הוועדה המיוחדת לחיזוק ופיתוח הנגב והגליל, כנסת 25, פרוטוקול מספר 9, 2023-03-02 00:00

מיכאל ביטון: מטרת הביקור כאן בסופו של דבר היא להבין את פערי הבריאות כפי שהם מתבטאים במציאות בעיניים בסורוקה, אבל עם מבט רחב יותר על ההשלכות של זה גם על זמינות רופאים מומחים ומרפאות, שכן הזיקה של סורוקה אל קופות החולים בנגב היא דרמטית לאור העובדה שכ-70% ממרפאות קופות החולים בנגב מופעלות על ידי קופת חולים כללית ובית החולים מופעל על ידי קופת חולים כללית

מיכאל ביטון:  אז התמונה של פערים בבית חולים ביחס למה שראוי, ביחס למה שקורה במרכז

מיכאל ביטון:  הדברים ידועים, אבל אנחנו רוצים תמונת מצב עדכנית, מדידה, מספרים, רוצים זרקור על הפערים החמורים ביותר

מיכאל ביטון:  יש פערים שאפשר לחיות איתם ויש פערים שפחות

מיכאל ביטון:       ומשם אנחנו עוברים למאמץ להקים בית חולים נוסף בנגב, מה מהירות ההקמה, ההפעלה, איכות ההפעלה וכן הלאה, שאלות שאנחנו רוצים לקבל תשובות מגורמי הממשלה הרלוונטיים

מיכאל ביטון:  אנחנו בפתח הדברים, עוד נדבר לאורך היום וגם נסכם את הביקור, אבל אנחנו מאמינים גדולים באנשי הרפואה בנגב ובסורוקה בפרט, כי פגשנו אותם לאורך חיינו

מיכאל ביטון:  נולדנו בסורוקה ולצערי יש סיכוי שנמות, או בבית או בסורוקה, כך חוויתי את זה עם שני ההורים שלי, עם אח שלי, עם האנשים הקרובים לי ביותר

מיכאל ביטון:      בסורוקה עובדים אנשי מופת, גם רופאים, גם אחיות, גם אנשי מנהלה, גם סניטרים, וכשאנחנו נדבר על פערים, שאף אחד לא יתבלבל בין ההבחנה של הערכה עצומה לצוותים המקצועיים שעושים את העבודה לבין התשתית והאפשרות והיקף כוח האדם שנדרש כדי לתת את השירות הזה, אבל ההערכה שלנו היא עצומה לאנשי המקצוע ולמי שהובילו את סורוקה לאורך השנים וגם מוביל אותה היום, המנהל

מיכאל ביטון:       הצטרף אלינו חבר הכנסת יוסף עטאונה ותצטרף אלינו גם חברת הכנסת טטיאנה ואני שמח שבאת, יוסף

מיכאל ביטון:  זה לפתח הדברים, בבקשה

שלומי קודיש: אני בהחלט מרגיש שאפשר לסכם כבר, אבל לא, בסדר

שלומי קודיש:  ברשותכם, נעשה סבב היכרות, רק שכולם יידעו מי משתתף בדיון

שלומי קודיש:       (סבב נוכחות)

לירן גורדון: לירן גורדון, המל"ג

לירן גורדון:  ממונה מחקר והערכת פרויקטים ובין השאר מתעסק הרבה באקרדיטציה של בתי הספר לרפואה ויישום דוחות שונים שקשורים לרפואה

מיכאל ביטון: בסוגיות של תעדוף לרופאים בנגב והכשרה וקליטה, אתה מתעסק בזה?      

לירן גורדון: זה חלק מהממשק הזה שבין בתי הספר לרפואה, בתי החולים, המרפאות, אלה דברים שאנחנו מנסים לחבר אותם ולראות איך מגדילים את הנפח ומיישמים את השינויים של בתי הספר

נדב דוידוביץ': אני מנהל בית הספר לבריאות הציבור

נדב דוידוביץ':  בכובע נוסף אני ראש הצוות הרפואי של תכנית מתאר ארצית למערכת הבריאות, שהשבוע מינהל התכנון, המועצה הארצית אישרה אותו וזה יבוא לאישור הממשלה

נדב דוידוביץ':  בתוך זה יש הרבה מאוד בשורות לנגב, לא רק חיזוק סורוקה, זה בית חולים נוסף, גם נושאים אחרים של מוקדי חירום קדמיים, שזה עוד אחד הדברים שאתה עסקת בהם בכמה וכמה יישובים

נדב דוידוביץ':  בנוסף יחד עם שלומי ואחרים כאן אני בוועדת ההיגוי של תכנית אילנות, שזה מתחבר לנקודה כאן, התכנית מתקדמת באופן מדהים

נדב דוידוביץ':  אני מאוד מקווה, שלומי, שהיום אחר הצהריים נשכנע את הגולדמנים לפתוח עם סורוקה תכנית של מנהיגות בנגב, כולל מנהיגות בחינוך רפואי

מיכאל ביטון: גולדמנים זה מר גולד?      

נדב דוידוביץ': לא, גולדמן זה מי שעל שמו בית הספר לרפואה אצלנו והיום הוא יושב ראש חבר הנאמנים של האוניברסיטה

נדב דוידוביץ':  יש פה שותפות מאוד גדולה ויכולה להיות בשורה נהדרת

נדב דוידוביץ':  אני גם אגיד שד"ר שלומי קודיש הוא חבר אצלנו במחלקה

נדב דוידוביץ':       (המשך סבב נוכחות)

יוהן אטלן: יוהן אטלן, מנכ"ל מועצת הנגב

יוהן אטלן:  במועצת הנגב הסיפור של הבריאות הוא אחד מהסיפורים המרכזיים שאנחנו מקדמים, כולל בית החולים החדש

יוהן אטלן:  הגשנו בג"צ יחד עם מיכאל וראשי רשויות נוספים, כשהוא היה היושב ראש הראשון שלנו, היום ניסן בן חמו הוא היושב ראש, ראש עיריית ערד, ויש לנו את קואליציית ארגוני הבריאות שנדב ועוד הרבה חברים אחרים חברים בה, כולל קואליציית ארגוני הבריאות בנגב

יוהן אטלן:  אז תודה על ההזדמנות

יוהן אטלן:      (המשך סבב נוכחות)

שלומי קודיש: הכנו סקירה יחסית מקיפה, גם של בית החולים וגם של מצב כוח האדם המצוי בנגב ועל אתגריו

שלומי קודיש:  אני חושב שזו פעם ראשונה שאני מציג את החלק של מרכיבי כוח אדם בפני שותפים כל כך חשובים, אז יכול להיות שאני אאריך בחלק מהדברים לקראת סוף המצגת בהקשר הזה שמאוד חשובים

שלומי קודיש:      אז קודם כל סורוקה הוקם באמצע שנות ה-50, כיוון שיש פה גם אנשי פוליטיקה, בית החולים הוקם כדי לעצבן את דוד בן גוריון

שלומי קודיש:  בשנות ה-50, אני מצביע על המסך הזה, האיש משמאל, דוד דובינסקי, נשיא איגוד תופרי בגדי הנשים בארה"ב, פנה להסתדרות העובדים בארץ ישראל, אמר: אני רוצה לתרום מיליון דולר למשהו בארץ הקודש, אמרו לו בית חולים בבאר שבע, שאל למה, אמרו: כי דוד בן גוריון לא רוצה שההסתדרות יקימו בית חולים ואם יהיה מיליון דולר לא תהיה לו ברירה

שלומי קודיש:       ואכן בית החולים קם, עסקת החבילה הייתה שיוקם גם ברזילי בכסף ממשלתי במקביל, וזה היה המצ'ינג הממשלתי, כך קמנו עד עצם היום הזה, וכשנפתחנו היינו הרחק מהעיר באר שבע

שלומי קודיש:  הרעיון היה שיהיה לנו שטח אין סופי לגדול, קצת כמו בית החולים החדש באיקאה שיש לו גם – אבל לצערי החזון של האבות המייסדים הוגבל ל-286 דונם

שלומי קודיש:  זה עדיין בסדר

שלומי קודיש:  שני החמורים האלה חולפים בשדות אוניברסיטת בן גוריון, לדעתי זה ספריית ארן פחות או יותר היום בדרכם לבית החולים עם משפחה שהגיעה מהצפון

שלומי קודיש:      הפכנו היום למרכז-על

שלומי קודיש:  מדינת ישראל הגדירה שישה מרכזי-על

שלומי קודיש:  מרכז-על אמור קונספטואלית להיות מרכז שנותן את כל השירותים הרפואיים, נוירוכירורגיה, ניתוחי לב, המון דברים שלא כל בית חולים נותן

שלומי קודיש:  מרכזי העל בישראל, למי שלא מכיר, רמב"ם בחיפה, הדסה בירושלים, במרכז הקונספט של מרכז-על טיפה התמסמס ויש שלושה, שיבא, איכילוב ובילינסון, ואנחנו בדרום

שלומי קודיש:      שוב, הקונספט הוא נכון, הוא אומר שלא צריך ניתוחי לב בכל מקום, לא צריך נוירוכירורגיה בכל מקום, אם יש רופא בכיר במיון שהוא משאב מאוד יקר, נדיר וכו' טוב שהוא יהיה במקום אחד באזור ואז המקרים הקשים הולכים למקום שבו יש את זה

שלומי קודיש:  בין מרכזי העל יש נגיד שני אתגרים שלנו שהם שונים מאחרים, האחד, אנחנו באזור פריפרי של המדינה, אני אתייחס לזה בהרחבה, זה יוצר אתגרים מאוד מיוחדים לבית החולים הזה, והאתגר השני, שאנחנו לבד בתא השטח, יש בזה הזדמנויות, איומים, יש כל מיני דברים, אבל כשאנחנו רואים חדשות לבקרים שמיונים נסגרים, וצריך לזכור שכשמדברים על עומס יש דברים שאנחנו פחות עמוסים מבתי חולים אחרים, גם במרכז הרווי, אתם רואים את המיון של רמב"ם נסגר, אתם רואים שמאיר נסגר, אתם רואים שבילינסון נסגר, אפילו המיון של שיבא, שהוא המיון השלישי בגודלו בישראל, השני או השלישי, אנחנו הכי פעילים, נסגר, כי מעולם לא שמעתם על המיון של סורוקה נסגר

שלומי קודיש:  אני אתייחס לזה קצת בהמשך

שלומי קודיש:  שוב, אתגרים של הדבר הזה

שלומי קודיש:       הקשר עם אוניברסיטת בן גוריון הוא מאוד חשוב, הוא מופיע בתעודת הזהות של בית החולים כי זה שיתוף פעולה אסטרטגי לבית החולים הזה, גם בכוח אדם וגם בהמון דברים אחרים, מחקר, חדשנות, המון שיתופי פעולה, לפעמים אנחנו צריכים להזכיר לעצמנו שזה חשוב ואסטרטגי, משני צדי הכביש, אבל בסופו של דבר זה שיתוף פעולה חריג בין המוסדות בארץ

שלומי קודיש:  היחידים שיש להם משהו דומה זה הדסה, שזה מודל בעלות טיפה שונה

שלומי קודיש:  זה מכפיל כוח מטורף

שלומי קודיש:      יש הרבה הישגים של בית החולים הזה, אני לא אמנה את כולם, אבל אני רוצה להתמקד בנושאים שהם אסטרטגיים לי כמנהל בית חולים, אגב גם לקודמיי בתפקיד ומשקפים תרבות ארגונית וחוזקות של בית החולים הזה שמעל ומעבר לכל מה שיש במקומות אחרים בארץ

שלומי קודיש:  אולי הכי חשוב בזה זה הנושא של מניעת זיהומים

שלומי קודיש:  מה סיכוי של בן אדם שמתאשפז בסורוקה בגלל, לא עלינו, התקף לב, שבר, לא משנה מה, לחטוף חיידק עמיד? זה אישיו שמאוד מטריד וקיים בכל העולם וכו'

שלומי קודיש:  אלה התוצאות שמשרד הבריאות מפרסם מדי שנה, הסיכוי הוא הכי נמוך בסורוקה

שלומי קודיש:  גם אם תעקרו לי ציפורניים אני לא אגלה לכם מי בתי החולים האחרים, זה לא הסגנון שלי

מיכאל ביטון: מה המספר מבטא?      

שלומי קודיש: כמות האנשים פר 10,000 ימי אשפוז

שלומי קודיש:  אני אגיד שיהיה טיפה רפואי, אנשים שנכנסו לבית חולים עם תרבית דם סטרילית, בלי זיהום בדם, ומופיע להם זיהום בתרבית 48 שעות אחרי הקבלה, כי אנחנו יודעים שזה הזמן שלוקח

שלומי קודיש:  נתונים הכי אובייקטיביים שיכולים להיות, תשובות של תרביות דם

שלומי קודיש:  בית החולים הבא אחרינו הוא כמעט כפול

שלומי קודיש:  למה יש פה יותר משישה בתי חולים? כי גם שערי צדק וגם אסף הרופא הם מאוד גדולים ובפרופיל הפעילות הם אמנם לא מוגדרים כמרכזי-על, אבל הם גדולים אז גם הם זכו להיכנס לפה

שלומי קודיש:  הם דווקא בצד הקצת יותר טוב, אז זה בסדר

שלומי קודיש:       למה אני גאה בהישג הזה מכל ההישגים ולמה אותו אני מדגיש בשקופית ראשונה? זו תרבות ארגונית

שלומי קודיש:  5,352 עובדים בסורוקה, מספיק שעשרה מהם או סקטור אחד יחליט שהוא לא שותף ידיים, לא מקפיד, לא משהו אחר, ואנחנו פה

שלומי קודיש:  אתה חזק כמו החוליה החלשה שלך, זה כמו הגנת מידע, כמו דברים אחרים, ומבחינתי אני יכול לעמוד פה, אני אתגאה במנתח המדהים, במשהו נורא חדשני שאנחנו עושים, זה יותר חשוב, כי זה מדבר על תרבות

רונית טובי: זה הפחד הכי גדול של אנשים

שלומי קודיש: האמת היא שיש הרבה פחדים

רונית טובי: בסורוקה יש איזה שהיא תדמית מאוד קשה

מיכאל ביטון: חבר'ה, סליחה, עכשיו המנהל מדבר

שלומי קודיש: אבל אני חייב להגיד, הנתון הזה מוכר לכל מערכת הבריאות בישראל, בחלק מההישגים אני אגיד את זה, מגיעות לפה כל שנה משלחות מבתי החולים המובילים בארץ ללמוד מה אנחנו עושים

שלומי קודיש:  לצערי, בחלק קטן הם יוצאים ואומרים: טוב, הבנו, לא יקרה אצלנו, כי מה שאתם עושים אנחנו לא יכולים, כי בסוף בנגב העובד שקם בבוקר הוא קם עם תחושת שליחות שהיא אחרת מאשר חלק מהעובדים באזור המרכז

שלומי קודיש:  אני אומר דברים שאני אומר אותם מאוד בעדינות, אבל אנשים שהם בני המקום, גרים במקום, רואים את הקריירה שלהם פה עד הפנסיה, יש משהו שעושה טיפה אחרת

שלומי קודיש:       משרד הבריאות נותן לנו ציון במדדי איכות, הציון שלנו הוא 99

שלומי קודיש: 1, הילדים שלי מספרים לכל החברים שלהם שאם חוזרים בבית שלנו עם ציון 97 השאלה שלי זה לאן הלכו שלוש נקודות

שלומי קודיש:  לא שזה לא בסדר, אני פשוט רוצה לדעת, אני סקרן, מה קרה

שלומי קודיש:  על 99

שלומי קודיש: 1 אני לא שואל, תאמינו לי שאני יודע על כל אחת מה-0

שלומי קודיש: 9 איפה היא

שלומי קודיש:       ועוד דבר שהוא של תרבות זה הסיפור הזה

שלומי קודיש:  בתי החולים בישראל ב-2008, יוזמה של כללית, החליטו שפונים לארגון אמריקאי שנקרא Joint Commission ועוברים תהליך שנקרא אקרדיטציה, תהליך שבו באים אנשים מכל העולם, עם עשרות שנות ניסיון, מנהלים מאוד בכירים במערכת הבריאות בעולם, עם ספר עב כרס, עם 1,300 פריטי מבחן ובוחנים אותך

שלומי קודיש:  הם לא בוחנים אותך בדיבור, בחדר ישיבות, הם הולכים לשטח

שלומי קודיש:  הם שואלים אחות: האם מדדו אותה על הגיינת ידיים, הם שואלים רופא האם הוא יודע מה המדדים שבית החולים הגדיר כחשובים, שואלים מנהלי מחלקות האם הם יודעים מה מדיר שינה מעיני מנהל בית החולים, כשאלה של האם אני משקף את האסטרטגיה שלי ואת התכניות שלי

שלומי קודיש:       עברנו השנה מבדק, שישה סוקרים חמישה ימים, למעשה שישה ימים, בוקר עד ערב, תהליך מטורף

שלומי קודיש:  היינו בין שלושת הראשונים שעשינו את זה ב-2008, אנחנו בית החולים היחיד בארץ שכבר עבר חמישה מבדקים, שלא עשה לעצמו הנחות, לא הפסיק בקורונה, לא הפסיק במקומות אחרים

שלומי קודיש:  יש לנו לא רק בגרות, אלא בגרות בחמש יחידות לצורך העניין

שלומי קודיש:  מבחינתי גם זה הישג של תרבות ארגונית

שלומי קודיש:      אני אגיד ככה, כולנו מכירים ביקורת מטכ"ל, נכון? אז התחלנו ב-2008, הייתי בכל החמש בתפקידים שונים שלי בבית החולים הזה, הפעם הזאת הייתה הפעם הראשונה שבאמת הרגשתי שכשמדברים עם אנשים הם מדברים מהנשמה ולא רק מה'בואו נעבור מבדק'

שלומי קודיש:  לא עשינו פאנלים לקראת המבדק והרגשתי תחושת גאווה עמוקה בסוף המבדק מקפיצת הדרך התרבותית הזאת, שזה מה שעושה בית חולים לבית חולים מוביל

שלומי קודיש:  אז טיפה הארכתי בזה, אבל זה בעיניי באמת מאוד חשוב בחיי בית חולים שהעובדים עושים את הדבר הזה

שלומי קודיש:       עוד דבר שהוא מאוד חשוב בחיי בית חולים זה האם אנחנו מקדמים את בית החולים כאילו שיש לי לידי את איכילוב, שיבא, בילינסון, רמב"ם והדסה, כולם במרחק ראייה

שלומי קודיש:  למה אני מתכוון? עלול מנהל סורוקה להגיד, בא אליי מישהו ואומר שהוא רוצה להכניס משהו, אני אומר לו: לא צריך, שייסעו לתל אביב

שלומי קודיש:  עלול מנהל סורוקה להגיד: אני לא בתחרות, למה לי? ביום שזה יקרה למנהל סורוקה, אגב לא רק אני, גם קודמי וקודמו וקודמו וקודמו, הוא צריך לשים את המפתחות וללכת הביתה

שלומי קודיש:      אחד מהדברים שאני אומר פעם בשנה לכל מנהלי המחלקות והשירותים בבית החולים, זה אני רוצה שהם יבואו אלינו ויציעו דברים חדשים שמפסידים עליהם כסף

שלומי קודיש:  לא יותר מדי, כי בכל זאת יש לי תקציב, אבל אני רוצה שכל דבר חדש שיוצא בעולם הרפואה יתאפשר פה

שלומי קודיש:      אלו דוגמאות לדברים שנכנסו בשנים האחרונות בבית החולים

שלומי קודיש:  חלקם, PGD ומרפאת VRCA, זה לא גאווה כזאת גדולה כי זה שירות שקיים בהמון בתי חולים אחרים והיה חסר בנגב, אבל השקענו כסף והכנסנו אותו

שלומי קודיש:  אני לא אכנס פה לרפואה, אם תרצו אפשר אחר כך תוך כדי הליכה להסביר כמה זה קריטי וחשוב בחיי תושבי הנגב, אבל בחלקם אנחנו ראשונים בארץ שעושים - - - CAR-T, אנחנו הולכים לפתוח פה שתי מעבדות, נהיה בית החולים היחיד בארץ שגם שותף ברשת בין-לאומית וגם עושה לעצמו

שלומי קודיש:  זה היה אגב תרומה של רמי לוי, שזה נחמד, למעבדה הזאת

שלומי קודיש:       רובוטיקה, המון דברים אחרים, אני לא רוצה להיכנס פה לכל הפירוט הזה

שלומי קודיש:  התחייבות אישית שלי בהתחלת כל שנה זה שהשקופית תהיה בגודל הזה כל שנה

שלומי קודיש:  האמירה שלי למנהלים שלי: הייתם בכנס, ראיתם משהו, תבואו אליי, תבואו לסגנים שלי קודם כי הזמן שלי טיפה יותר עמוס, אבל תבואו, תגידו ראיתי בכנס, אני רוצה

שלומי קודיש:  אני מבטיח תשובה מהירה, כן או לא

שלומי קודיש:  לא נמרח אתכם

שלומי קודיש:  לפעמים העלות היא לא הגיונית

שלומי קודיש:  השתלות לב, לא צריך לעשות השתלות לב בסורוקה, יש יותר מדי אתרים שעושים בהם השתלות לב במדינת ישראל, צריך להיות אחד

שלומי קודיש:  בינינו, ככה, לא נכון, מבחינת איכות התוצאה, אבל השתלות כליה צריך שיהיה פה כי צריך הרבה והאוכלוסייה לא צריכה לנסוע ומעקבים והמון דברים אחרים

שלומי קודיש:  אנחנו מסתכלים גם בעיניים האלה על הפעולות האלה

שלומי קודיש:       המיון שלנו הוא הכי טוב בארץ, בפער ענק

שלומי קודיש:  אם במניעת זיהומים יש משלחות, במיון יש פי שניים

שלומי קודיש:  למה המיון שלנו הכי טוב בארץ? למה אני מרשה לעצמי להגיד את זה ככה? הזמן הממוצע של מישהו שמשתחרר מהמיון, מהרגע שהוא בא לפקיד עם מכתב עד שהוא יוצא עם מכתב שחרור הוא שעתיים ו-50 דקות

שלומי קודיש:  לא נתונים שלי, נתונים של משרד הבריאות

שלומי קודיש:  מישהו שיוצא אחרי שעתיים ו-50 דקות, הוא לא תפס יום, לא היה לו מזל, זה הממוצע שלנו

שלומי קודיש:       כשמצלמים, למרות הכתבה ב'ידיעות אחרונות' השבוע, שצילמו אתר מאוד ספציפי במיון עם אתגר אחר, לא שמעתם אותי סוגר את המיון

שלומי קודיש:  לא שמעתם אותי אומר אי אפשר, אין מצב שאמבולנס מחכה אפילו עשר דקות ברחבה שלי ולא מוריד חולה

שלומי קודיש:  אנחנו רואים בעיתונים, לא אגיד שמות בתי החולים, מחכים שעה

טטיאנה (טניה) מזרסקי: במקרה הטוב

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  יש במוקד מד"א כמה ניידות שממתינות

שלומי קודיש: כמה ממתינים

שלומי קודיש:  אז יש מקרה נורא מצער שקרה בקורונה של אמבולנס שנכנס לבית חולים, שאני לא אגיד שמו, הוא באשדוד, והנהג חיכה חיכה חיכה, התעצבן, נסע לאשקלון עם מטופל באמבולנס

שלומי קודיש:  בדרך לאשקלון הוא אמר שהוא בדרך, אמרו לו: אין לך מה לבוא לפה, הוא הגיע אלינו, פרק מיד, המטופל שוחרר אחרי שלוש או ארבע שעות והיה צריך לבוא אותו אמבולנס מאשדוד לאסוף אותו

שלומי קודיש:       למה זה קורה? הרי המיון שלנו הוא הכי פעיל, רבע מיליון ביקורים בשנה, זה קורה כי הנהלת בית החולים החליטה שזה יעד אסטרטגי שלא יהיו בעיות במיון

שלומי קודיש:  למה? כי אני רוצה כמנהל בית חולים לעסוק בשקופית הזאת ולא בשקופית הזאת

שלומי קודיש:  אני אדם שמנהל בית חולים, והייתי סגן בבית החולים איזה שבע שנים, כל היום שלי היה מה קורה במיון, למה המיון עמוס, מה יהיה עם הפנימיות, מה עם פה, מה עם שם

שלומי קודיש:  הפנימיות שלי לא עולות על גדותיהן, יש אולי יומיים בשנה שהפנימיות לא מקבלות חולים, אולי, והמיון לא עולה על גדותיו, כי אני משקיע בהם תקנים יותר ממקומות אחרים, אני מכשיר אנשים יותר ממקומות אחרים, יותר אחיות, יותר פלבוטומיסטים, יותר ממה שצריך

מיכאל ביטון: למעשה המילה מיון היא שם קוד לכמה מיונים, או שאתה מתייחס רק למרכזי בהסבר הזה?      

שלומי קודיש: אני מתכוון למיון הכללי ולמיון ילדים

שלומי קודיש:  יש לנו תאים של מיון עיניים, מיון נשים, מיון יולדות, שהתוצאות שם גם מצוינות, הם פחות מעניינים כי הם פחות משפיעים על תוצאות בית החולים וגם שם לא מחכים הרבה

שלומי קודיש:  אבל אני מדבר על המקום שכואב לאנשים

שלומי קודיש:  אנחנו באמת מנסים להסתכל דרך העיניים של התושבים

שלומי קודיש:  והמחלקות והצוות, פנימית וילדים הם המקומות המאתגרים יותר, ושוב, בזכות זה אני יכול לעשות את החדשנות

שלומי קודיש:       על שעת חירום והתפקיד שלנו אפשר לדבר הרבה מאוד, אני לא רוצה להשקיע הרבה זמן, אבל אני רוצה להראות לכם סרטון של קצת פחות משתי דקות מתוך כתבה ב'עובדה' שהם מראיינים את הצוות של 669, ובעיקר את הטייס, בפינוי של סיירת מטכ"ל מחאן יונס בשלהי 2018

שלומי קודיש:  אני אגיד שלוש מילים על זה אחר כך ונתקדם משם

שלומי קודיש:      (הקרנת סרטון)

שלומי קודיש: מדובר בלילה, הצוות שנמצא בבית החולים זה הצוות של התורנות, אין התראה

שלומי קודיש:  בדרך כלל בתאונות דרכים ובדברים אחרים מודיעים לנו כשהמסוק ממריא ואז יש לנו הרבה זמן להיערך

שלומי קודיש:  הוא ממריא, הוא מגיע ליעד, הוא אוסף פצועים, זה לוקח זמן, כאן למעשה ההתראה שקיבלנו הייתה הרבה יותר קצרה ומי שיכול לטפל זה מי שנמצא במיון

שלומי קודיש:  המשמעות של להיות מרכז-על זה שאני צריך שיהיה במיון שלי רופא שיודע להכניס - - - זה מה שהציל את חייו של אותו פצוע שנפרד מחבריו והגיע למעשה אנוש

שלומי קודיש:  אתם יודעים, אנוש זה שם קוד בחברה הישראלית להרוג שעוד לא הודיעו למשפחתו

שלומי קודיש:  הוא יצא על רגליו מבית החולים לאחר שבוע

שלומי קודיש:  אני לא נכנס כאן לפרטים גם בגלל שאנחנו יודעים שיש כאן כל מיני מכשירי הקלטה בדרך, אם תרצו, בדרך אולי אפשר להיכנס טיפה יותר

שלומי קודיש:       מרכז-על שאין מישהו שיודע לעשות את הדברים האלה בעשר בלילה, באופן עקבי, כי זה לא פוקס, זה לא קם ונופל על פוקס, זה חיים של אנשים, וכמו שזה חייל כאן זה יכול להיות תאונת דרכים או משהו אחר, זה אישיו מאוד משמעותי

שלומי קודיש:  אני אעצור כאן כי זה ברור מאליו

שלומי קודיש:      אני רוצה קצת להתקדם

שלומי קודיש:  בוא נדבר קצת על זמינות

שלומי קודיש:  אני אדבר הרבה על כוח אדם, אבל אני רוצה להגיד משהו על בית החולים הנוסף בתור תושב הנגב מגיל חמש

שלומי קודיש:  אגב, לא הצגתי את עצמי אז אני אגיד איזה מילה למי שלא מכיר, המשפחה שלי עלתה מארה"ב ב-1970, אחרי שנה במרכז קליטה מכרו להם שבבאר שבע פותחים אוניברסיטה והם בתור אמריקאים בטח ימצאו עבודה, אז עברנו את שכונות העיר ג', ד', באיזה שהוא שלב אמא שלי גם עבדה באוניברסיטה, זה היה בסדר, אנגלית כשפה זרה, אבל אני באר שבעי הרבה זמן, מכיר את כל שכונות העיר מכל ה - - -     

מיכאל ביטון: מה אבא שלך עשה?      

שלומי קודיש: הוא בסופו של דבר היה משורר, שזה שם קוד למובטל

מיכאל ביטון: משורר זה טוב

שלומי קודיש: הוא כתב כמה ספרים שנמכרו כמו הספרים של משוררים

שלומי קודיש:  אז אני באמת מכיר את האזור די טוב ומעגל החברים שלי והסביבה החברתית שלי היא בנגב ואני יכול להגיד לכם מה אני שומע מהחברים שלי

מיכאל ביטון: עד 18 גדלת פה?      

שלומי קודיש: אני עדיין בנגב, עברתי למיתר עכשיו

מיכאל ביטון: אבל היית כל הזמן בבאר שבע?     

שלומי קודיש: כן, סיימתי תיכון בבאר שבע

מיכאל ביטון: הייתם ב-ה' שם?      

שלומי קודיש: גדלנו ב-ג' במרכז קליטה, קלישר ומקומות כאלה, אחרי זה ב-ד' מזרח, אחרי זה במשעולים

שלומי קודיש:  אני מכיר את כל הפינות של העיר בשנים האלה

מיכאל ביטון: עשית את הכול

שלומי קודיש: בשביל השקופית הזאת אני רוצה להגיד מילה של קונטקסט

קריאה: הצלחת להגיד את כל זה ולא אמרת הפועל באר שבע

שלומי קודיש: אני לא אגיד גם, אני יודע מה יהיה, אני אסתבך

שלומי קודיש:  היה פה אלמוג כהן, מסתבר שהוא אוהד ביתר

שלומי קודיש:  הייתי צריך לחשוב על זה, הייתי צריך להגיע לזה לבד

מיכאל ביטון: פעם הלכתי לתורם יהודי ורציתי לקשקש איתו בארוחת בוקר, אז הוא אמר שהוא תומך הכי גדול של טראמפ, הייתי צריך לעדכן את השיחה

שלומי קודיש: אני בסורוקה משנת 88', התחלתי לעבוד כעוזר לאחות שנתיים, סוג של מט"ב, הייתי חובש בצבא אז היו עבודות כאלה אחרי הצבא

מיכאל ביטון: עדיין לא סטודנט לרפואה?      

שלומי קודיש: עוד לא סטודנט, הייתי שנה סטודנט וגם בשנה א'-ב', עד שהתחלתי להדריך בפסיכומטרי

שלומי קודיש:  למעשה בתפקידיי אני איש הדרום כל חיי

מיכאל ביטון: גדלת כאן?      

שלומי קודיש: כן, בתפקידים בניהול, הייתי סגן מנהל בסורוקה והייתי המנהל הרפואי של מחוז דרום

שלומי קודיש:  כשאני מדבר על הכאבים של הדרום אני מדבר גם מהקונטקסט של מחוז דרום, שלוש שנים הסתובבתי בכל מרפאות הכללית בכל הנגב

שלומי קודיש:  אני עדיין יודע לנווט לכל מרפאה של כללית יחסית בקלות

שלומי קודיש:  למעט שנתיים בארה"ב בהתמחות-על וגם בתפקידי מטה תמיד עמדתי על זה שאני אהיה חצי משרה אז עשיתי סדרה של תפקידים בתל אביב, אבל חצי משרה, חצי משרה נשארתי פה

שלומי קודיש:       כל זה כדי להגיד את הדבר הבא לפני שאני עובר לשקופית הזאת

שלומי קודיש:  מה שבאמת כואב, ואני מבטיח לחזור לזה בהמשך, אבל, אחת, הניתוחים והשירותים לא מספיק זמינים, אנחנו מכירים את זה, כל תושבי הנגב

שלומי קודיש:  אגב, אם אתה חולה סרטן אתה תנותח יותר מהר מאשר בכל מקום אחר בארץ, אם יש לך טראומה אתה תנותח באותו יום

שלומי קודיש:  יש לך משהו דחוף תנותח באותו יום, אבל החלפת מפרקים או דברים אחרים היינו מאותגרים כשהמגבלה זה פונקציית הייצור, כמה חדרי ניתוח יש בדרום זו מגבלה אחת והמגבלה השנייה זו רפואה יועצת בקהילה

שלומי קודיש:  מישהו שמחכה לאורתופד חודשיים זה בעיה

שלומי קודיש:       אני חייב להגיד, ההמתנה בכל הארץ היא ארוכה, המספרים הם לא מאוד שונים בדרום, כשמשרד הבריאות מפרסם כולנו נאנחים אנחת רווחה, אה, כולם באותו מצב, אבל זה לא נורא מעניין כי מה שמעניין זה שבדרום אין לאנשים את הכסף ללכת פרטי

שלומי קודיש:  אז ה-60 יום בדרום זה באמת 60 יום, למעט תושבי עומר, מיתר ולהבים, אני מתנצל, אנחנו מסתדרים, אבל בסדר, בתל אביב התור התיאורטי הוא 60 יום, אבל זה שאמרו לו 60 יום הוא תוך שתי דקות באיזה שהוא מקום פרטי עם הביטוח שלו

שלומי קודיש:  אז יש אתגר, שני המקומות האלה מאתגרים, אבל לכל אחד מהם יש פתרון אחר

מיכאל ביטון: זה לא רפואת מומחים, כי גם בנתונים אובייקטיביים של משרד הבריאות יש המתנה גבוהה למומחים מסוימים בנגב

שלומי קודיש: אני מדבר על רפואה יועצת, השגרתית, של חמישה מקצועות, אף אוזן גרון, עיניים, אורתופדיה, עור ונשים

שלומי קודיש:  הנתונים, אני מוכן להראות - - -     

מיכאל ביטון: למשל גסטרו ילדים

שלומי קודיש: תשאיר את זה לסוף ואני אגיד על זה משהו

שלומי קודיש:  גסטרו ילדים זו הרמה להנחתה שחבל על הזמן, אז אני אחכה עם זה

מיכאל ביטון: כן, יש פערים בזה

שלומי קודיש: אז אני אגיד

שלומי קודיש:  היו עד לפני שלושה חודשים

נדב דוידוביץ': זה תלוי באיזה תחום, יש דברים שיותר - - -     

שלומי קודיש: חבר'ה, דקה, תתאפקו

שלומי קודיש:  תרשמו על פתק

שלומי קודיש:  למה אני מדבר על ניתוחים? כי בסופו של דבר הניתוחים שמחכים להם הם ניתוחים שהמענה הוא לאו דווקא בית חולים

שלומי קודיש:  אסותא החדש שייפתח הוא ייתן לי תחרות קשה, יעשה ניתוחים בינוניים

שלומי קודיש:  יש הגדרות של משרד הבריאות בין ניתוחים, גדולים, בינוניים וניתוחי שלוש שעות

שלומי קודיש:  הניתוחים שמחכים הם ניתוחים שאפשר לעשות גם מחוץ לבית חולים אוניברסיטאי גדול ומה שחסר זה חדרי ניתוח ורופאים

שלומי קודיש:  שני הדברים האלה, תזכרו את זה, על שניהם נדבר הרבה

שלומי קודיש:      והמענה הוא להוסיף חדרי ניתוח

שלומי קודיש:  איפה? זה דיון שצריך לעשות אותו

שלומי קודיש:  אני לא אעשה אותו עכשיו, אני לא אחליף את הפוליטיקאים, אבל חסר חדרי ניתוח

שלומי קודיש:  מה קרה בשנים האחרונות בסורוקה? הכפלנו את העבודה שלנו בערב, זאת אומרת אנחנו עושים פעילות בהיקף של עשרות מיליוני שקלים יותר מאשר עשינו בעבר בערב

שלומי קודיש:  יש פה הישגים יוצאי דופן, התור לקטרקט בסורוקה הוא הכי קצר בין מרכזי העל

שלומי קודיש:  לדוגמה

שלומי קודיש:  אגב התור היה בעבר שנה וחצי, התור עכשיו הוא חודשיים-שלושה, תלוי איזה סוג הרדמה אתה צריך, אם זה מקומית זה מיידי

שלומי קודיש:  ניתוחי פזילה בילדים, שזה דבר שהוא מאוד משמעותי, כי הזמן שחולף בפזילה הוא משמעותי לתפקוד הילד, לא בעין, במוח אחר כך, אין תור היום

שלומי קודיש:  יצרנו מנגנונים לניתוחים בערב של הדברים האלה

שלומי קודיש:       לצד זה כולנו מכירים שיש תחומים שהם לא מצילי חיים, ראייה, תפקוד וכן הלאה, שהתור הוא עדיין ארוך ועדיין חסר חדרי ניתוח בנגב

שלומי קודיש:  על זה אין שאלה בכלל

שלומי קודיש:  אני חייב להגיד, התוספת הזאת היא בסדר, אפשר היה להוסיף עוד פי שניים מזה ולנתח פה, לא הייתי אומר עד הבוקר, כי אנשים צריכים גם לחיות, אבל לנתח עד 11 בלילה, יש לנו חדרים שעומדים ריקים

מיכאל ביטון: זה תוספת של משרד הבריאות ממתי וכמה?      

שלומי קודיש: זה תוספת של כללית בארבע השנים האחרונות

שלומי קודיש:  לא של משרד הבריאות, של כללית

מיכאל ביטון: כללית סוברנית להחליט כמה כסף יותר תקבל?      

שלומי קודיש: כן, במגבלות התקציב שלה

מיכאל ביטון: זה החלטת מדיניות שלה?      

שלומי קודיש: כן, במגבלות התקציב

מיכאל ביטון: ואיזה השפעה יש למשרד הבריאות בדרישה כזאת? הרי בסוף הוא המממן

שלומי קודיש: אני הייתי מצפה שמשרד הבריאות יפנה אלינו

שלומי קודיש:  אני לא הייתי מצפה, יש אפשרות, לא הייתי מצפה כי גם למשרד הבריאות יש אילוצים תקציביים, אבל משרד הבריאות רשאי לפנות אלינו ולשאול האם אתם רוצים לנתח יותר בערב ולדון על מודל

שלומי קודיש:  בסוף, כמו שאתם רואים, מיגרנו את התורים בסדרה ארוכה של פעולות, לגמרי

שלומי קודיש:  מקומות שהחלטנו מיגרנו את התור ועדיין אני אגיד, הפתרון הוא בבוקר, הוא לא בערב, לאנשים מגיע ניתוח גם לא ב-11 בלילה, גם יש אנשים עם סיבוכים, צריך תוספת

שלומי קודיש:  אני לא מתחבא משום דבר, צריך תוספת של חדרי ניתוח בנגב

שלומי קודיש:  אני אישית חושב שנכון יותר לעשות את זה במקומות כמו אסותא

מיכאל ביטון: זאת אומרת חדרי הניתוח הם בפול קפסיטי?      

שלומי קודיש: ביום אנחנו מנצלים 94% מהמשאב שלנו

מיכאל ביטון: ובערב?      

שלומי קודיש: בערב חצי בערך

מיכאל ביטון: ויכולים יותר?      

שלומי קודיש: צריך תוספת של כוח אדם בשביל זה

מיכאל ביטון: ואז שם זה שאלת כוח אדם?      

שלומי קודיש: כן

שלומי קודיש:  התשתית היא מאוד יקרה, מאוד יקרה, ורגע לפני שפותחים עוד חדרי ניתוח, אחיות חדר ניתוח, אחיות התאוששות, רופאים וכן הלאה, אפשר היה לנצל יותר טוב את החדרים

מיכאל ביטון: זו החלטת מדיניות שלכם בניצול הפעילות בערב?      

שלומי קודיש: לא, כסף

מיכאל ביטון: לא, אני אומר ביחס לבתי חולים אחרים

שלומי קודיש: אנחנו בתוך כללית התברכנו ביכולת הכי טובה לעבוד אחר הצהריים

נדב דוידוביץ': מיכאל, זה מאוד מסובך, זה נושא של קאפ וזה נושא של תמריצים וגם החלטות

נדב דוידוביץ':  זה מורכב

מיכאל ביטון: כל בית החולים הוא מורכב

שלומי קודיש: זה כסף

שלומי קודיש:  בסוף כל מה שאמרת זה כסף

נדב דוידוביץ': נכון, אבל יש כסף שהוא כסף נזיל ויש כסף שהוא באמצעות תקנים - - -     

שלומי קודיש: לכסף אין ריח, אין צבע ואין זה

נדב דוידוביץ': אבל, שלומי, כסף זה דבר גדול, יש לו כל מיני סוגים

מיכאל ביטון: לא, הוא מנסה לספר לנו סיפור פשוט, נדב

מיכאל ביטון:  יחסית, שנבין אותו

שלומי קודיש: לא, אני אומר משהו אחר

שלומי קודיש:  אני מנהל בית חולים, אני יכול לעשות יותר

שלומי קודיש:  זהו

מיכאל ביטון: אבל לא קיבלתי תשובה טובה

מיכאל ביטון:  אז נניח במרכז הארץ, עכשיו אותם שירותים שאתה נותן פה, ניתוחים, ביחס אליהם אתה יותר נגיש, יותר זמין?      

שלומי קודיש: תלוי אם זה בתי חולים עם תאגיד ובתי חולים של כללית

שלומי קודיש:  בבתי החולים של כללית אני עושה יותר מאחרים, בתי חולים שיש להם תאגיד, נדב ישמח לתת לך הרצאה בנפרד, הגמישות הכלכלית היא יותר גבוהה

מיכאל ביטון: ובפועל הזמינות של השירותים האלה היא יותר גבוהה בתאגידים האלה?      

שלומי קודיש: תלוי במה

שלומי קודיש:  מה שכלכלי, מה שלא כלכלי, המון דברים אחרים, אבל כמו שאמרתי מהתחלה, יש בעיית זמינות בנגב, אי אפשר להתחבא מזה

שלומי קודיש:  אין שאלה בכלל

שלומי קודיש:  זה לא איזה שהוא נתון לדיון

מיכאל ביטון: אז כוח אדם זה לא תמיד בידיים שלך, אבל גם תשתיות, אז אתם כן בונים עוד חדרי ניתוח? אתם עוסקים בזה?      

שלומי קודיש: קודם כל כן, ברור, ושתיים, אני רוצה לראות את החדרים שיש לי עובדים יותר

שלומי קודיש:  וזה ברור

שלומי קודיש:  וזה, נדב אמר נכון, זו שאלה של כסף ותעדוף של תקציבים בתוך כל המערכת

שלומי קודיש:  זה כסף חיצוני, זה לא כסף שלי

שלומי קודיש:       עוד קצת דברים ששווה וראוי להכיר

שלומי קודיש:  הכללית סוקרת את העובדים שלה במגוון סקרים

שלומי קודיש:  אחד מהסקרים הוא האם אתה מרוצה מהשירות שאתה מקבל בתוך בית החולים

שלומי קודיש:  העובדים עצמם, לא הקהל

שלומי קודיש:  גם את הקהל אנחנו שואלים

שלומי קודיש:  זו סדרה של מקומות שאנחנו מקום ראשון בין בתי החולים של כללית

שלומי קודיש:  העובדים שלנו נהנים מהשירותים שהם מקבלים בתוך הבית, זה מאוד חשוב, כי אחד מהדברים - - -     

מיכאל ביטון: מה הם בתי החולים של כללית בארץ?      

שלומי קודיש: העמק, כרמל, מאיר, בילינסון, קפלן, אנחנו ויוספטל, שניידר כבית חולים לילדים

שלומי קודיש:  את מי שכחתי?      

קריאה: גהה ושלוותה

שלומי קודיש: לא, הכלליים

שלומי קודיש:  בית רבקה, לוינשטיין

שלומי קודיש:  הכלליים

שלומי קודיש:  יש לכללית יש מרכזי-על, בילינסון ואנחנו

שלומי קודיש:  אני מאוד נהנה לראות את השקופיות האלה כשמנהל בילינסון בחדר, אבל זה בסדר

שלומי קודיש:  אבל זו לא תחרות, אני חייב להגיד שאני פחות מונע מתחרות, יותר מונע מזה שאני בתחרות על כוח אדם ואנחנו נקדיש לזה זמן

שלומי קודיש:       רובע חדשנות, אני אדלג עליו ברשותכם, אבל הוא נושא מאוד אסטרטגי בדרום

שלומי קודיש:  אנחנו שותפים מאוד פעילים בו, רובע חדשנות זה משהו שבעולם מנסים לייצר אותו, פה הוא בנוי בן גוריון, סורוקה, פארק ההייטק, קרית התקשוב, תחנת רכבת

שלומי קודיש:  אין הרבה מקומות בעולם, לא בארץ, שיש כזה משלב

שלומי קודיש:  יש כסף ממשלתי שנכנס לפה, אנחנו משתתפים בו, בסוף בתחרות על כוח אדם הקיום של הדבר הזה הוא מאוד משמעותי לנו

שלומי קודיש:       אנחנו בונים מרכז חדשנות, נעבור לידו ונדבר עליו קצת תוך כדי סיור

שלומי קודיש:  גם זה מאוד חשוב

שלומי קודיש:  אגב, במסגרת החלטה 625, אבל אני לא מתחייב על המספר, ניתן כסף ממשלתי לדבר הזה במסגרת מעבר צה"ל דרומה שיסייע לבנות את זה

שלומי קודיש:  תודה לכל מי שהיה מעורב בזה, זה לדעתי עבר בממשלה הקודמת

שלומי קודיש:       אנחנו משתפים פעולה עם כל מה שבסביבה שלנו, שיתופי פעולה מאוד מעניינים, עם אלטל, עם קמ"ג, עם רותם, עם המון גופים אחרים בסביבה, מעבר לשותפות הטבעית כמובן עם בן גוריון

שלומי קודיש:  כסף לזה מכל מיני מקומות

שלומי קודיש:       אני רוצה להתקדם ולהגיע לדבר הזה ופה אני אתעכב טיפה

שלומי קודיש:  לסורוקה יש שני נרטיבים

שלומי קודיש:  הנרטיב האחד זה בית החולים המאותגר, עם אתגרי תדמית ועם המון דברים אחרים, המסכן מהפריפריה, זה שהולכים בו מכות בדואים

שלומי קודיש:  לא יודע, כל מיני סיסמאות מטופשות שתפסו בחברה הישראלית, ויש את הנרטיב, שאני משמיע לכם אותו, שנתמך בעדויות, של מרכז-על חדשני, קומפטנטי, מסוגל, מוביל וכו'

שלומי קודיש:  לפני קצת יותר משנתיים נכנסים אליי ומראים לי את התמונה הזאת

שלומי קודיש:       זה אולטרסאונד

שלומי קודיש:  אני לא מבין גדול באולטרסאונד, מה שרואים פה זה תאומות מחוברות בגולגולת

שלומי קודיש:  זה גולגולת, זה גולגולת, פה היה צריך להיות עצם של שתי תאומות ואין

שלומי קודיש:  זה דבר קורה לעתים מאוד נדירות בעולם, ברוב המקומות תינוקות כאלה עוברים הפלה, לא נולדים או נולדים בעולם השלישי ומתים, אלה שתי האפשרויות

שלומי קודיש:  פה נכנסו אליי ושאלו אותי: מה אתה אומר? נכנס אליי נוירוכירורג ילדים שרוצה לנתח אותן, אני אומר לו: טוב, תגיד כמה עשית כאלה? אפס, כמה ראית כאלה? הוא אומר אפס, למה אתה חושב שאתה יכול לעשות את זה? כי אני יכול

שלומי קודיש:       בודקים עוד דברים, עושים MRI, רואים תמונה דומה, אבל מה שחשוב זה שרואים שאין חיבור של המוח עצמו, רק של כלי הדם

שלומי קודיש:  זה חתיכת סיבוך, אבל אין חיבור של המוח עצמו ומתחיל סיפור שבו סורוקה צריך להחליט איפה הוא

שלומי קודיש:  מסתבר שהאיש המוביל בעולם בתחום, האיש מניו יורק, הוא עשה שמונה ניתוחים כאלה בכל הקריירה הארוכה שלו מכל העולם, מת מקורונה כמה שבועות קודם והתלמיד שלו, ג'ילייני, שהוא איש פקיסטני שעובד מלונדון, השתתף בארבעה והוא עכשיו המוביל בעולם בתחום הזה

שלומי קודיש:  יצרנו איתו קשר, שאלנו אותו אם הוא יהיה מוכן לבוא לעזור לנו, הוא אמר: אני לא בא לשום מקום, אליי באים

שלומי קודיש:  אני לא נוסע לעולם השלישי

מיכאל ביטון: הוא פקיסטני

שלומי קודיש: לא, הוא מלונדון

מיכאל ביטון: בסדר, אבל הוא הכיר קצת עולם שלישי

שלומי קודיש: אז הסברנו לו שישראל זה לא עולם שלישי, הסברנו לו את המורכבות של להזיז משפחה כזו והוא בא

שלומי קודיש:  זה תהליך שלוקח שנה, כל הסיפור הזה

שלומי קודיש:  כך נראות התאומות שנולדות, הן מחוברות

שלומי קודיש:  שנה של היערכות, 50 אנשי צוות, פלסטיקאי מניו יורק, מנתח מוח מלונדון, אפשרנו כי אנחנו נחמדים לאחד מהנוירוכירורגים של שניידר להשתתף בתהליך, שהוא ילמד גם, גם הם לא ראו שום דבר כזה

שלומי קודיש:  סתם, לתת לכם טעימה של המורכבות, מגדלים מעל הראש כמו השתלה של איברים אחרים תוספת עור, עם סיליקון שמוזרק ומוזרק ומוזרק כדי שיהיה עור בסוף הניתוח לכסות את הדבר הזה

שלומי קודיש:  אז במשך שנה מגדלים פה עור, בונים מודלים בתלת ממד עם כל החברות הישראליות לראות איך עושים ניתוח

שלומי קודיש:       בונים סימולציה תלת ממדית לשלב האחד בניתוח שבו מעבירים אותן מהגב לבטן וכל המוח מתהפך למנתחים וצריך להתאמן איך אתה שומר על ה – הנוירוכירורג משניידר, כל תפקידו, לא כל תפקידו, הוא השתתף ולמד את זה, אבל התפקיד העיקרי שלו להסתכל על ההיפוך ולוודא שאף אחד לא נוגע באיבר הלא נכון כי הוא התבלבל בטופוגרפיה

שלומי קודיש:  כך נראות התאומות אחרי הניתוח

שלומי קודיש:  זו הפעם הראשונה בחיים שלהן שהן רואות אחת את השנייה בגיל שנה והן מחלימות

שלומי קודיש:  משחקות בטלפונים, בטבלטים, באים להתפתחות הילד פה וכו'

שלומי קודיש:  כל זה כדי להגיד שסורוקה מסוגל לעשות הכול

טטיאנה (טניה) מזרסקי: באיזה שנה בוצע הניתוח?      

שלומי קודיש: לפני שנה

טטיאנה (טניה) מזרסקי: והבנות מתפקדות?      

שלומי קודיש: כן

שלומי קודיש:  יש קטע מעניין, שזאת שהייתה יותר טובה לפני הניתוח היא טיפה פחות טובה עכשיו

שלומי קודיש:  מסתבר שזה קורה בכל התאומות

שלומי קודיש:  הרי אף אחד לא מבין באמת מה קורה, זה קורה לעתים מאוד מאוד נדירות, אבל הניתוח פחות מעניין, כמו שאמרתי בהתחלה, מנתח מדהים, צוות מדהים, לא מדברים על זה הרבה, אבל הרופאים שיילדו אותן, איך מיילדים משהו כזה גדול, כי זה מחובר, זה לא תינוק תינוק כמו בתאומים, איך מטפלים בהם בטיפול נמרץ, איך מנשימים שניים ביחד, איך עושים MRI, יש לנו רק מכשיר הנשמה אחד מפלסטיק שאפשר להשתמש בו ב-MRI, היינו צריכים לקנות עוד אחד, כי צריך להנשים את שתיהן בזמן ה-MRI

שלומי קודיש:       אין דבר שסורוקה לא מסוגל לעשות

שלומי קודיש:  סליחה, אני אגיד אחרת, שרוצה לעשות ולא יכול

שלומי קודיש:  זה מסר חשוב ואני חושב שתושבי הנגב אמורים להרגיש גאים שאין דבר שאנחנו לא מסוגלים, גם אם צריך להטיס שני רופאים מחו"ל, להיות בייביסיטרים של המהלך

שלומי קודיש:  סתם, לטובת מי שעוסק בהייטק, משהו קצת מבאס בכל הסיפור הזה, ג'ילייני כתב לי מכתב אישי מאוד יפה, כמה היה טוב, כמה הצוותים, כמה כל מיני כאלה, לקדם את מיקי, בסדר, אבל הוא אמר שהוא ראה פה דברים בתלת ממד שהוא מעולם לא ראה

שלומי קודיש:  שם הם גם עושים תלת ממד, לא המצאנו את התלת ממד, אז אני הייתי בטוח שאפשר לחבר לו את החברות שלו שימכרו באנגליה וכאלה, אז הסתבר שלא, החבר'ה שלו כבר מעתיקים את זה

מיכאל ביטון: תלת ממד אתה מדבר על הדפסת הדגם?      

שלומי קודיש: כן, זה דגם נורא מתוחכם

שלומי קודיש:  זה דגם שאפשר לקלף אותו ולראות בכל שלב את כלי הדם והמוח

מיכאל ביטון: אז יש לכם מעבדה כזאת כאן או מישהו סייע לכם בחוץ בהדפסות תלת ממד?      

שלומי קודיש: יש לנו מעבדה כזאת, אבל את הדבר הזה הבאנו מבחוץ, זה לא משהו שמאלתרים

שלומי קודיש:       סימולציה רפואית

שלומי קודיש:  אוניברסיטת בן גוריון בנתה לנו בניין מאוד יפה

שלומי קודיש:  אנחנו משלמים על השימוש בו, אבל זה מאפשר לנו להיות פורצי דרך בצורה מדהימה בכל העולם של סימולציה

נדב דוידוביץ': רק שתדע שאנחנו עושים שם גם סימולציה במנהיגות ובריאות, כולל חבר'ה שלך

נדב דוידוביץ':  כלומר זה לא רק ההיבט הקליני, עשינו סימולציה בנושא של התנגדות לחיסונים למשל

שלומי קודיש: אני יודע

שלומי קודיש:  נושא שהוא מאוד חשוב

שלומי קודיש:  מדברים הרבה על חוסר ברופאים, על חוסר בהמון דברים אחרים

שלומי קודיש:  נושאי הניהול במערכת הבריאות, אני חושב שלא רק במערכת הבריאות, אבל אני מכיר את מערכת הבריאות, אנשים לא רוצים לנהל יותר

שלומי קודיש:  זה גם הדור החדש הזה, זה גם המון דברים אחרים

שלומי קודיש:  בתקופתי, אני מרגיש קצת מצחיק להגיד את זה, כי אני לא כזה זקן, אבל אם אמרת למישהו אם הוא רוצה להיות מנהל מחלקה פנימית, התשובה הייתה וואו, זה מחמיא לי, כן

שלומי קודיש:  היום התשובה היא: מה יוצא לי מזה?      והתשובה היא שלא יוצא הרבה מזה, יוצאים אתגרים, קשיים, המון דברים אחרים

שלומי קודיש:  הייתי אתמול בשיחה שהשתתף גם ארנון אפק, הוא אמר שיש להם רק מועמד אחד לניהול מחלקה פנימית, שזה דבר שלא היה להם

מיכאל ביטון: זה לניהול, אבל גם לרצות להיות פנימאי זה –      

שלומי קודיש: על זה נדבר בהמשך, אבל כן, התשובה היא כן

שלומי קודיש:  אחד הדברים שהבנו כסורוקה, אנחנו תלויים בעצמנו, התהילים אשא עיניי אל ההרים מאין יבוא עזרי, אז היום אולי כן עזרי מעם ה', אבל זה לא שיטה טובה בניהול

שלומי קודיש:  סיעתא דשמיא זה טוב בתור משהו בראש מכתב, לא בתור כלי ניהולי, ואנחנו דואגים לעצמנו

שלומי קודיש:  אנחנו משקיעים בסטז'רים, במתמחים, במנהלים, משקיעים המון כסף, כולל עם תכנית מנדל למנהיגות שרוב משתתפיה בסוף מסורוקה, לדעתי

שלומי קודיש:  משקיעים בזה המון זמן וכסף, אני לא אפתח את זה כאן

מיכאל ביטון: לא, התכניות האלה חשובות

שלומי קודיש: הן לא חשובות, הן קריטיות

מיכאל ביטון: אפשר את המהות של כל תכנית?     

שלומי קודיש: כן, אפשר

שלומי קודיש:  אילנות, אני חושב שכולכם מכירים

שלומי קודיש:  זו אולי התכנית הכי חשובה שיש כרגע במערכת הבריאות כי זו הפעם הראשונה שהצלחנו לתעדף את תושבי הנגב פה או אנשים עם זיקה לנגב בקבלה לרפואה

מיכאל ביטון: זה היה נושא בוויכוח רציני מול המל"ג

שלומי קודיש: אתם מוזמנים לחפש אותי בגוגל ולמצוא אותי צועק את זה יותר מעשר שנים, את הצורך בזה, ואת התשובות שקיבלנו

מיכאל ביטון: יועצים משפטיים אז היו, אז התגברנו על העניין הזה

שלומי קודיש: התגברנו על הדבר הזה בגאונות של איילת אריזון והצוות שלה במשרד הבריאות שהפכו את זה לחלק מתכנית 'צוערים לישראל' ופיתחו את הדבר הזה, אבל אני אראה לכם עוד מעט שחסר 1,000 רופאים בנגב

שלומי קודיש:  תכנית אילנות זה 30 איש

מיכאל ביטון: כל שנה?      

שלומי קודיש: כל שנה 30 איש

מיכאל ביטון: לנגב בלבד?     

שלומי קודיש: לנגב

שלומי קודיש:  יש בצפון עוד

שלומי קודיש:  יש עוד איזה עשרה עד 15 בוגרי בן גוריון שנשארים פה כל שנה

שלומי קודיש:  אני מזמין אתכם לחלק 1,000 רופאים ב-50 בשנה ותראו לאן תגיעו, זה בלי פרישות

מיכאל ביטון: עשרה עד 15 מתוך כמה?      

שלומי קודיש: 150

מיכאל ביטון: רק 10% נשארים?      

שלומי קודיש: נדבר על זה, יש לי שקופיות

יוסף עטאונה: אשלים לסטז'רים מה זה בדיוק?      

שלומי קודיש: יש לנו בערך 160 סטז'רים בשנה, הכי הרבה בארץ, רבים מהם זה אנשים שלמדו במדינות לא טובות והם לא יודעים רפואה, והם אגב לא יהיו מתמחים בסורוקה

שלומי קודיש:  למה? כי אני בוחר מתמחים טובים

מיכאל ביטון: ראיתי את טבלת השכיחות של סטודנטים שלא למדו רפואה בארץ, אתם מקום טוב באמצע

שלומי קודיש: אנחנו במקום האחרון בין מרכזי העל

מיכאל ביטון: אבל באמצע של כולם

שלומי קודיש: כן, אבל אני לא משווה את עצמי לחלק מהאנשים ש - - -      

מיכאל ביטון: במרכזי העל אתה במקום לא טוב

שלומי קודיש: האמת שזה לא נכון, אבל חכו לשקופית ההיא

שלומי קודיש:  כל אחד מהאנשים שם הוא מצוין, יש לי סטז'רים מצטיינים שלמדו במולדובה, זידה בואיד, עלי אבו ג'ומה, אנשים הם חלק מהעתיד של בית החולים לשנים לבוא והם יישארו פה, כי הם לא מהדרום, הם מהצפון

שלומי קודיש:  הם למדו במולדובה, שזה אחד מהמקומות הפחות טובים

שלומי קודיש:  לי לא אכפת איפה למדת, אכפת לי איך היית בסטז'

שלומי קודיש:  בגלל זה התכנית הזאת שביקשתם שאני ארחיב עליה היא קריטית

שלומי קודיש:       אנחנו לוקחים את הסטז'רים, התחלנו השנה לעשות קורס הכנה לסטז'

שלומי קודיש:  אף אחד לא עושה את זה

שלומי קודיש:  בשבוע הראשון לומדים קצת עברית רפואית, איך עושים קבלה, איך מרכיבים עירוי, איך לוקחים דם

שלומי קודיש:  הבעיה של סטז'ר שלא למד בארץ שלפעמים אחרי שבועיים הוא מרגיש טוטלוס בעצמו, לא משנה מה חושבים עליו, וזו נבואה שמגשימה את עצמה

שלומי קודיש:  זה על הצד הפחות כישרוני

שלומי קודיש:       הצד הסופר כישרוני, יש לנו סטז'רים מדהימים שאני רוצה לנעוץ אותם פה, אני רוצה להשקיע בהם במהלך הסטז' כדי שבסוף הסטז', לא משנה מאיפה הם באו, הם יגידו: ואללה, זה המקום שאני רוצה להיות בו

מיכאל ביטון: במילים פשוטות, למידה און ג'וב טריינינג יכולה לחפות על המון איפה למדת

שלומי קודיש: רק אם אתה מתחיל בינוני פלוס

שלומי קודיש:  אתה צריך להתחיל בינוני

שלומי קודיש:  אם אתה מתחיל נמוך זה טוטלוס מוחלט

שלומי קודיש:  חשוב להבין את הדבר הזה ואנחנו משקיעים בזה הרבה אנרגיה

שלומי קודיש:       ברקת זה תכנית למומחים צעירים, שזו האוכלוסייה הכי גדולה של רופאים דרך אגב

שלומי קודיש:  ההתמחות היא קצרה, הניהול, אתה מנהל, רוב הרופאים נמצאים בקבוצה הזאת, אתה צריך להשקיע בהם

מיכאל ביטון: שמטרת התכנית היא לשמר אותם?      

שלומי קודיש: לשמר אותם

מיכאל ביטון: לבנות להם איזה אופק?      

שלומי קודיש: או לבנות אופק או לתת להם משמעות נוספת מעבר לעבודה בשוחות

מיכאל ביטון: לעיסוק שלהם

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אתם מפנים אותם למרפאות בקהילה?      

שלומי קודיש: פחות, אבל מי שרוצה כן, יש הרבה שילובים

שלומי קודיש:  אנשים צריכים לרצות את זה

שלומי קודיש:  המטרה של התכנית הזאת היא לקחת את האנשים שרואים עכשיו 20 שנה עד שהם יהיו מנהלים, שהם לא יפזלו לי לבתי חולים אחרים ויגישו מועמדויות למכרזים, כי מה לעשות, כאילו יש פחות מנהלים מאשר רופאים, ולקבע אותם פה

שלומי קודיש:       כל זה חדש מהשנים האחרונות, כל זה הבנה שלנו שאם לא נעסוק בזה אנחנו, אנחנו נמשיך להיות אלה שתורמים מנהלים לבתי חולים אחרים ונהנה מהמחמאות שבוגרי סורוקה הם הכי טובים

שלומי קודיש:  אני רוצה שכשישאלו את מנהל בית חולים X איך בוגרי סורוקה הוא יגיד: ואללה, לא יודע, מזמן לא היה לי כזה

שלומי קודיש:  זו התשובה הנכונה, לא הם מצוינים

שלומי קודיש:  הם מצוינים, אני יודע לבד

נדב דוידוביץ': שלומי, אני יכול להגיד מילה על תכנית מנהיגות?      

שלומי קודיש: לא, אני מתנצל

שלומי קודיש:  בדיון בסוף? כי אחרת אני ארגיש שאני צריך לדלג על שקופיות והשקופיות הכי חשובות הן בהמשך

נדב דוידוביץ': מאה אחוז

נדב דוידוביץ':  אז אני רק מתנצל, אני יוצא לפגישה עם הרקטור וחוזר

נדב דוידוביץ':  אז אני יכול להגיד דקה, חצי דקה?      

מיכאל ביטון: אפשר לבדוק אותך שאתה יודע לדבר חצי דקה

נדב דוידוביץ': אני רק אגיד שכמו ששלומי אמר, השותפות בינינו היא אסטרטגית, היא קריטית, חיזוק סורוקה זה בדם שלנו, אני גם חתום על הבג"צ יחד איתך, מיכאל

נדב דוידוביץ':  מצד שני אני רוצה לחזק את סורוקה כי בית החולים הזה ייבנה עוד הרבה זמן, אנחנו פתחנו עם שלומי כבר דור רביעי של מנהיגות בבריאות והם עושים פרויקטים, שלומי, שחלקם השארתם אותם כאן וזה דבר שהוא מדהים

מיכאל ביטון: עמדת ביעד

נדב דוידוביץ': שלומי הוא אחד מהאנשים הכי מדהימים שאני מכיר, וכל האנשים שיושבים כאן

שלומי קודיש: שקרן

נדב דוידוביץ': אנחנו בני אותו מחזור, אבל אני עתודאי

מיכאל ביטון: תודה, נדב

מיכאל ביטון:  הוא לא מוכן לקבל מחמאות, רק להחמיא לכולם

שלומי קודיש: קצת על פיתוח בית החולים

שלומי קודיש:  גם כאן כללית כרגע משקיעה הכי הרבה כסף בסורוקה, יש כאן בניין מחקר, תרומה של קרן אדליס ובשיתוף אוניברסיטת בן גוריון, בניין שיקום חדש

שלומי קודיש:  אני חייב להגיד, השיקום בנגב יהיה בעדי נגב

שלומי קודיש:  נפח הפעילות, הבניין הזה מיועד לאותם ילדים ומבוגרים, תהיה לראשונה גם מחלקה לילדים שהם סביב הניתוח מפסידים ימי שיקום יקרים

שלומי קודיש:  אני הגדרתי יעד, אף אחד לא יהיה פה יותר מחודש, אחרי חודש הוא צריך לעבור לעדי נגב

שלומי קודיש:  אם צריך, אני מקווה שאחרי חודש אפשר ללכת הביתה

שלומי קודיש:  אז זה בניין מאוד משמעותי בחיי בית החולים

שלומי קודיש:       אנחנו בונים פגייה ממוגנת חדשה, בשבוע שעבר קיבלנו את התרומה שתאפשר לנו להשלים את הבניין

שלומי קודיש:  אנחנו עולים מבסביבות 54 עמדות ל-88, נהיה הפגייה הכי גדולה, הכי מודרנית, הכי משוכללת בארץ, כראוי למקום שבו יש הכי הרבה ילודה בארץ

שלומי קודיש:  שלושת הבניינים האלה בבנייה והמקום הכי טוב לראות אותו זה מבניין הסימולציה באוניברסיטת בן גוריון

שלומי קודיש:  זה פשוט מעבר לכביש ומשקיף על אתר הבנייה

שלומי קודיש:       ואנחנו מגדילים את המיון ב-50% ובונים מעליו יחידה חדשה לטיפול נמרץ

שלומי קודיש:  כל זה בהבנה שצרכי הנגב במרכז העל שלו, בין אם יש בית חולים נוסף ובין אם לא, ימשיכו להתקיים לאורך שנים

שלומי קודיש:  אני חייב להגיד - - -     

מיכאל ביטון: מה זה בין אם לא? זו כבר עובדה שיש בית חולים, או שאתה לא בטוח?      

שלומי קודיש: בשנים שבהן אני עובד

שלומי קודיש:  מנהלי בתי חולים בכללים באים לשמונה שנים

מיכאל ביטון: דבר איתנו גלוי על עמדתך על בית החולים החדש, מה הוא צריך להיות

שלומי קודיש: בסוף הדיון, בסדר? אני מבטיח

שלומי קודיש:  יש הרבה פרויקטים בבינוי כל הזמן, יש פה מאות מיליוני שקלים על השקופיות האלה, גם בטכנולוגיות חדשות שנכנסות השנה, אנחנו מחליפים מכשיר CT למכשיר הכי מודרני בעולם, MRI שכבר בבינוי, מאיץ קווי, התקנו כבר את השני, השלישי בדרך

שלומי קודיש:  למעשה בכל השירותים האלה אנחנו מתקדמים בצורה - - -     

מיכאל ביטון: זה נראה כמו CERN

שלומי קודיש: כן, זה מאוד דומה ל-CERN, אני חייב להגיד, בטכנולוגיה

שלומי קודיש:  מה חסר לנו? ואנחנו עובדים על זה עם הנהלת כללית, זה לא בקשה מכם, מאיץ קווי נוסף

שלומי קודיש:  כמו שאמרתי, אנחנו עובדים על זה עכשיו

שלומי קודיש:  כרגע שני מאיצים מספיקים לתושבי הנגב, אבל הזמן להתקנת מאיץ הוא שנים אז צריך להתחיל לעבוד על זה עכשיו

שלומי קודיש:      זה אולי האתגר הכי גדול שלנו כרגע

שלומי קודיש:  יש רק PET אחד בכל הנגב

שלומי קודיש:  MRI ו-CT אפשר לעשות מחוץ לבית החולים, זה לא נורא, PET חסר

שלומי קודיש:  כרגע אנחנו נותנים מענה ב-PET לכל מי שצריך, לבדיקה דחופה תוך שלושה שבועות יש PET, אין הרבה מקומות בארץ שמתחייבים לדבר הזה, אבל מישהו שעושה PET למעקב גרורות יחכה יותר

שלומי קודיש:  זה לא משנה את הרפואה, לרפואה זה בסדר, ה-well being של בן אדם שאמרו לו שיעשה PET בעוד שנה והוא מחכה שנה ושלושה חודשים כשהוא חולה סרטן לא נסבל

מיכאל ביטון: כמה יש מכשירי PET, פר אוכלוסייה?      

שלומי קודיש: אנחנו צריכים עוד אחד

שלומי קודיש:  לא אכפת לי מה יש לאחרים, אנחנו צריכים עוד אחד

מיכאל ביטון: לא, פר אוכלוסייה

מיכאל ביטון:  סטנדרט של שירות

שלומי קודיש: בצפון פחות, במרכז יותר

שלומי קודיש:  יש לך שלושה מרכזי-על ובכל אחד יש - - -      

מיכאל ביטון: וזה עוד לא קיבל פתרון?      

שלומי קודיש: יש רישיון ממשרד הבריאות, אנחנו צריכים לבנות בשביל זה עוד קומה

שלומי קודיש:  התחלנו לעבוד על זה מול כללית, זה לוקח זמן וכסף

שלומי קודיש:  הכול פתיר בשקלים

שלומי קודיש:  אני חייב להגיד, לבית חולים חדש לא יהיה PET, למה לא יהיה לו PET? כי אין רופאים ברפואה גרעינית בכלל בארץ ולא הגיוני לייצר שני מנגנונים לרפואה גרעינית

שלומי קודיש:  אז ברור שה-PET השני צריך להיות פה ואני לא צריך להגיד לך מה קורה אם PET מתקלקל

שלומי קודיש:  לוקח שבוע לתקן אותו כי הטכנאים באים מחו"ל, אין הרבה PET'ים, אין טכנאי PET טובים בארץ ושבוע אין PET בנגב

שלומי קודיש:  אותו אחד שחיכה שלושה שבועות, עכשיו יחכה ארבעה

שלומי קודיש:  לא נסבל

שלומי קודיש:  בקיצור, זה צורך מאוד ברור

שלומי קודיש:      ויש לנו סיפור של מיגון שהוא אתגר מטורף

שלומי קודיש:  ופה כן, כל מי שמוכן לבוא ולצעוק את הצעקה הזאת צריך לצעוק אותה

שלומי קודיש:  בית חולים שנמצא בטווח טילים וחצי מחדרי הניתוח שלו לא ממוגנים וכל התלקחות אני עושה את הדבר ההפוך מההיגיון, אני סוגר חצי מחדרי הניתוח שלי, את כל חדרי הצנתורים

שלומי קודיש:  זה הזיה

שלומי קודיש:  אני מקווה שלא יהיו הרבה ימים כאלה, אבל אני לא יודע להגיד את זה

מיכאל ביטון: אבל הכוונה היא לא למגן חדרים קיימים אלא אולי לבנות אותם ממוגנים?      

שלומי קודיש: אם היה אפשר למגן את הקיים מזמן היינו עושים את זה

שלומי קודיש:  אלה בניינים משנות ה-60, אי אפשר לבטן אותם

שלומי קודיש:  יש לי מכתב מאדריכל של פיקוד העורף שמתחיל במילים: בתור אדריכל אמרו לי לעולם לא להגיד אי אפשר, אבל אי אפשר

שלומי קודיש:  ככה מתחיל המכתב, הוא מתנצל

שלומי קודיש:       את חדרי הצנתורים שלנו אמרו שאפשר למגן אם בונים מעליהם בניין של שתי קומות ומשאירים אותם למטה

שלומי קודיש:  אתה יודע, אם אני בונה בניין של שתי קומות אני אבנה בניין צנתורים

שלומי קודיש:  אלה פערים בלתי נסבלים ואני חייב להגיד שלראות בית חולים חדש שנבנה עם חדרי צנתורים ממוגנים ולהשאיר את סורוקה שהוא מרכז-על עם חדרי צנתור לא ממוגנים, איפה שאצלי הטיפול נמרץ ל-50 השנה הבאות יהיה טוב יותר והמרכז-על יישאר בסורוקה ל-50 השנה הבאות לפחות, זה תקלה

מיכאל ביטון: מה המענה של המדינה למיגון?      

שלומי קודיש: אין מענה

מיכאל ביטון: וזה לא נושא אטרקטיבי לתורמים, המיגון?      

שלומי קודיש: אני הסתובבתי שבוע בניו-יורק באוקטובר 2019 שמעתי לפחות חמש פעמים אנשים שתרמו לסורוקה הרבה כסף אומרים את המילים: זה התפקיד של הממשלה שלכם, אל תבואו אלינו עם מיגון

מיכאל ביטון: אני בניתי בצפון עם תורמים, לא קראתי לזה: תביא לי כסף למיגון, בניתי בית ספר חדש שהוא ממוגן

שלומי קודיש: אז למה לא הבנת לדרום?      

מיכאל ביטון: הבאתי, מי אמר לך שלא?      

שלומי קודיש: לא, לבריאות, את המיגון

שלומי קודיש:  חבר'ה, לא הצלחנו

שלומי קודיש:  ניסינו תורמים, לא הצלחנו

שלומי קודיש:  אלה צרכי פיתוח מובנים, אין פה שאלה בכלל, אין פה מישהו שאמר לי: שלומי, אתה טועה, לא צריך למגן

שלומי קודיש:       כמה אנשים מכירים את בניין הפנימיות שלנו? תושבי הנגב

שלומי קודיש:  בניין שנבנה בשנות ה-70, אז הוא בן 50, שמונה חולים על תא שירותים, שמונה חולים על מקלחת, רק ארבעה בחדר, זה בסדר, בניין שכנראה לא עומד ברעידות אדמה

שלומי קודיש:  לאף אחד אין אומץ להגיד לי את זה כי אחרת הוא צריך למצוא פתרון

שלומי קודיש:  זה בניין ששתי החזיתות שלו, הצפונית והדרומית, הן רק חלונות ופיקוד העורף הסכים שבעת אזעקה ייכנסו למסדרון באמצע, בעיקרון זה הכי מוגן שיש

שלומי קודיש:  כל הבניין חלונות, אז נכון שציר מזרח-מערב הוא קירות בטון, זה אתגר שאי אפשר להקל בו ראש

שלומי קודיש:       בסופו של דבר מה שבאמת חסר כרגע מבחינת בית החולים זה מחלקות ילדים, חסר לנו מחלקות ילדים, שאר הצרכים פה הם די נקודתיים

שלומי קודיש:  אנחנו הגשנו על שולחן הממשלה הקודמת, הנוכחית עוד לא מכירה את זה, תכנית לתוספת 200 מיטות בסורוקה, איפה שמים כל מיטה

שלומי קודיש:  בלי בינוי חדש מסיבי אני לא חושב שתושבי הנגב יכולים להרשות לעצמם לחכות עד שיהיה בית חולים נוסף לצרכים האלה, ילדים בשיא החורף שוכבים בפרוזדורים, ילדים היום שוכבים אצלנו באתר זמני שפתחנו על חשבון המטואונקולוגיה ילדים

שלומי קודיש:  הם לא בפרוזדורים לפחות, אבל הם בחלופה

שלומי קודיש:       את כל הדברים האלה צריך לעשות, יש לנו תכנית מסודרת, 200 מיטות, 200 מיליון שקל

שלומי קודיש:  אני קראתי בעיון רב את ההסכמים הקואליציוניים, ראיתי שם מספרים הרבה יותר גדולים מ-200 מיליון שקל

טטיאנה (טניה) מזרסקי: מה הזמנים?      

שלומי קודיש: זה לא תוקצב, זה תכנית

שלומי קודיש:  תגידו אתם כמה זמן לוקח להפוך נייר לביצוע

שלומי קודיש:  הביצוע בפועל ייקח שלוש שנים, היתרים בעירייה, קבלן, מכרז, עניינים, זה, אפילו פחות

מיכאל ביטון: שלומי, למה אתה לא נותן לנו מדדים? הרי בסוף אנחנו כמי שנדרוש את היחס הראוי לנגב אנחנו רוצים לדעת איפה זה עומד מול מרכז הארץ, מה כמות המיטות פר 1,000 ילדים בנגב וכמות ה - - -      

שלומי קודיש: המידע קיים בניירות של מכון המחקר של הכנסת

שלומי קודיש:  אני אשמח להעביר לך גם, זה מידע גלוי וציבורי

מיכאל ביטון: לא נעים לך להגיד את זה?      

שלומי קודיש: לא, אין לי שום בעיה, אין לי פשוט כרגע את המספרים של ילדים ספציפית

מיכאל ביטון: אבל זה פער של 10% או 100%?      

שלומי קודיש: אנחנו חושבים שצרכי הנגב, שוב, באמת פחות אכפת לי מהמרכז הזה, לי חסר כרגע שתי מחלקות ילדים, אחת ילדים כללית, 30 מיטות, ואחת לכירורגית ילדים, עוד 30 מיטות

שלומי קודיש:  זה מה שחסר לי כרגע בראייה צופה פני חמש שנים

שלומי קודיש:  אין לי מקום לשים אותם, צריך לבנות, אבל יש תכנית, בתוך התכנית הזאת יש לי כירורגית ילדים ומחלקת ילדים כללית

טטיאנה (טניה) מזרסקי: כמה עכשיו יש מיטות ילדים?      

שלומי קודיש: 200 וקצת

שלומי קודיש:  והכול ביחד, ילדים באשפוז כללי 90

מיכאל ביטון: אתה יכול לתאר, שוב, כי אמרת חלק מזה, את ההשלכות של היעדר המחלקות האלה על איכות הטיפול?      

שלומי קודיש: אין השלכה על איכות הטיפול

שלומי קודיש:  הטיפול אצלנו הוא מהטובים בארץ, אני אגיד את זה על רקע זה ש - - -      

מיכאל ביטון: תנאי הטיפול

שלומי קודיש: יש לנו את חטיבת הילדים הכי טובה בארץ, זה גרם לנו לזה שנפתח בית חולים לילדים

שלומי קודיש:  אני אתייחס עכשיו לגסטרו ילדים, ששאלת

שלומי קודיש:  לפני בוא נגיד ארבע שנים החלטנו שאנחנו מסתכלים על תת המקצועות של ילדים

שלומי קודיש:  אגב, אמרת גסטרו ילדים, אבל אלרגיה ילדים, מחלקות מטבוליות בילדים, אנדו ילדים, נפרו ילדים, כל ה-X ילדים, יש בנגב תלות שאין במקומות אחרים בסורוקה

שלומי קודיש:  כי אי אפשר לשים בירוחם – בכל פינה בנגב

שלומי קודיש:  ירוחם, צריך להיזהר איתך, אבל אי אפשר בכל פינה בנגב שיש בה 3,000 עד 10,000 תושבים לשים את כל שירותי העל, איפה שבמרכז כן, כי הצפיפות של האוכלוסייה היא מספיק גדולה להצדיק את זה

יוסף עטאונה: אבל איך זה משפיע על התורים?      

שלומי קודיש: אני מגיע לשם

שלומי קודיש:  בכל התתים האלה היינו מבוססים על רופא אחד או שניים, שזה מה שצריך בית חולים והפרספקטיבה הייתה מה צריך בית חולים, לא מה צריכה הקהילה, למה? כי לכאורה הקהילה צריכה לדאוג לקהילה ובית חולים צריך לדאוג לבית חולים

שלומי קודיש:  התחלנו לפני ארבע שנים במהלך שבו אני מכפיל את כוח האדם בכל המקצועות האלה

שלומי קודיש:  אז בגסטרו ילדים עד השנה היה לנו את גלינה לינג וברוך ירושלמי, שני רופאים, השנה הצטרפו ראוף ויניב פיינגלרנט

קריאה: ראוף נסאר

שלומי קודיש: ראוף ויניב, יותר קל לי

שלומי קודיש:  אני מכיר אותם אישית בשמות הפרטיים, ראוף ויניב הצטרפו וגם הווארד בחצי משרה והפכנו משניים לארבעה וחצי

שלומי קודיש:  תן לנו טיפה זמן שהם יתחילו לעבוד ואין בעיה בגסטרו ילדים

שלומי קודיש:  הכפלנו, הכפלנו על חשבון שלנו לטובת השירות

שלומי קודיש:  אנדו ילדים, אנחנו משניים לחמישה

מיכאל ביטון: שאלת ביניים, אתה בעצם יצרת פה זיקה בין מרפאות לבית חולים, או איזה סינרגיה, או איזה השלמת שירות שמתוך המומחיות שלך זה יוצא לקהילה

מיכאל ביטון:  זה יכול להיות רצון טוב, אבל זה יכול להיות גם ארגוני, כי אתם כללית ויש מינוף הדדי של מרפאות מול בית חולים

מיכאל ביטון:  איפה התפיסה שלך בדבר הזה?      

שלומי קודיש: זה לא כללית, אני תושב הנגב ואני בית חולים ציבורי

רונית טובי: כולם מגיעים לכאן, גם מכבי

שלומי קודיש: לא מדויק, מכבי מנסה להפנות למקומות אחרים

שלומי קודיש:  סטטיסטית הם 24% מהמבוטחים אבל רק 15% מהפעילות

רונית טובי: אנחנו באנו באופן טבעי לפה

טטיאנה (טניה) מזרסקי: יש מרפאות חוץ ואשפוז אלקטיבי שמפנים מראש, אבל זה הם מפנים לצוותים שלהם

שלומי קודיש: לתפיסת עולמי, העולם של ילדים הוא הכי מובהק כי יש - - -     

מיכאל ביטון: לא, אולי לא דייקתי, יש ארגון כזה שנקרא כללית, מישהו פה מקופת חולים כללית?      

שלומי קודיש: יש שמועה כזאת שיש ארגון כזה, כן

מיכאל ביטון: אז אין פה היום נציג?      

שלומי קודיש: אני

שלומי קודיש:  מנהל בכיר בכללית

מיכאל ביטון: ולכללית יש 70% מרפאות בנגב

שלומי קודיש: 67

מיכאל ביטון: אז האם יש מחשבות כאלה של סינרגיה בין בית החולים למרפאות? השלמת שירותים, יצירת מינוף? זה יכול להיות יתרון או חיסרון

שלומי קודיש: שני דברים, אני רוצה להתייחס לדברים

שלומי קודיש:  קודם כל כן

שלומי קודיש:  השטח שלי הוא מוגבל, השגתי עכשיו ארבעה וחצי רופאים לילדים, באופן אבסורדי אין לי חדרים בשבילם

שלומי קודיש:  אז בהחלט חלק מזמנם יהיה בקהילה, הם ייצאו עם השם סורוקה, יהיה כתוב על הדלת רופא סורוקה, כי זו פעילות שלי, היא תתבצע פיזית איפה שאפשר לתת להם חדר, מזכירה ואחות

שלומי קודיש:  זה ברור, פרקטית

שלומי קודיש:  גם אין לי חניה

שלומי קודיש:  התחלנו באנדו, שיוצא לאשקלון, זה רובד אחד של התשובה, ברור שכן, ולא רק כי אני איש נחמד שרוצה לעזור בקהילה, אלא כי פרקטית אין לי איך וחשוב לי הרופאים האלה

שלומי קודיש:       הרובד השני הוא לזכור שאנחנו בית חולים ציבורי שנותנים מענה לכולם

שלומי קודיש:  עזוב מכבי, מכבי גדולים, לאומית ומאוחדת, יש להם מבוטחים פה בדרום, ביחד בערך 20% מהאוכלוסייה, אין להם יכולת להקים את התתים האלה, פרקטית, אז הם מפנים לפה

מיכאל ביטון: ותפיסת עולם שאם מרפאות יעבדו טוב יירד עומס ממך במיון ובמקומות אחרים, זה דבר שאתה מנסה אותו? פועל למענו?      

שלומי קודיש: ברור שכן

שלומי קודיש:  הרופא שלנו, במיון שלנו, שאמרתי כבר שהוא הכי טוב בארץ, דן שוורצפוקס פתח קבוצת ווטסאפ עם רופאי משפחה, אגב מכל הקופות, הם רשאים לכתוב ווטסאפ בקבוצה משותפת: אני עומד להפנות מישהו למיון ככה וככה, מה דעתכם? ויקבלו תשובה תוך דקות: כן, תפנו או לא, אין צורך, אפשר משהו כזה בקהילה או תפנו אותו אליי ישירות כי זה דחוף וכדאי שאני אראה אותו ולא ייתקע בתור

שלומי קודיש:       תשאלו למה רק 100 רופאים, כי החבר'ה אומרים שהם לא רוצים

שלומי קודיש:  חלק מהרופאים רק כותבים הפניה ותעזוב אותי באמא שלך, אין לי כוח לזה

שלומי קודיש:  אבל 100 רופאים זה מאוד משמעותי בתוך הדבר הזה בדרום

יוסי רוקני: מיכאל, היעדר של מחלקות ילדים גם מונע הכשרה של סטודנטים, זה אחד מצווארי הבקבוק בתהליך ההכשרה של סטודנטים לרפואה

יוסי רוקני:  העובדה שחסר, אין מחלקות ילדים, לא מאפשרת להגדיל את מחזור הלומדים

שלומי קודיש: מאוד חשוב לדבר על כוח אדם

שלומי קודיש:  השאלה אם צריך בית חולים נוסף בנגב מקבלת תשובה גם בזה

שלומי קודיש:  אסותא החדש נותן מענה להרבה מהצרכים

שלומי קודיש:  אני אדלג על זה, כי באמת אין לי הרבה זמן

שלומי קודיש:  זו קצת האסטרטגיה שלנו, היה חשוב להגיד, אבל אני אעזוב את עכשיו ובוא נדבר על כוח אדם

מיכאל ביטון: תגיד את האסטרטגיה במשפט

שלומי קודיש: לא, אסטרטגיה זה שבעה משפטים

שלומי קודיש:  בסדר

שלומי קודיש:  אנחנו ממשיכים לפתח את קמפוס בית החולים כאילו אין דברים סביבנו, למה? כי הזמן לוקח את הזמן שלו ותושבי הנגב לא יכולים להרשות לעצמם לשכב בפרוזדור במחלקת ילדים

שלומי קודיש:  אנחנו מפתחים את כוח האדם, זה עניין אסטרטגי, אני אקדיש לו פרק שלם תיכף

שלומי קודיש:  אני מצטער על הזמן, אבל הוא יותר חשוב מהחלק הקודם

שלומי קודיש:       שדרת הניהול דיברנו, חדשנות זה מרכיב מאוד חשוב בעשייה שלנו

שלומי קודיש:  בתור תושב הנגב שואלים אותי המון האם נכון לקבל טיפול כזה או אחר בסורוקה

שלומי קודיש:  גם משפחה וגם חברים

מיכאל ביטון: כמנכ"ל סורוקה

שלומי קודיש: כחבר

שלומי קודיש:  כמנכ"ל סורוקה קל לי, התשובה היא כן, אבל כחבר זה יותר קשה

שלומי קודיש:  אחד מהאתגרים היותר קשים לי זה כשמישהו מהמשפחה שלי, אנחנו שישה אחים, יש לנו אנשים באזור ולכל אחד מהם יש חברים ולכל החברים יש חברים, תגיד: אתה מכיר את שלומי, נכון? בסדר, וכשאני נאלץ להגיד ש-X יותר טוב במקום אחר וזה קורה

שלומי קודיש:  כשזה קורה באונקולוגיה אורתופדית זה בסדר, איכילוב הוא מרכז ארצי, לא כואב לי יותר מדי, קצת כואב לי, אבל לא כואב לי יותר מדי להגיד: את זה כדאי לעשות באיכילוב

שלומי קודיש:       כשנכנסתי לתפקיד היו חמש-שש יחידות כאלה משמעותיות, עכשיו יש אחת

שלומי קודיש:  גם אם תעקרו לי ציפורניים אני לא אגיד לכם מי, אבל אנחנו עובדים על זה

שלומי קודיש:  במוקד העשייה שלנו זה לוודא שאני יכול להגיד לאמא שלי: זה בסדר לבוא לפה

שלומי קודיש:  אמא שלי גרה במיתר והיא יקרה לי

שלומי קודיש:       זה אתגר שהוא לא לדיון הזה, אבל מאז 'שומר החומות' יש לנו בעיה מאוד גדולה של – זה לא משילות, משילות תיפתר במשטרה, זה לכידות

שלומי קודיש:  זה שאנשי צוות בדואים ויהודים יעבדו טוב ביחד בלי מה הוא אמר, מה הוא כתב בפייסבוק, מי השתתף בהפגנה הזאת ומי השתתף בהפגנה אחרת

שלומי קודיש:  זה אמור לא להיכנס לתוך בית החולים, זה אף פעם לא נכנס, בשנים האחרונות זה מחלחל פנימה

שלומי קודיש:  אני נאנח כי זה אתגר מאוד גדול וגם כי אני חושב שהרופאים בני החברה הבדואית הם העתיד של מערכת הרפואה של הנגב, אז אנחנו לא יכולים להרשאות לעצמנו להוריד פה את הרגל מהדוושה

שלומי קודיש:       כוח אדם

שלומי קודיש:  חלק מהדברים מאוד מוכרים, אני ארוץ עליהם מהר, וחלק אני אתעכב כי הם פחות מוכרים

שלומי קודיש:  זה שבישראל יש פחות רופאים והמספר בירידה אתם מכירים, אני מקווה, את העובדה שבישראל יש מטרופולין אחד שדופק את הפריפריות בהגדרה, אתם גם מכירים, העבודה של הקבוצה של נדב, זה מאוד יפה שהם שמו תמונה כזאת, אבל אני לא רואה שזה קורה

שלומי קודיש:  בינתיים זו תמונה מתכנית עבודה

שלומי קודיש:       2048 יגיע יותר מהר ממה שאנחנו חושבים, אוכלוסיית הנגב גדלה וזה פקטור מאוד משמעותי ועל זה אני כן רוצה טיפה להתעכב, זה פחות מדברים עליו ברמה לאומית

שלומי קודיש:  אוכלוסיית הנגב היא ענייה

שלומי קודיש:  אתם מכירים שהלמ"ס מדרג 1 עד 10, אלה יישובי הנגב, לפי דירוג הלמ"ס גודל העיגול זה גודל האוכלוסייה, אז כשמסתכלים, לטובת הלא דרומיים אני מצביע על עומר, זה דירוג 10, להבים זה דירוג 10, מיתר זה דירוג 9

שלומי קודיש:  היישוב הבא הוא 5

שלומי קודיש:  אין יישוב שהוא מעמד ביניים מובהק בנגב

שלומי קודיש:  יש שכונות מצוינות בכל מיני יישובים, שהן יותר טובות או פחות טובות

שלומי קודיש:       איך זה מתכתב איתי? קודם כל זה אומר שהאוכלוסייה תלויה בנו לשירות, בשירות הציבורי, אבל בהיבט של כוח אדם, מי לומד רפואה בארץ? העשירון העליון

שלומי קודיש:  אני אראה לכם את הנתון הסטטיסטי

שלומי קודיש:  אין פה את העשירון העליון, עומר, מיתר ולהבים זה כלום

שלומי קודיש:  יש פה אתגר מאוד גדול ובסוף אלה המספרים

שלומי קודיש:  אם רוצים לזכור משהו בראש, כדי שבדרום יהיו רופאים כמו הממוצע הארצי 1,660 רופאים

שלומי קודיש:  זה המספר שחסר

שלומי קודיש:  כשמישהו מקבל תור לאורתופד שהוא ארוך הוא מקבל אותו בגלל המספר הזה

שלומי קודיש:  זה מספר מזעזע

שלומי קודיש:  זה חוסר תכנון כוח אדם לאומי שנים וכל הפערים

שלומי קודיש:       תסתכלו על המספר באחיות

שלומי קודיש:  אחיות זה אחיות חדר ניתוח, זה מיילדות, זה אחיות בהתאוששות, זה אחיות בכל שאר המחלקות

שלומי קודיש:  כשמדברים על בית חולים נוסף הדבר הראשון זה בואו נשלים את הדבר הזה

שלומי קודיש:  אני בתור סורוקה מצבי יחסית טוב, כשאני רוצה להעסיק מישהו טוב אני אקבל תקן, אין לי בעיה של תקנים, כללית נותנת לי

שלומי קודיש:  אני בא ואומר שיש לי בוגר בן גוריון טוב, אפילו שאני מלא אני מקבל

שלומי קודיש:  בקהילה חסרים הרופאים האלה, באסותא חסרים הרופאים האלה, בבית החולים החדש חסרים הרופאים והאחיות האלה

מיכאל ביטון: אתה ציינת שלך גם חסרים רופאים

שלומי קודיש: גם לי חסרים רופאים, אבל אין לי בעיה של תקנים, שזה אישיו חשוב

שלומי קודיש:  לא קרה ש - - -     

יוסף עטאונה: גם באחיות אין לך בעיה של תקנים

שלומי קודיש: אין לי בעיה של תקנים, למעט פלסטיקה, עיניים, עור, אולי אף אוזן גרון, שזה המקצועות הכי יוקרתיים בארץ, שאנשים באים מכל הארץ, פנימית אין לי בעיה

שלומי קודיש:  יבוא מישהו טוב אני אקבל אותו

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אורתופדיה למשל?      

שלומי קודיש: אורתופדיה יש לי שקופית מיוחדת, אורתופדיה זה בעיה

טטיאנה (טניה) מזרסקי: כי יש אלה שלמשל סיימו סטז' כאן אצלכם ולא מקבלים אותם

שלומי קודיש: אורתופדיה זה בעיה

שלומי קודיש:  מעניין שאמרת אורתופדיה, זה נכון

מיכאל ביטון: תיאורטית אתה יכול להוסיף מאות תקנים?      

שלומי קודיש: לא, לא מאות, כי אין לי את הכסף

שלומי קודיש:  אם מישהו רוצה לשלם עליהם - - -     

מיכאל ביטון: לא, אמרת שאין לך בעיה של תקנים

שלומי קודיש: בהיצע הנוכחי שלי אין לי בעיה של תקנים, אני חייב להגיד, כשיבוא לי תל אביבי לאורתופדיה אני אגיד לו לא

יוסף עטאונה: מה שעולה מהמציאות, דווקא אנחנו מקבלים הרבה פניות שהתשובה שאנשים מקבלים זה שאין תקנים, גם בכללית

שלומי קודיש: כי לאנשים שלא מתאימים לעסוק ברפואה, יש בערך 300 כאלה בנגב, שיש להם רישיון, אבל הם לא יודעים שום דבר, יותר מנומס להגיד להם שאין תקן מאשר שהוא לא מתאים

יוסף עטאונה: אבל אם יש מחסור, דווקא בנקודה הזו - - -     

שלומי קודיש: אין לי תקן פנוי שאני לא מצליח לאייש אותו, יש לי אנשים ש - - -     

מיכאל ביטון: זה בתקנים הקיימים, אבל יש לך מחסור ברופאים שהוא מעל התקנים הקיימים

שלומי קודיש: בוא נגיד ככה, אנחנו בית חולים רעב שיודע לחפש אנשים ולהביא אנשים ולאייש את המקומות שלהם

שלומי קודיש:  בקורונה, כשחילקו תקנים לכל בתי החולים אנחנו קיבלנו לדעתי את המספר הכי גבוה בארץ של תקנים פר בית חולים ואנחנו גם איישנו ב-100%

שלומי קודיש:  בתי חולים אחרים נשארו עם תקנים ריקים שהם לא איישו, אנחנו איישנו ב-100%

שלומי קודיש:  כלומר המשחק זה תיתן תקנים, נמצא רופאים, נעשה, אבל זה עבודה מאוד קשה

יוסף עטאונה: אני דווקא על הנקודה הזו רציתי להתעכב ולשאול

יוסף עטאונה:  אתה מדבר בהכללה, שיש 300, אין לי את המספר כמה יש, אבל אני יודע שיש

יוסף עטאונה:  אני גם מסכים איתך שמי שצריך להתעסק ברפואה צריך להיות ברמה וסטנדרט גבוה, בקטע הזה גם כשהייתי מנהל אגף חינוך וגם מול בן גוריון בתכניות, תמיד אמרתי שצריך לעבוד עם התלמידים ולהביא אותם למצב שהם יכולים להשתלב בכל תכנית כמו שאר הסטודנטים בתכנית עצמה, גם של בן גוריון, ויש כאלה

יוסף עטאונה:  מערכת החינוך שאני בא ממנה, ניהלתי את מערכת החינוך בחורה

יוסף עטאונה:       ה-300 האלה, ואני לפחות במעגלים שהייתי והבוגרים שלי במערכת החינוך בחורה, שניגשו לתכניות גם בבן גוריון ואחר כך בסורוקה, לא התקבלו והם הלכו למקומות אחרים וחזרו לפה והיום הם מככבים אצלכם בסורוקה

יוסף עטאונה:  אז התפיסה לפי דעתי להכליל את מי שלומד בחוץ לארץ, כי אתה אמרת עשירון עליון לומדים רפואה בארץ, אנחנו לא שם, אתה ראית, כולנו סוציואקונומי 1, אז נקודת הזינוק או שוויון ההזדמנויות שיש לסטודנטים וצעירים בדואים להגיע להתחרות על מקומות כאלה היא כמעט בלתי אפשרית במציאות או שאתה צריך להיות סוּפֶּר ממש

יוסף עטאונה:       לכן אני מציע, והיה גם דיון בוועדת הכספים עם משרד הבריאות, צריך לחשוב בלי להתפשר על הרמה, עוד פעם, האנשים האלה הלכו, למדו, עשו סטז', חלק גם אצלכם, כי יש כאלה פחות טובים, יותר טובים, צריך לחשוב על דרך, כי גם יש מחסור ברופאים בכלל ואיך להביא את האנשים האלה לרמה, עוד הזדמנות, עוד שנה, עוד ליווי

יוסף עטאונה:  צריך למצוא דרך איך לעזור גם לצעירים האלה, גם לסורוקה, גם למחסור ובכלל

יוסף עטאונה:       אחד הרעיונות שאני הצעתי גם באותו דיון, הרי מראש אומרים לך שיש את מולדובה, אוקראינה והכול, אבל גם משרד הבריאות והמל"ג צריכים לבחור אוניברסיטאות מחוץ לארץ שמראש לקבל סטודנטים לשם, שהן אוניברסיטאות ברמה טובה בחוץ לארץ, ולממן את הלימודים שלהם

יוסף עטאונה:  זה יכול ממש לסיים את המעגל הזה שהם הולכים על דעת עצמם, הם רוצים להיות בתחום הזה, ואז אם משרד הבריאות יעשה מאמץ ביחד, כחלק מהמאמץ הלאומי על המחסור ברופאים, לסמן אוניברסיטאות בחוץ לארץ שמראש אומרים להם שהם הולכים ללמוד בגרמניה, בהונגריה, באיטליה, בכל מקום אחר ומשרד הבריאות הוא חלק מהמימון של הלימודים

יוסף עטאונה:  זה מאוד יכול לעזור

מיכאל ביטון: תודה, יוסף

מיכאל ביטון:  הוא אמר שיש כאלה שלמדו בחו"ל והם עדיין מרשימים, ויש כאלה פחות

יוסף עטאונה: והם תותחים, אני אומר לך

דרור דולפין: 40% מהרופאים שלנו הם אנשים שלמדו באוניברסיטאות האלה

מיכאל ביטון: זה המון, זה אחוז גבוה

דרור דולפין: אנחנו עושים מאמץ-על בשביל לאתר בתוך הקבוצה הגדולה את הטובים שיכולים להשתלב

מיכאל ביטון: אנחנו כן באיחור זמן, אנחנו כן רוצים משהו לראות במחלקות

מיכאל ביטון:  ביקשתי מאמל והצוות שלי לדחות את המשך הסיור שלנו באיזה שעה שנספיק, אבל עדיין בוא נחתוך

שלומי קודיש: הרצתי כמה שקופיות

שלומי קודיש:  זו שקופית אסטרטגית שצריך להכיר אותה

שלומי קודיש:  כל מי שהדרום מעניין אותו צריך להכיר את זה

שלומי קודיש:  בשנת 2020 60% ממקבלי הרישיון לעסוק ברפואה שעובדים בדרום באים ממקומות שנעלמים ב-2026

שלומי קודיש:  אני צריך לתת למספר הזה לשקוע

מיכאל ביטון: מה הכוונה נעלמים?      

שלומי קודיש: הם לא מוכרים יותר, זה רפורמת יציב

שלומי קודיש:  זו שקופית של איום אסטרטגי על הדרום

שלומי קודיש:  שוב, פחות עליי, אבל גם אצלי יש שליש בערך כזה

יוסף עטאונה: מה זה לא מאושר?      

שלומי קודיש: יש מדינות שלא אושרו יותר, מולדובה, אוקראינה, גיאורגיה וכו'

שלומי קודיש:  60% ממקבלי הרישיונות לעסוק ברפואה בדרום, אגב רובם בני החברה הבדואית, למדו במקומות האלה

שלומי קודיש:  זאת אומרת בעוד שלוש שנים לא יהיה לי אותם

שלומי קודיש:  60% מההיצע שלי בשנה אחת ככה נעלם

מיכאל ביטון: זה אתה מדבר על מחסור בכוח אדם, אבל זה גם ביטוי לחולשת כוח אדם

שלומי קודיש: לא, זה כאילו אמור לשפר תורים

שלומי קודיש:  זה איום אסטרטגי אחד

מיכאל ביטון: יש לי שאלת ביניים על הבדואים, אחוז לומדי הרפואה בקרב הבדואים ביחס לבני הנגב האחרים הוא גבוה יותר?      

שלומי קודיש: בגלל שאין נתונים על חו"ל אני לא יודע

רונית טובי: לא, הוא מתכוון פה

שלומי קודיש: פה אין כמעט

מיכאל ביטון: לא, בכלל

שלומי קודיש: אנחנו לא יודעים כי אין נתונים על חו"ל לפי חברה

שלומי קודיש:  אני כן אגיד מהתרשמות שלנו שאנשים שלמדו בחו"ל באופן כללי הם יותר ויותר בדואים

שלומי קודיש:  אני אגיד מספר מעניין, הבדואים מהווים בערך 32% מאוכלוסיית הנגב, הם 16% מהצוות שלי, כלומר חצי מזה

שלומי קודיש:  קודם כל 16% זה מספר חסר תקדים בשנים האחרונות, זו עלייה מאוד יפה

יוסף עטאונה: זה נכון, זו התקדמות רצינית

שלומי קודיש: זו עלייה מאוד יפה

שלומי קודיש:  וכמו שאמרתי, אני חושב שלנוכח האתגרים - - -     

מיכאל ביטון: אבל בני הנגב אולי אפילו פחות

שלומי קודיש: תיכף תהיה שקופית

רונית טובי: אני אשמח לשאול שאלה

רונית טובי:  מבחינת אוניברסיטת בן גוריון החלוקה בין תושבי הנגב שלומדים באוניברסיטת בן גוריון?      

שלומי קודיש: חכי, אחת מהשקופיות הבאות

שלומי קודיש:  מיכאל, זה מה שהתייחסת אליו

שלומי קודיש:  גם פה אני רוצה להצביע מקרוב, הכוכביות מייצגות את מרכזי העל בישראל והעמודה הכחולה זה בוגרי הארץ

שלומי קודיש:  בוגרי הארץ הם לא תמיד הכי טובים, אבל נהוג להגיד שאתה רוצה בוגרי הארץ

שלומי קודיש:  הכי הרבה בוגרי הארץ בבילינסון, באיכילוב, ברמב"ם, בהדסה, בשיבא, במרכז

שלומי קודיש:  יוספטל פחות נחשב כי יש להם איזה עסקה מיוחדת, אז עזבו אותם רגע בצד, ותראו אותנו, אנחנו פה, 43% בוגרי הארץ, שבהינתן באר שבע נגיד זה טוב, המספר הזה נעלם לי ב-2026

שלומי קודיש:  38% בוגרי מדינות של רפורמת יציב מהרופאים שלי בכלל לא יהיה יותר

מיכאל ביטון: בבית חולים או גם במרפאות או בכלל?      

שלומי קודיש: זה סורוקה

מיכאל ביטון: אז אנשים יפסיקו ללכת למקומות האלה?      

שלומי קודיש: ב-2019 הם הפסיקו

מיכאל ביטון: רואים שאנשים לא הולכים ללמוד שם יותר?      

שלומי קודיש: ברור

שלומי קודיש:  משרד הבריאות אמר שהם לא יוכלו לעבוד בארץ, אז למה הם יילכו? זה אתגר מאוד גדול

שלומי קודיש:  הוא גם מדבר קצת על אתגרי פריפריה ומה לא, אני רוצה להגיד, מבחינתי כמנהל בית חולים כל אלה מצוינים

שלומי קודיש:  אף רופא לא מסתובב עם כותרת על המצח: אני מהקבוצה הזאת, אני מהקבוצה הזאת, אני מהקבוצה הזאת, הם כולם מצוינים, למה? כי יש לי את הלוקסוס לבחור

שלומי קודיש:       יבוא 2026, ייעלמו לי כל האנשים האלה, חלום הבלהה שלי שיבוא אליי דרור עם מועמד להתמחות, והיום אני אומר לפעמים: לא, לא מתאים לי, ואני לא אוכל יותר להגיד לא כי לא יהיה מי שיעבוד

שלומי קודיש:  יש פה בתי חולים אחרים בדרום, שאתם יכולים לראות את זה כבר קורה אצלם

שלומי קודיש:  אני לא אגיד את השמות, אתם רואים לבד

שלומי קודיש:       זה מה ששאלתְּ, הכחול זה השיעור של המחוז הזה באוכלוסיית המדינה

שלומי קודיש:  הדרום מהווה 15% מאוכלוסיית המדינה, בקרב לומדי רפואה בישראל רק 7%

שלומי קודיש:  תל אביב, תראו את היחס ההפוך

שלומי קודיש:  הנה נתון סטטיסטי שלא שמתי על השקף

יוהן אטלן: שזה כולל את אשדוד ואת ברזילי, ויוספטל

שלומי קודיש: שזה כולל את אשדוד ואת ברזילי, יוספטל זה לא משמעותי

יוסף עטאונה: אבל זה כמעט קרוב לאחוז שלנו באוכלוסייה

מיכאל ביטון: יש לי בקשה, את השקפים של אותם פערים שהצגת היום - - -     

שלומי קודיש: את כל כוח האדם אפשר להעביר לכם

שלומי קודיש:  האמת שאת הכול אפשר

מיכאל ביטון: תשלח לנו

שלומי קודיש: זה אם אתם רוצים בקליפת אגוז למה אני מתנגד לבית חולים נוסף בנגב

שלומי קודיש:  עד שלא יתקנו את הדבר הזה ויהיו פה מספיק רופאים בית חולים חדש יפגע בי

שלומי קודיש:  לא בי, באוכלוסיית הנגב

רונית טובי: סליחה, אני שאלתי שאלה אחרת, אני שאלתי, באוניברסיטת בן גוריון, אם אנחנו יכולים לדעת מה האחוז של תושבי הנגב שלומדים באוניברסיטת בן גוריון

שלומי קודיש: בשנה האחרונה שיש לי נתונים זה היה תשעה מתוך 120, השנה זה בסביבות 40 מתוך 150

מיכאל ביטון: שיפור

שלומי קודיש: זה שיפור דרמטי, עדיין בהינתן 1,600 רופאים - - -     

מיכאל ביטון: עוד לפני אילנות

שלומי קודיש: לא, זה עם אילנות

מיכאל ביטון: אז למעשה אילנות יכולה להיות תכנית שמכפילה פי שלושה ופי ארבעה

שלומי קודיש: הלוואי שכל ה-150 הסטודנטים בבן גוריון היו באילנות

שלומי קודיש:  תראו, תושב תל אביב שמגיע ללמוד בבן גוריון, זה לא בדיוק מה ששאלת, אבל זו שאלה חשובה באותה מידה, מה הסיכוי שלו להישאר פה? כמה מהם נשארים פה? התשובה היא 7%

שלומי קודיש:  סטטיסטית, 7% מהתל אביבים שבאים לדרום נשארים בדרום

שלומי קודיש:  מהצפון 9%

שלומי קודיש:  בני הדרום שלומדים בדרום, כמה בסוף עובדים ברפואה בדרום? 51%

שלומי קודיש:  לא 100%, זה בסדר, 51%

שלומי קודיש:  תבינו לבד מה אני חייב לעשות בנסיבות האלה

שלי לוי: לאורך זמן? זה נבדק לאיזה תקופה?      

שלומי קודיש: אלה נתונים שקיבלנו מברוקדייל, אז זה דברים שנעשו לפני ארבע-חמש שנים על העשור הקודם

שלומי קודיש:  זה אתם גם מכירים, לצערי

שלומי קודיש:  מה צריך כדי להתקבל לרפואה היום? אלה נתונים שמשרד הבריאות פרסם לאחרונה

שלומי קודיש:  אם להורים שלך יש כסף תלמד רפואה בארץ

שלומי קודיש:  אבל תצמידו את זה עם הגרף של הנגב ותבינו באיזה בעיה אנחנו מול הדבר הזה

מיכאל ביטון: אולי באמת הילדים לא חכמים כל כך להורים שאין כסף?      

שלומי קודיש: ברור שלא

דרור דולפין: באמת נראה לך?      

מיכאל ביטון: סתם

מיכאל ביטון:  זה באזורי הביולוגיה והגנטיקה פה

דרור דולפין: אנשים יכולים לחשוב שאתה מדבר ברצינות

שלומי קודיש: אתה מוקלט, אתה יודע

דרור דולפין: אני מתריע שאנשים יכולים לטעות ולא להבין את המרירות

מיכאל ביטון: זה הכאב של חיי

דרור דולפין: בגלל זה אני מדגיש שזה מרירות

שלומי קודיש: אני מעדיף רופא שגדל בנגב, אני מעדיף

שלומי קודיש:  כאן זה קריאה לרגולציה

שלומי קודיש:  אורתופדיה כדוגמה

שלומי קודיש:  למה אני לוקח אורתופדיה? אני לוקח אורתופדיה כי היא לא תלוית גיל

שלומי קודיש:  אגב, המספר 1,600 רופאים חסרים, טיפה מניפולציה, כי הנגב צעיר יותר אז הצורך הוא קצת נמוך יותר

מיכאל ביטון: ב-1,600 כמה בבית חולים, כמה במרפאות?      

שלומי קודיש: אני מלא בתקן שלי פחות או יותר, אז זה הרבה יותר בקהילה

שלומי קודיש:  אורתופדיה, התורים ארוכים, חסר אורתופדים

שלומי קודיש:  זה שקף שהצגתי בכנס ים המלח האחרון, המדינה לא מתכננת איזה התמחויות היא צריכה

שלומי קודיש:  אני הייתי רוצה שמשרד הבריאות מישהו יישב, והתחילו עכשיו לעשות את זה דרך אגב, זה מהלך שעכשיו התחיל, ויגידו: מהאזור הזה של הארץ לא נותן עוד תקנים לאורתופדיה

שלומי קודיש:  תראו באשקלון כמה אורתופדים יש, יש מלא, תראו את באר שבע או את הדרום, הרבה פחות

שלומי קודיש:  התכלת זה מספר המתמחים

מיכאל ביטון: איך יכול להיות שאשקלון פיצחה את הדבר הזה?      

שלומי קודיש: כי ברזילי החליט אסטרטגית שזה כלכלי לו והוא השקיע באורתופדיה

שלומי קודיש:  ניתוחים אורתופדיים מכניסים הרבה כסף ויש לו תאגיד, מה שלי אין

שלומי קודיש: אני הייתי רוצה לראות מצב שהמדינה באה אליי, אני הייתי חושב שמישהו יתקשר אליי ברמת משרד הבריאות, כי רק אני מכשיר אורתופדים, טוב, גם ברזילי, ויגיד לי: תשמע, שלומי, ראיתי שאם יהיו לך עוד עשרה תקנים האם תוכל להכשיר אותם? התשובה היא כן

שלומי קודיש:  שמשרד הבריאות יתערב

שלומי קודיש:  אגב, עשרה תקנים פותר את כל הבעיה הזאת, זה כל המספר

שלומי קודיש:  אין תכנון לאומי כזה, מתחיל רק השנה, ייקח שנים שזה יקרה, זה עולה הרבה כסף, אבל אם תרצו גם זה בעיה תכנונית

מיכאל ביטון: אבל גם אם הוא היה מתכנן הפרמטרים האחרים היו ממשיכים לפעול לרעה, המוטיבציות והרצונות

מיכאל ביטון:  אז זה תכנון פלוס תמרוץ? פלוס מה? פלוס תעדוף?      

שלומי קודיש: באורתופדיה יש לי מועמדים

שלומי קודיש:  באורתופדיה זה תחום בו אני נאלץ לפעמים להגיד לא, כי אין תקנים

שלומי קודיש:  חבל

מיכאל ביטון: רגע, אתה מבלבל אותי

מיכאל ביטון:  אז חסר לך תקנים או לא?      

שלומי קודיש: ברוב התחומים לא, באורתופדיה כן

שלומי קודיש:  למה בחרתי אורתופדיה? כדי להראות את המציאות הקשה יותר, לא את הקלה

מיכאל ביטון: כששאלתי ב-1,600 אמרת שלא חסר

שלומי קודיש: בפנימית לא, ילדים לא, נשים לא

מיכאל ביטון: אבל בתוך ה-1,600 רופאים חסרים לא אמרת שלך חסרים

שלומי קודיש: רופאים לא חסר לי לתקן שלי, תוספת תקנים לאורתופדיה – אורתופדיה, אני צריך לתת הרצאה על מבנה מערכת הבריאות ואין לנו זמן, אבל אני אסביר

שלומי קודיש:  אני לא צריך מומחים באורתופדיה, יש לי מספיק, המחלקה מתפקדת, הניתוחים נעשים בזמן, לא צריך מומחים

שלומי קודיש:  כשאני לוקח מתמחה למה אני לוקח אותו?      

טטיאנה (טניה) מזרסקי: כדי לקבל אותו כמומחה

שלומי קודיש: בשבילי

שלומי קודיש:  לעצמי אני מלא, אין לי בעיה, אבל לכללית, מאוחדת, מכבי, לאומית, צה"ל, שב"ס, חסרים אורתופדים

שלומי קודיש:  אני צריך מהמדינה את האפשרות להכשיר אנשים החוצה

שלומי קודיש:  אני בתקציב שלי לא מכשיר החוצה, אני מכשיר לעצמי, לעצמי יש לי מספיק

שלומי קודיש:  תושב הנגב שקם בבוקר עם כאב גב, מה שאמרתי עכשיו לא מעניין אותו, הוא צריך מלא ברמת המדינה, שיהיו יותר אורתופדים, וזו הבעיה באורתופדיה ספציפית

שלומי קודיש:       זה מה שאני רוצה מהמדינה

שלומי קודיש:  אני רוצה תכנית לאומית שאומרת אם בנגב חסר משהו לא תלוי בית חולים נוסף, לא נחכה לבית החולים הנוסף

שלומי קודיש:  בית חולים נוסף, אם הוא יפתח מחלקה אורתופדית יהיו לו עוד תקנים, תנו לי אותם עכשיו

שלומי קודיש:  תבואו בתור מדינה ותגידו: אנחנו באמת רוצים בית חולים נוסף, צריך שיהיו בו אורתופדים, בואו נכשיר אותם עכשיו, סורוקה יודע להכשיר אותם והנגב ירוויח מזה

שלומי קודיש:       מענקים, יש ויכוח אם עובד לא עובד

שלומי קודיש:  אני אומר לכם, לסוג מסוים של רופאים זה עובד, בואו נחדש את זה בצורה אינטליגנטית

שלומי קודיש:  בואו נתחמש לקראת בית החולים החדש הזה

חיים קופמן: איזה סוג רופאים יהיה מושפע מתמריצים?      

שלומי קודיש: בעיקר מומחים צעירים

מיכאל ביטון: אם הייתי אומר את זה בתמצית, זה שמדינת ישראל תשקיע בברזלים לא ישפר את הרפואה, היא תבנה תשתית פיזית, זה לא ישפר

שלומי קודיש: לא שזה לא חשוב, אבל זה יבוא אחר כך

שלומי קודיש:  תנו לי ואני רוצה להגיד את הדבר הכי חשוב, בעיניי, אסטרטגית

שלומי קודיש:  מי שנאמן לדרום זה דרומים

שלומי קודיש:  יש עבודות על זה בעולם, יש עבודות על זה בארץ, יש על זה בכל תעשייה שתסתכלו עליה, להביא אנשים עם מענקים מבחוץ פחות עובד

שלומי קודיש:  אני רוצה שתושבי הדרום שרוצים ללמוד רפואה ומתאימים לזה ילמדו, אני רוצה שהם ילמדו בבן גוריון ואני רוצה שאם הם לומדים בחו"ל זה יהיה בתכנית שלנו

שלומי קודיש:       בוא אני אספר לכם סיפור

שלומי קודיש:  פונה אליי טלב א-סנע לפני שנה וחצי ומספר לי על אוניברסיטת אלקודס, אוניברסיטה מצוינת שלומדים בה בדואים, מסתבר

שלומי קודיש:  השנה התחלנו ללמד ארבעה סטודנטים מאלקודס בשנים הקליניות, את כל השנים הקליניות אצלי, לצד בן גוריון, יש לי מחויבות לבן גוריון

שלומי קודיש:  מהחבר'ה של אלקודס הבדואים אני מאמין ש-100% ממי שאני ארצה אותו יישאר פה

שלומי קודיש:  אני רוצה לפעול לסטטיסטיקה הזאת בעוד אוכלוסיות

שלומי קודיש:  אני היום פותח שדות קליניים לא לבן גוריון, סליחה, יוסי, אלא לדרומיים שלומדים בהונגריה, יותר שווה

שלומי קודיש:  פונקציית המטרה שלי זה מי יטפל בי כשאני אהיה בפנסיה

מיכאל ביטון: אבל, יוסי, מה, אתם לא חלק מהמאמץ הזה?      

שלומי קודיש: הם כן עם אילנות, צריך להגיד

רונית טובי: אילנות זה רק לאוכלוסייה ספציפית?      

שלומי קודיש: לא, זה לא רק תושבי הנגב, זה כל מי שמתחייב

יוסי רוקני: כל מי שמתחייב להישאר בנגב

יוסף עטאונה: בשדות קליניים אתם קולטים גם מחוץ לארץ?      

שלומי קודיש: כן, התחלנו בשנים האחרונות

מיכאל ביטון: לכמה שנים הוא חתום באילנות?      

שלומי קודיש: שבע

מיכאל ביטון: מיום סיום הלימודים?      

שלומי קודיש: כן

שלומי קודיש:  אילנות זה דרמה, בן גוריון ואנחנו שותפים מאוד דומיננטיים בתכנית הזאת

שלומי קודיש:  אני מסתכל עכשיו, יש לי שדות קליניים, למי אני אתן אותם, אני אתן אותם למי שההסתברות שהוא יישאר פה היא הכי גבוהה, למה? כי זה קיומי

שלומי קודיש:  ראיתם את המספרים

שלומי קודיש:  אם יש משהו שמפריע לי לישון בלילה זה מה יקרה ב-2026, מה פרופיל הרופאים שיהיה בסורוקה

שלומי קודיש:  זה סיפור מאוד גדול והוא מתכתב בצורה מאוד מובהקת עם בית חולים נוסף

שלומי קודיש:  ב-2026 הולך להיות משבר לאומי

מיכאל ביטון: היה משהו מזה בפתיחה של אשדוד קצת מבחינת מאבק על רופאים

ענבר גוטר: נכון, זה בדיוק אותו דבר

שלומי קודיש: אבל הם גנבו מאסף הרופא, מכל בתי החולים במרכז, מקפלן

שלומי קודיש:  אצלי יגנבו רק מפה, ממי יגנבו?      

רונית טובי: אני רוצה לשאול שאלה, סליחה שאני חוזרת אליה כי היא משמעותית מהסביבה שלי

רונית טובי:  יש אנשים שמתקבלים לרפואה באוניברסיטה העברית ולא מתקבלים לרפואה באוניברסיטת בן גוריון ובסוף הם לא חוזרים לנגב, למה את זה אנחנו לא מונעים?      

שלומי קודיש: הבת שלי, היא לא התקבלה פה, היא התקבלה בתל אביב עם מלגת הצטיינות לארבע שנים, אני לא משלם שכר לימוד

שלומי קודיש:  פעם בשנה אני נוסע לתל אביב לטקס שבו נותנים לה תעודה מעל במה

שלומי קודיש:  תהליך הקבלה פה, קודם כל זה מאוד טוב כי זה אומר שהוא שוויוני, אין פרוטקציות לילד של מנהל בית חולים

שלומי קודיש:  לה זה היה מאוד טוב, כי יש מחיר של להיות סטודנטית לרפואה במקום שאבא שלך הוא מנהל בית החולים, אבל נשים את זה רגע בצד, זה אחד מהפערים המאוד משמעותיים

שלומי קודיש:  אני לא בא בטענות לבן גוריון, זה עניין ממשלתי, זה עניין של חקיקה, זה עניין של המון דברים אחרים

שלומי קודיש:  אסור להם לתעדף דרומיים

שלומי קודיש:  למה?      

רונית טובי: בוא נקבע תעדוף לדרום

מיכאל ביטון: זה תכנית אילנות, צריך להגדיל אותה

מיכאל ביטון:  המל"ג צריך להגיד פה משפט, הוא מתנגד לזה

שלומי קודיש: אם לא היה ברור לכם הרפואה בנגב הולכת להתרסק, הדיון הוא בכלל לא בית חולים נוסף, הדיון הוא מי יעבוד פה ב-2026 וקדימה

שלומי קודיש:  והתשובה היא, גם עכשיו אם נתערב זה ייקח עוד שנים, האיום האסטרטגי האמיתי על הדבר הזה, אין, פשוט אין עתודה של רופאים בנגב

שלומי קודיש:  העלייה הרוסית פורשת לגמלאות, לא הבאתי לכם את השקף הזה, יש המון רופאים מצוינים מהעלייה הרוסית שממשיכים לעבוד עד גיל 70, 72, בסוף גם להם נגמר

שלומי קודיש:  הולך להיות משבר מטורף כאן והדיון בעיניי הוא הרבה יותר הדברים האלה מאשר – זהו, תאמינו או לא, סיימתי

שלי לוי: אפשר רגע לשאול שאלה כללית לגבי הנושא של ההשוואות

שלי לוי:  זה תמיד עולה בדיונים בכנסת כשמדברים על הפריפריה, על העניין הזה של כשמשווים את שיעור המיטות במחוז דרום למחוזות אחרים וגם את כוח האדם אז האוצר תמיד מעלה את הטיעון שההשוואה היא בעייתית כי האוכלוסייה פה צעירה יותר

שלי לוי:  עד כמה לדעתך זה נכון

שלומי קודיש: אז עכשיו אני אגיד מה האני מאמין על בית חולים נוסף

שלומי קודיש:  שאלתם, אני מביע את דעתי פה, לא תיאמתי את זה עם מנכ"ל כללית, לא עם אף אחד אחר, אני מביע את דעתי כתושב הנגב

שלומי קודיש:  קודם כל באיזה שהוא שלב ברור שצריך עוד בית חולים, זה בכלל לא שאלה, אני חושב שהוא לא עכשיו, אבל צריך עוד בית חולים

שלומי קודיש:  הדעה האישית שלי שזה צריך להיות משהו שמחובר לסורוקה כי תהיה תחרות על כוח אדם שצריך להתמודד עליה וכרגע אנחנו לא שם

שלומי קודיש:       אני חושב שעכשיו, בעשר השנים הקרובות, ואני אומר את זה באמת, אני לא בטוח שיש הרבה אנשים שהם מנהלים במערכת הבריאות ומכירים את הנגב כמוני בהקשר הזה, צריך לפתוח את אסותא

שלומי קודיש:  לי זה לא טוב שיפתחו את אסותא, זה יעשה לי המון צרות, אבל צריך לפתוח את המתקן הפרטי הזה שפותר את בעיית הזמינות וצריך להוסיף פה תקנים, וכל מקום שמחכים פה בתור, בין אם זה גסטרו או ילדים, אורתופדיה, נגיד עור מחכים פחות אצלנו, נשים מחכים פחות אצלנו, אבל צריך לייצר תמריצים לעבודה בקהילה, לא בבית החולים, בכל המקצועות האלה, ליצור לאנשים שכר תואם לבית חולים, לא תואם לקהילה, שכר גבוה, שיעבוד בתור אורתופד בקהילה

שלומי קודיש:  זה פותר את כל צרכי הנגב לעשור הקרוב

שלומי קודיש:      תביא לפה עוד 20 אורתופדים, תשלם להם מלא כסף, שהם יעבדו, לא בבאר שבע, שהם יעבדו ברהט, העיר השנייה בגודלה בנגב, שיעבדו בדימונה, שזה נותן מענה לציר המזרחי, שיעבדו בערד, שנותן מענה לציר המזרחי הצפוני

שלומי קודיש:  האמת היא שאני חייב להגיד שהצד המערבי מקבל מענה לא רע מברזילי, יש לפחות שני בתי חולים, נתיבות, אופקים, היישובים מסביב, השדרות, הצורך האמיתי של הנגב עכשיו זה עוד חדרי ניתוח עם תחרות לסורוקה, זה יעשה לנו בסדר בניתוחים הבינוניים, ו-100 תקנים של רופאים יועצים

שלומי קודיש:  100 תקנים של רופאים יועצים, זה פחות רופאים מאשר יצטרכו בבית חולים נוסף לכפילות שירותים מיותרת של פנימית, ילדים וכו'

שלומי קודיש:       הבעיה היא שמערכת הבריאות הישראלית יצרה הלימה של אחד לאחד בין מיטות לתקנים

שלומי קודיש:  זאת אומרת מחלקת האשפוז מייצרת את התקנים

שלומי קודיש:  לי יש מחלקת עיניים שיש בה 15 מיטות, 18 מיטות, אני לא זוכר בדיוק את המספר, לא צריך אותה, לניתוחים בעיניים לא צריך באמת אשפוז

שלומי קודיש:  אם אני אסגור את המיטות, אני אגיד למשרד הבריאות שלא צריך את המיטות האלה, ייעלמו לי כל התקנים

שלומי קודיש:  אין מנגנון שמאפשר לי להגיד: תשמור את התקנים, תהיה יעיל יותר

שלומי קודיש:  מה אני עושה עם זה? אני משכיב במיטות בעיניים חולים כירורגיים כדי שהם לא יהיו בפרוזדור

שלומי קודיש:  אז זה בסדר, זה לא מתבזבז, אבל זה לא התכנון

שלומי קודיש:      התכנון הלאומי בנגב צריך להיות: ישבנו, חשבנו, זיהינו שחסר ניתוחי החלפת מפרקים, חסר ניתוחים בריאטריים, זה לא משנה, זה לא צריך אותם, נגיד שזה יירד, חסר ניתוחי סקוליוזיס, אני נותן את המענה, וחסר עוד 100 רופאים

שלומי קודיש:  תביאו אותם, תנו לי את התקנים

שלומי קודיש:  מה זה תביאו אותם? אם נותנים לי עכשיו 100 תקנים ייקח לי שנתיים למלא אותם, לא עומדים לי בתור 100 רופאים, 50 אני אמצא, 50 שנה אחרי זה, נייצר להם את מודל השכר שיעבדו בקהילה, פתרתי את בעיות הנגב לעשר השנים הבאות

שלומי קודיש:  עדיין יהיה צריך בית חולים נוסף עוד 20 שנה, אם בן גוריון צודק ואם התמ"א תתממש

שי דוד: כמה רפואה פרטית גוזרת מתוך החוסר ברופאים הציבוריים?      

שלומי קודיש: אתה מרשה לי לספר סיפור של שתי דקות? בשלב מסוים בחיים שלי החלטתי שנמאס לי מבית חולים ואני הולך לעבוד במחוז

שלומי קודיש:  יצא לי מאוד טוב כי מצאתי את שושי, אבל לא משנה, בשבוע הראשון שלי בתפקיד - - -      

מיכאל ביטון: זה כמו איזה ילד שרב עם ההורים שלו, אז הוא ברח לשכנים שהם החברים הכי טובים של ההורים שלו

שלומי קודיש: לא, רציתי להכיר

שלומי קודיש:  אין לנו הרבה זמן לסיפורים, אבל אני חושב שהוא מאוד חשוב להבין את מערכת הרפואה בנגב

שלומי קודיש:  נכנס אליי לחדר בשבוע הראשון, השני, השלישי לתפקיד שלי, לא זוכר בדיוק, ד"ר מירון פרוימוביץ, רכז רפואת נשים, והוא אמר לי: שלומי, אני רוצה לקנות אולטרסאונד גניקולוגי באופקים

שלומי קודיש:  אני לא מבין בזה כלום, אמרתי לו: תגיד, מירון, כמה עולה אולטרסאונד? אמר לי בערך 150,000 שקל, אמרתי לו: כמה כסף יש לי? הוא אמר אפס

שלומי קודיש:  עד עכשיו זה נשמע כמו החלטה קלה

שלומי קודיש:  תבין באיזה סכומים מדברים על שירות של אנשים, 150,000 שקל, אבל בוא נעזוב את זה רגע בצד

שלומי קודיש:  ואז שאלתי אותו איפה האולטרסאונד הכי קרוב, הוא אמר שיש אחד בנתיבות ואחד בבאר שבע למחוז, אמרתי לו סבבה, עשר דקות לפה, עשר דקות לשם יש אולטרסאונד

שלומי קודיש:       הוא עשה את זה כשהיו אנשים בחדר, הוא חזר אליי אחר כך ואמר לי: שלומי, אני רק רוצה שתדע למה טעית

שלומי קודיש:  בסדר, אני תמיד מוכן לשמוע למה טעיתי והוא אומר: אתה חושב במונחים של שלומי הפריבילג ממיתר שיש לו אוטו

שלומי קודיש:  תחשוב על האישה החרדית שיש לה שישה ילדים בבית שהיא עכשיו בהיריון וצריכה אולטרסאונד, אתה דנת אותה לרבע שעה ללכת ברגל לתחנת האוטובוס הקרובה, לחכות לאוטובוס שיבוא או לא יבוא, לנסוע, כנראה לבאר שבע, כי נתיבות פחות קל, ללכת ברגל מתחנה מרכזית למרכז בריאות האישה, זה איזה עשר דקות, להגיע לשם בדיוק כשהטכנאית הלכה הביתה ושיגידו לה: עכשיו יש לך אפשרות או לחזור לאופקים או ללכת לסורוקה למיון ולהיתקע במיון, אפילו אם זה רק שעתיים ו-50 דקות, ואחרי זה לחזור לאופקים

שלומי קודיש:  אז מצאנו את הכסף וקנינו אולטרסאונד באופקים

שלומי קודיש:       זה הסיפור של הנגב, לא הרפואה הפרטית, כי במקום אחר, בבאר שבע, יש ארבעה-חמישה מכונים פרטיים, חלק אפילו עובדים עם כללית, או עם מושלם או כל מיני דברים כאלה, באופקים פחות

שלומי קודיש:  וגם אם כן, ההשתתפות העצמית היא חסם אמיתי לאנשים

שלומי קודיש:  ואני חייב להגיד, אחד מהדברים הטובים שיצאו לי מהתפקיד הזה זה שהכרתי את החברה הבדואית, כי כשאתה אומר אחד זה שקר הכי גדול בהיסטוריה של האנושות, זה לא אחד, זה מינוס שבע

שלומי קודיש:  אחד זה כי פשוט המדינה הפסיקה למדוד באחד, כשאתה הולך לביר הדאג', כשאתה הולך לוואדי נעם, כשאתה הולך לפזורות של דרך 31 ודרך 25 אתה לא רואה אחד, סליחה שאני אומר, רהט זה אחד

שלומי קודיש:  אז הרפואה הפרטית, לצערי, היא חלק מהבעיה, כי אין לי את האאוטלט הזה

שלומי קודיש:  האורתופדים אצלי, קודם כל אין להם שום פרטי, הם מרוויחים פחות, ושתיים, פשוט אין האאוטלט הזה, אז לצערי רפואה פרטית היא פחות ליישובים

מיכאל ביטון: שלומי, אני קוטע אותך

מיכאל ביטון:  חברים, אנחנו באיחור של שעה, היה כל כך משמעותי שלא יכולנו –      

לירן גורדון: אני בכל זאת בתור מל"ג

מיכאל ביטון: כן, אני אתן לך, במיוחד תתייחס להאם אתם מתנגדים לתעדוף של בני הנגב ולהקל עליהם בתנאי הקבלה, כי אני יודע שזו הייתה עמדתכם, ככה אמר לי נשיא האוניברסיטה, והאם הדבר הזה משתנה

מיכאל ביטון:  אבל חכה עם זה רגע

מיכאל ביטון:  מכאן אנחנו יוצאים לסיור במחלקות ולא חוזרים לסיכום, נכון?      

קריאה: נעשה אצלם משהו

שלומי קודיש: לא, כדאי פה

מיכאל ביטון: לא, אנחנו נגיד פה כמה דברי סיכום

מיכאל ביטון:  אתה שתי דקות ואני מסכם, בבקשה

לירן גורדון: אני אתחיל מזה שמל"ג לוקח בשיא הרצינות את כל מה שקשור בהכשרת רופאים, כחלק מרפורמת יציב, שהיא למעשה הולכת ליצור גירעון של כ-400 רופאים בשנה, כתוצאה מכך שכל מיני מקומות שהחליטו שהם לא מספיק עומדים בסטנדרטים אז החליטו לומר שהחל מ-26' לא יקבלו את ההכשרה שלהם, המל"ג בעצם מגדיל את נפח הרופאים, או פועל להגדלת נפח הרופאים

לירן גורדון:  לפני עשר שנים זה עמד על בערך כ-400 רופאים בשנה, זה מתקרב לכ-1,000 והיעד הוא 1,200 על מנת להגיע למצב שאנחנו מצליחים להתמודד גם עם הדפיציט הזה וגם עם הפרישה של הרופאים שהגיעו מחבר העמים

לירן גורדון:       המל"ג מהצד שלו, קודם כל המחויבות שלו זה לרופאים שמקבלים את ההכשרה שלהם פה בישראל, לפני שהוא דואג לשדות הקליניים עבור כאלה שקיבלו את ההכשרה שלהם בחו"ל

לירן גורדון:  פה מדובר על אוניברסיטה כאן, אכן מדובר בנתונים או בתנאים שהם ספציפיים

לירן גורדון:  צריך לחשוב על פתרון, אבל כן צריך להבין שהמל"ג מסתכל על זה בראייה רוחבית, איך הוא דואג לכלל הסטודנטים

לירן גורדון:       בהקשר של סטודנטים בדואים או מהמגזר, צריך לחשוב על זה, יש תכניות ספציפיות, כמו 'שער לאקדמיה' ו'רואד' שהן מיועדות למגזר הערבי והבדואי

לירן גורדון:  צריך לחשוב איך עושים ספציפיקציה, איך מביאים אותם ללמוד פה בבתי ספר לרפואה, צריך לדבר על זה בצורה יותר רצינית

מיכאל ביטון: אבל לא קיבלתי תשובה

מיכאל ביטון:  אתם בעד קצת להקל על תנאי הקבלה לבני הנגב כדי שיהיו פה יותר תלמידים?      

לירן גורדון: לפי מה שאני יודע זה באחריות המוסדות, מה תנאי הקבלה שלהם, איך הם בוחרים, אבל אני אצטרך להיכנס לזה בצורה יותר מעמיקה

שלומי קודיש: האם יש מנגנון משפטי שמקובל, אני לא יודע אם אתה הכתובת לשאלה הזאת, שאומר שיש סכ"מ, בקבלה ללימודי רפואה יש שילוב של בגרות ופסיכומטרי עם איזה מספר שמחושב ובסוף יש מספר, האם יש אפשרות להגיד שהמספר הזה הוא X לתושבים שגרים צפונה לקסטינה ו-%X-10 למי שגר דרומה לאותם מוסדות בקבלה? כי על זה נענינו בשלילה בעבר

לירן גורדון: אני לא יודע להשיב, זה האגף המשפטי או – צריך לברר את העניין הזה

דרור דולפין: או לחילופין האם יש אפשרות להגדיר את אוניברסיטת בן גוריון ואת סורוקה כמשאב של הדרום לפני שזה משאב לאומי, זה הסיפור

דרור דולפין:  זאת אומרת אם בן גוריון זה משאב לאומי אז ברור שאם למישהו מתל אביב יש ציון יותר גבוה הוא יגיע ללמוד פה, אבל אם זה משאב של הדרום אז ברור שאתה יכול לתת העדפה לבן הדרום

דרור דולפין:  זאת אומרת עד שאתה לא אומר שאוניברסיטת בן גוריון היא משאב של הדרום ואתה מגדיר את עצמך כמשאב לאומי אז אתה תמשיך לתת שדות

דרור דולפין:      אני מלמד היום, השדות הקליניים שלי מלאים בסטודנטים נהדרים של בן גוריון שכולם יילכו להיות רופאים במרכז

דרור דולפין:  והסטודנטים המצוינים של הדרום שלומדים היום בהונגריה לא יכולים לבוא לפה כי השדות מלאים

מיכאל ביטון: האירוע הזה, לדעתי, אנחנו לא תוקפים את זה

מיכאל ביטון:  גם המל"ג, הרי כשהמל"ג רוצה לתעדף אוכלוסיות שהן בסוציואקונומי נמוך הוא מקל עליהם בתנאי הקבלה, למשל אוכלוסיות ערביות

מיכאל ביטון:  יש פה סוציואקונומי נמוך, כל הנגב בכללותו הוא סוציואקונומי נמוך, זו עילה מספקת לתעדף איזה כניסה, או לפחות כהתניה לשנה א'

מיכאל ביטון:  הרי אם סטודנט לא יעמוד בתנאים בשנה א' הוא לא ימשיך, הרבה פעמים אוניברסיטה אומרת שהם מקלים על סטודנט תנאי קבלה בשנה א' ובודקים אותך על פי שנה א' איך זה

מיכאל ביטון:  זה דבר שנהוג בכלל, כל שכן אם זה מייצג אוכלוסייה שהיא בסוציואקונומי נמוך או בתת ייצוג

מיכאל ביטון:  הדבר הזה, גם משפטית אפשר להגן עליו

לירן גורדון: כבר כיום זה קיים

לירן גורדון:  כל מוסד יכול לחרוג, הוא צריך להסדיר את זה, הם יודעים את זה

מיכאל ביטון: אני לא יודע, אני שומע מנשיא בן גוריון שאין פתרון טוב לדבר הזה, אני שומע פה ממנהל בית החולים שהדבר הזה מכביד

רונית טובי: אולי נקים עוד שלוחה בלהבים

מיכאל ביטון: לא, זה לא העניין, העניין זה תנאי הקבלה

מיכאל ביטון:  אם תקימי התל אביבי ייקח את הכיסא הזה והוא גם לא יישאר

מיכאל ביטון:  זו הבעיה, לא מה תקימי, אלא לקבל יותר בני הנגב ולא לקלוט אותם מארצות בכלל שלא ראויות ללמידה

מיכאל ביטון:  אם אותם סטודנטים שהיו נוסעים לחו"ל היו לומדים פה הם היו גדלים להיות רופאים יותר טובים

מיכאל ביטון:      אני רוצה לסכם

מיכאל ביטון:  אני אגיד תודה בשם חברי הכנסת, טטיאנה ויוסף, גם על האירוח, גם על הרצינות, גם על העומק, גם על הכנות

מיכאל ביטון:  אנחנו באמת נפעמים מהדברים המדהימים שסורוקה עושה כל יום למען בריאות תושבי הנגב וגם המדינה בהיבטים של חירום, חיילי צה"ל, מה שראינו פה זה דבר מעורר השראה

מיכאל ביטון:       היזמות, החדשנות, התוצאות שלכם במניעת זיהומים ובתחומים אחרים שאתם מובילים במדינה לצד הכנות שיש פה מחסור אמיתי שמכביד על איכות השירות וזמינות השירות והדגש שלכם הוא חדרי הניתוח שיכולים היו, אם היו קיימים, להגדיל את השירות ולהקטין את זמן ההמתנה

מיכאל ביטון:  כוח אדם ספציפי בתחומים ספציפיים שבהם עדיין יש פגיעה בשירות, מחלקות הילדים ומחלקות נוספות שדרושות מיידית להקמה בהיקף של כ-200 מיטות שמצמצמים פערים

מיכאל ביטון:  לא את ה-1,600 רופאים שחסרים בנגב, בכלל ובעיקר במרפאות, אבל 200 מיטות אשפוז ממוקדות בתחומים שיש בהם פערים ופער מיגון, שהוא חמור, שלא קיבל מענה

מיכאל ביטון:       לצד הדבר הזה אנחנו, כוועדה אני יכול להגיד, ממש מסירים בפניך את הכובע על הדרך האישית שלך כמנכ"ל שנולד וגדל בנגב, אולי לא נולדת, עלית בארה"ב?      

שלומי קודיש: אני נולדתי במקום יותר נידח מבאר שבע, אבל בארה"ב

מיכאל ביטון: יפה

מיכאל ביטון:  באיזה גיל עלית?      

שלומי קודיש: חמש

שלומי קודיש:  העלו אותי

מיכאל ביטון: ולראות את הדברים שאתם עושים יחד כצוות בסורוקה, תמיד יהיה מי שיבקר, תמיד יהיה מי שיתלונן, גם אי אפשר להשית עליכם את הביקורת, הביקורת הזאת צריכה להגיע אל משרד הבריאות כמתכלל, כמתכנן של אותם היבטים שדיברת עליהם, הצורך בתכנון כוח אדם, בתכנון התמחויות, בצמצום פערים מושכל, עם תכנית לאומית איפה החוסרים ולאן צריך להפנות את התקנים העתידיים של משרד הבריאות

מיכאל ביטון:      אני חושב שקופת חולים כללית כארגון נדרש עוד לעשות ולתעדף את המציאות בנגב בגלל האחריות הכוללת שלו, 100% בית חולים זה שלו, 66% מרפאות זה שלו, זאת אחריות, זה כמעט מונופול בשירותי בריאות ואולי בעתיד תהיה לו תחרות

מיכאל ביטון:  המונופול הזה לא קם כמונופול דורסני, אלא כגוף שהסכים ללכת למקומות שאחרים לא הסכימו לפני חוק בריאות ממלכתי

מיכאל ביטון:       אני פעם הלכתי למכבי ורציתי לרשום את מסעודה ביטון למכבי, ואז אמרה לי המנהלת, היא לא יכולה להירשם, היא חולה מדי, זה היה לפני חוק בריאות ממלכתי

מיכאל ביטון:  ביום הזה נרשמתי בכללית כאדם בריא שהכסף שלי יילך לטפל באמא שלי

מיכאל ביטון:  אני באמת אסיר תודה גם על הטיפול בה, כל חייה, על אמא ואבא, על ידי רפי בהם , עידית ליברטי ועוד המון המון רופאים דגולים שפועלים פה

מיכאל ביטון:      אנחנו כוועדה לפיתוח וחיזוק הנגב והגליל נשמיע את הקול הזה

מיכאל ביטון:  אני גם ממלא מקום בוועדת כספים, אני אקח יעד או שניים ממוקד איתך, אחר כך בשיחה, אני שומע שזה כנראה מחלקות הילדים, אולי ניקח עוד משהו, ועליו ניאבק ממוקד, לא נלך לאיבוד על בקשות גדולות, לנסות להטמיע בתקציב איזה פתרון שלא היה

מיכאל ביטון:  אנחנו נזמין אתכם גם למעקב ובקרה והמשך דיון בכנסת

מיכאל ביטון:       באמת אני רוצה להודות לכל מי שנכח בדיון הזה ואנחנו נצא לראות קצת בעיניים כי אנחנו באיחור של שעה

מיכאל ביטון:  אתם רוצים להגיד משפט?     

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אני רציתי לומר שאני חברה קבועה בוועדת הבריאות בכנסת כבר קדנציה שנייה ואשמח לעמוד לרשותכם בכל מה שנדרש, ואם תרצו להעלות לדיון איזה נושא וליזום

שלומי קודיש: תודה רבה

מיכאל ביטון: יכול להיות שנעשה עם אוריאל בוסו, יושב ראש הוועדה, איזה דיון ממוקד על שניים-שלושה דברים שראינו פה, פתיחה כללית, אבל לקראת התקציב הנוכחי ננסה ליזום את הדבר הזה

מיכאל ביטון:  אמל, אולי אפילו ועדה משותפת אם בוסו יסכים על בריאות בנגב

יוסף עטאונה: רק משפט

יוסף עטאונה:  אני קודם כל מצטרף לכל מה שאמרת ולדבריך, יישר כוח לכם על כל העשייה ומה שאתם עושים, סורוקה הוא המרכז הרפואי של כולנו בדרום, ערבים, יהודים, בדואים, וזה אחד המקומות שהמפגש והלכידות, איך שדיברת, אמיתי, צריך לחזק את זה

יוסף עטאונה:  מחזיקים לכם אצבעות, יש הרבה אתגרים ואנחנו לרשותכם

מיכאל ביטון: תודה רבה לכולם

מיכאל ביטון:          (בסיור)     

שלומי קודיש: פרופ' עמיחי מאירוביץ' הצטרף אלינו מהדסה

שלומי קודיש:  אני אוהב לגדל מפה, אבל לפעמים להביא מישהו מהדסה זה בסדר

מיכאל ביטון: מה זה אומר לעבור מהדסה לכאן? הדסה עין כרם? הדסה הר הצופים?      

עמיחי מאירוביץ': אני גולנצ'יק

מיכאל ביטון: זה פתיח טוב

עמיחי מאירוביץ': אז זה שום דבר, מה זה לגולני לעבור לכאן? אני מרגיש בבית פה, זה הבית

חיים קופמן: יש חיים אחרי הדסה

עמיחי מאירוביץ': יש חיים טובים אחרי הדסה

עמיחי מאירוביץ':  המקום הזה לא פחות טוב מהדסה

עמיחי מאירוביץ':  אני יכול להגיד לכם בכל רמה ועניין, החולים מקבלים פה טיפול ברמה אולי הכי גבוהה שיש

עמיחי מאירוביץ':  אתם תראו תיכף את טיפול יום, אין מה לדבר על התנאים של החולים, על היכולת שלהם לקבל פה, היחס שהם מקבלים מהאחיות, תנאי המחיה שלהם בזמן הטיפולים הם פנטסטיים

עמיחי מאירוביץ':  לראיה, אני יכול להגיד שיש משהו כמו 20% מהחולים פה שבאים מרחוק, לא באים דווקא מאזור הדרום

מיכאל ביטון: הם מבקשים להיות כאן?      

עמיחי מאירוביץ': מבקשים דווקא להיות כאן

עמיחי מאירוביץ':  יש לי חולים עד כדי כך מעכו שבאים לקבל כאן טיפול

מיכאל ביטון: יש 20% מבחוץ שבאים לצרוך שירות בסורוקה?     

שלומי קודיש: יש לנו לא מעט מרכזי מצוינות שזה פועל

שלומי קודיש:  לא הרבה

מיכאל ביטון: למשל?      

שלומי קודיש: בגנטיקה באים לכאן, בכירורגיה יש מקצועות שבאים לכאן, כל העולם של מחלות זיהומיות, כמו שאמרתי, עולים לפה לרגל, מתייעצים איתנו, שולחים לפה, אבל כן, רוב בית החולים מטפל בנגב

שלומי קודיש:  אני חייב להגיד, יש לי מדד להסתכל עליו, אם מישהו עובר את ה-10% אני מתחיל להיות מודאג כי יש לי עדיפות מובהקת לנגב, כמו האוניברסיטה וכמו דברים אחרים

שלומי קודיש:  היה מקום בבית החולים, אני לא אגיד איפה, שרוב המטופלים הגיעו מפעילות פרטית מבחוץ של רופא המחלקה ועצרתי את זה

שלומי קודיש:  למה שמישהו בנגב יחכה בתור?      

מיכאל ביטון: בסדר גמור

עמיחי מאירוביץ': לא, אבל פה באונקולוגיה אין פעילות פרטית ואנחנו לא מתעסקים בפעילות פרטית, אנחנו מתעסקים אך ורק בפעילות ציבורית, ובפעילות הציבורית הזאת אני חושב שאנחנו עושים טוב ושמנו יוצא למרחוק

מיכאל ביטון: כמה זמן אתה כאן?      

עמיחי מאירוביץ': שנה וקצת

עמיחי מאירוביץ':  ממש טרי

רונית טובי: אתם מכירים את הניסוי באיכילוב של מרחב מודעות במחלקה האונקולוגית?      

עמיחי מאירוביץ': אני מכיר חלק מהניסויים באיכילוב, אנחנו עושים פה טיפה דברים שונים

עמיחי מאירוביץ':  הכיוון שלנו, כל מקום יש לו ניסיון לשפר בכיוונים אחרים, אנחנו בתמיכה של מנהל בית החולים הולכים יותר החוצה למערך של משובים אמבולטוריים מהחולים כדי לשפר את התקשורת עוד לפני שהחולים מגיעים לכאן ולזמן אותם לפי צורך ולפי עניין

רונית טובי: מרחב מודעות זה ניסוי שעובד בתחום של ריפויי הרגש, לעשות מחקר ברמה הריפוי הרגשי

עמיחי מאירוביץ': ברגשי לא

עמיחי מאירוביץ':  יש לנו פה ריפוי רגשי, אבל הצוותים פה לא מספיק גדולים כדי להיכנס לניסויים מהסוג הזה

עמיחי מאירוביץ':  זה צריך להיות עם כוח אדם

עמיחי מאירוביץ':           (בהמשך הסיור)     

עמיחי מאירוביץ': זה אשפוז יום לפי סטנדרטים העדכניים ביותר בעולם, כך שלחולים יש מרחב אישי די גדול של כל חולה עם כורסאות שהם יכולים גם לשכב, גם להפוך ריקליינרים, שיכולים להפוך למיטה וגם לכיסא, בן משפחה יכול לשבת לידו

עמיחי מאירוביץ':  זו הינדה, האחות המעולה שלנו, יש לה ארבעה חולים שהיא אחראית עליהם

הינדה: שמונה, יש עוד שניים בדרך

עמיחי מאירוביץ': כל אחות, או כל צוות אחיות יש לו את החדרים שלו שהחולים מרגישים גם את היחס האישי וגם את היכולת לטפל בהם בצורה טובה כשאשפוז היום עובד בשתי משמרות, משמרת בוקר שבא לקבל טיפול, אני לא מדבר על האחיות, אני מדבר על החולים, החולים מקבלים טיפול בבוקר, הולכים, חוזרים לעבודתם ולמה שהם צריכים ובאה המשמרת השנייה שמקבלת את הטיפול שלה בפעם השנייה

עמיחי מאירוביץ':  אז כל כיסא כאן זה בעצם כיסא חם והוא משרת פעמיים

עמיחי מאירוביץ':       לאחרונה קיבלנו אישורים לרכוש כובעים מיוחדים שמקפיאים את הקרקפת לחולות שמקבלות טיפול לסרטן השד כדי ששערן לא ינשור

עמיחי מאירוביץ':  זה שומר על השערות

עמיחי מאירוביץ':  אז עוד מעט יהיה לנו גם את זה כאן, נוכל לטפל בארבע חולות ביום כדי ששער ראשן לא ייפגע

עמיחי מאירוביץ':  זה מאוד מאוד חשוב לדימוי העצמי, בעיקר של נשים צעירות, אבל בעצם נשים בכל גיל

שלומי קודיש: מה עם גברים?      

עמיחי מאירוביץ': זה נופל לבד

עמיחי מאירוביץ':  אני חושב שאסור לי להשוות עם הדסה, אבל - - -     

מיכאל ביטון: הוא תמיד, במה שהוא יותר טוב הוא לא מזכיר את האחר

עמיחי מאירוביץ': אני רוצה להגיד לכם שהתחושה שלי הייתה כשבאתי לכאן בפעם הראשונה, בסיבובים הראשונים, חוץ מהבניין היפה ואתם רואים והכול, זה שבבית החולים הזה, לאורך כל המקומות, גם כשהרצפה היא פחות יפה זה שאפשר לאכול פה מהרצפה

עמיחי מאירוביץ':  בית החולים מאוד נקי ומקפידים פה בצורה בלתי רגילה וראויה לציון בכל אמת מידה שאני מכיר בכל בית חולים שאני מכיר

עמיחי מאירוביץ':  זה פשוט נפלא, הניקיון פה

מיכאל ביטון: אז רגע לפני שהייתה תשתית כזאת בעצם המצב היה פה קשה עבור אונקולוג

עמיחי מאירוביץ': כשלא הייתה תשתית

עמיחי מאירוביץ':  הרדיותרפיה נמצאת במקום שבו התשתיות הן לא טובות

עמיחי מאירוביץ':  אני לא רוצה להשתמש בדימויים מהתחנה המרכזית הישנה של תל אביב, אבל משם לקוח עולם הדימויים של המבנה ששם הוא נמצא

עמיחי מאירוביץ':  הוא עומד בפני שיפוץ, יש תכניות שיפוץ, זה מצריך השקעה גדולה כי הציוד שנמצא שם, ציוד הרדיותרפיה, הוא ציוד מאוד יקר ומאוד מתוחכם

עמיחי מאירוביץ':  כל המקום הזה הוא מקום שאנחנו צריכים להרים את זה

עמיחי מאירוביץ':  אולי בעזרת הממשלה והוועדה אתם תיתנו תקציבים

מיכאל ביטון: אמי עברה ניתוח לב חזה בסורוקה בשנת 96'

מיכאל ביטון:  אפלבאום רק הגיע שנתיים-שלוש קודם מירושלים לעומר, אני השלמתי בגרות, עבדתי בגינון ביום ובלילה למדתי לבגרות ואז עשיתי גינה לאפלבאום בבית בעומר כי הוא בא לגור בנגב ואז הוא ניתח את אמא

מיכאל ביטון:  אבל הידיעה שזה מי שינתח אותה זה היה דבר דרמטי, והיא זכתה בעוד 20 ומשהו שנים

שלומי קודיש: תודה על הביקור

מיכאל ביטון: אנחנו רוצים להגיד, שלומי, המנכ"ל וכל הצוות, שפשוט אנחנו יוצאים מכאן נפעמים ומחויבים

מיכאל ביטון:  נפעמים על הנחישות שלך לייצר פה מצוינות, לשפר את השירות, לגוון את מה שנמצא בסורוקה ומה שעתיד להיות כאן, והנחישות, גם בכלים עצמאיים, גם בכלים של הכללית, עוד לפני מעשים גדולים של ממשלה, להראות שאפשר בנגב להיות מצוין ולטפל נכון בתושבי הנגב

מיכאל ביטון:  הצד השני זה הכנות להגיד מה חסר ומה עדיין צריך לעשות כדי להשלים את רמת השירותים

מיכאל ביטון:       הוועדה לחיזוק ופיתוח הנגב והגליל תהיה שם בשבילכם בכל עת ובכל דקה ואני מתכוון לפעול בנושא הזה כבר לכיוון התקציב הנוכחי, לנסות להשיג הישג ראשון מהסיור הזה סביב דברים שעלו

מיכאל ביטון:  אנחנו למדנו היום דבר יסודי, שלא מספיק כמה מיטות, בניינים וברזלים יושקעו, אם לא תהיה השקעה חדשנית בהון אנושי והסרת חסמים, גם של מיון, גם של איתור, גם של שימור ותמרוץ בני הנגב כדי לעבוד כאן, אנחנו תמיד נהיה במחסור של רופאים שישפיע על איכות השירות והתורים

מיכאל ביטון:  כל המשימות האלה לרשותנו ואנחנו הולכים לעבוד בשבילכם, אבל לא בשבילכם, בשביל תושבי הנגב

שלומי קודיש: בדיוק

מיכאל ביטון: תושבי המדינה

מיכאל ביטון:  אבל כן קיבלנו אנרגיה טובה

מיכאל ביטון:  אתה יודע, אני הייתי ראש עיר עם גירעונות והלוואות, הייתי נותן הרצאה, אז אמרו לי, תשמע, הכול טוב אצלך, אז שאלתי למה, אמרתי לכם שיש לי 1,000 מקרי רווחה וגירעונות והלוואות, מה ששמעתם זה את המנגינה, את המנגינה של תושייה, של התגברות, של יזמות

מיכאל ביטון:  יש פה מנגינה כזאת בסורוקה, שעושים את הדבר הנכון, לא מוותרים, נחושים והדבר הזה נשמע והופנם ואנחנו איתכם

מיכאל ביטון:  תודה רבה

מיכאל ביטון:           (בהמשך הסיור)     

מיכאל ביטון: היינו בסורוקה, למדנו את האתגרים של סורוקה, אבל כשלומדים את האתגרים של סורוקה בעצם לומדים את אתגרי הבריאות בנגב

מיכאל ביטון:  גם ראינו דברים שסורוקה מצוינת בהם, זה גם נותן תקווה, אבל הציגו לנו בכנות פערים משמעותיים בתוך בית החולים בתחומים של תשתית וכוח אדם ואנחנו נפעל בדברים שפגשנו

מיכאל ביטון:       עכשיו אנחנו נחשפים לתכנית להקמת בית חולים חדש, מה שכבר למדנו היום שלשים בניין בלי עתודות של הון אנושי או יכולת למלא את הבניין הזה בכוח אדם תוספתי בנגב ולא מאבק בין ארגונים על אותם עובדים, הדבר הזה לא יועיל לנגב

מיכאל ביטון:  נשמע את ההצגה, שאלות תרשמו, תהיו סובלניים, נעשה את זה בשעה בערך ונסכם

מיכאל ביטון:  תודה רבה

אהרן גולדשטיין: צהריים טובים

אהרן גולדשטיין:  אני אתן לכם סקירה כללית קצרה על האתר ומה שתוכנן ואחר כך סקירה קצרה עם פרופ' דודסון על תמהיל המיטות המיועד, כיצד לתת מענה לצרכים שבאזור של באר שבע והסביבה

מיכאל ביטון: גם לוחות זמנים, תקציבים

אהרן גולדשטיין: ככל שאני אוכל להגיד לכם

אהרן גולדשטיין:  אתם תשאלו שאלות

אהרן גולדשטיין:  תחילה ניתן לכם סקירה מהאדריכלית תמי ממשרד סיטי לינק שעשו בזמנו בשבילנו את העבודה

תמי בליברג: שמי ד"ר תמי בליברג, אני ממשרד יעד אדריכלים, אנחנו ערכנו את התב"ע של בית החולים, כמובן ביחד עם חברת סיטי לינק שאחראית על הפרוגרמה ומשרד הבריאות, הפרוגרמה של החלק של בית החולים, אז היה פה צוות מאוד משמעותי

תמי בליברג:       נקודת המוצא שלנו הייתה החלטת הממשלה מ-2014 להקים בית חולים במטרופולין באר שבע במטרה להרחיב את היצע שירותי הבריאות, לקצר את הטווחים, להקל על אנשים להגיע לשירותי בריאות

תמי בליברג:  הבחינה של המיקום המדויק של בית החולים, לאחר בחינה מקיפה של כל תחום המטרופולין והמיקום המיטבי בעינינו היה בצומת, אתם יכולים לראות, במפגש של כביש 40 וכביש 25 בדרום מזרח באר שבע

תמי בליברג:  זה אזור שהוא מאוד נגיש לשני כבישים ארציים משמעותיים מאוד, הוא פונה אל המרחב דרומי מזרחי של הנגב שבאמת הוא יותר חסר

תמי בליברג:  מסומנת גם מסילת ברזל, שזו המסילה לדימונה, שגם היא מהווה נקודת זכות לאזור הזה שאפשר בעתיד באמת להסתמך אולי על תחנה שם

תמי בליברג:       לכל המרחב הזה היה חזון מאוד משמעותי, לא רק בית חולים, בית החולים, הטריגר היה כהאב של כל האזור הזה, של כל המתחם הזה, עם ארבעה בתי חולים, תיכף אני אפרט עליהם קצת, אבל גם עם תוספת של אקדמיה, מעבדות מחקר ותעסוקה מתקדמת שיכולים ליצור סינרגיה שלמה של האזור הזה

תמי בליברג:  זאת אומרת לא פשוט בית חולים באמצע שום מקום, אלא באמת איזה שהוא מרחב תומך ונתמך ממנו

תמי בליברג:      הרעיון התכנוני שלנו, בגלל הדבר הזה, הזכיר קצת את ה – הלב הפועם זה בית החולים, שהוא הלב של המתחם הזה, של המקום הזה, המוח רב התוכן, זה כל השימושים הסינרגיים, שהם לא חלק מבית החולים, אבל הם בהחלט נותנים ומקבלים ממנו דברים חיוביים ואת הכול תופרות הריאות הירוקות, איזה שהוא שטח פתוח שמאפשר גם איכות חיים באזור הזה

תמי בליברג:       אתם יכולים לראות, לדבר הזה יש קשרים מרחביים, יש את נחל באר שבע, פארק נחל באר שבע, יש את הציר בין שגב שלום לתל שבע, שגם הוא מתוכנן במחוז לפחות, כל האזור פה, יש אזור תעשייה מדרום ומרלוג

תמי בליברג:  זאת אומרת יש פה קשרים מרחביים לכל האזור שיכולים כאמור לתמוך במתחם

תמי בליברג:      התב"ע אושרה ב-2021, בגלל הקורונה זה יצא 21', אם לא היה קורונה זה היה 20'

תמי בליברג:  התב"ע הזאת כוללת שני ייעודים עיקריים, אחד זה ייעוד של מבנים ומוסדות ציבור לבריאות, זה כל החום הזה, זה כל השטח שמיועד למרכז רפואי, תיכף נפרט מהו, וכל הייעודים הצבעוניים האלה שזה כל השטחים שמיועדים לתעסוקה ומחקר ביעדים שונים, כמו תעסוקה, תעשייה וייעודים מעורבים למיניהם, כולל היבטים של דיור מיוחד, תיירות, שרלוונטיים לאזור הזה, למיקום הזה

תמי בליברג:  אתם יכולים לראות באמצע את השטח הירוק שהוא מה שמחבר את הכול

תמי בליברג:  תיכף אני ארחיב טיפה על כל אחד מהם

תמי בליברג:       המרכז הרפואי, שכמו שהזכרתי, הוא הלב של הדבר הזה, התכנון היה לראות אותו כשטח אחד מאוד גדול במסגרת התכנית שלנו כדי לתת מקסימום גמישות לשלבים מאוחרים יותר לדיוק של השימושים, של המיקום, של הכמות, אבל באופן כללי אנחנו דיברנו על בית חולים כללי, בית חולים שיקומי, בית חולים גריאטרי ובית חולים לבריאות נפש, שבעצם כולם תחת אותו מרכז רפואי כולל

תמי בליברג:       אתם יכולים לראות בייעוד הזה, יש מגוון שימושים מאוד גדול שמאפשר פיתוח מלא של בית החולים כולל הוראה, כולל שירותי ציבור נלווים, כולל קצת מסחר נלווה, בהתאם למה שמתאפשר בבתי חולים, מעבדות

תמי בליברג:  נושא חשוב מאוד זה הנושא של מנחת המסוקים שנלקח פה בחשבון

תמי בליברג:  את זה אתם יכולים לראות פה

תמי בליברג:  כל השטח הזה זה המגבלות שנובעות ממנחת המסוקים, יש לנו פה באזור הזה מנחת קרקעי שנבדק ותוכנן ומתאפשר ועוד אפשרות למנחת באזור הזה על גג מבנה

תמי בליברג:  זאת אומרת שני המנחתים האלה הם אפשריים והם כבר נכללים בתב"ע

תמי בליברג:       זכויות הבנייה שניתנו לשטח הזה מדברות על כ-673,000 מטר מרובע למבנה ציבור, יש פה בהחלט כמות טובה של זכויות בנייה, להקים מבנה, וכ-34,000 מטר מרובע למסחר בלבד

תמי בליברג:  אני מזכירה שאנחנו מדברים על משהו שגם התפתח בשלביות וכמובן שלא כל ה-34,000 מטר מרובע למסחר זה מה שיוביל פה את הנושא

תמי בליברג:  כמובן יש גם זכויות בנייה שמיועדות למנחת עצמו

תמי בליברג:       המעטפת זה מרכז התעסוקה והמחקר שקראנו לו מתחם מדעי החיים, כי באמת כל השימושים האלה, ראינו אותם כשימושים שמתחברים למהות של בית חולים ונותנים לו איזה שהוא ערך מוסף ומקבלים כמובן הרבה

תמי בליברג:  השימושים המותרים הם שימושי תעסוקה בדגש רפואי, מכוני מחקר, לוגיסטיקה לרפואה, הנדסה רפואית ושימושים פרא רפואיים, ובעצם כל שימושי התעסוקה שיכולים להיות קשורים לבתי חולים

תמי בליברג:  מלונאות נלווית ודיור מיוחד, דיור לסגל או לסטודנטים, התכנית מאפשרת פה שימושים רבים מאוד

תמי בליברג:       יש פה זכויות מפליגות לתעסוקה, בערך כמעט 1,400,000 מטר מרובע לתעסוקה, יש פה זכויות למסחר נלווה, יש פה זכויות למבני ציבור נוספים וגם למלונאות ודיור מיוחד

תמי בליברג:  כל השימושים האלה יכולים להתקיים כאן

תמי בליברג:       הזכרתי שמרכיב חשוב מאוד היה השטחים הפתוחים

תמי בליברג:  יש פה בערך 370 דונם של שטחים פתוחים מסוגים שונים, 70 דונם זה הפארק המרכזי שאתם רואים בירוק, יש 25 דונם שהם כשבילים ומעברים שמחברים את כל האזורים האלה, עוטף את האזור הזה כלפי הכבישים שטחים של חקלאות וייעור על מנת ליצור חיץ מהכבישים ולאפשר פחות זיהום אוויר ופחות מטרדים מהכבישים

תמי בליברג:       כתוב שם פלוס שדרה וגני כיס, זה אתם יכולים לראות בתוך המתחם של בית החולים, של המרכז הרפואי, בעצם התכנית שלנו לא פירטה את זה, היא הציגה את זה באיזה שהיא תכנית מנחה, אבל בהחלט בתוך השטח הגדול הזה של המרכז הרפואי אנחנו רואים גני כיס, שדרה מרכזית שנותנת איזה שהוא שלד שמתחבר גם לכל המרחב התעסוקתי

תמי בליברג:       שלד התחבורה

תמי בליברג:  פה הוא מאוד מאוד קריטי

תמי בליברג:  אנחנו אמנם בנגישות מצוינת לכביש 25 ולכביש 40, ממש נגישות טובה, אבל צריך להקים את המחלפים המתאימים

תמי בליברג:  המחלפים האלה תוכננו ברמה סטטוטורית במסגרת התכנית שלנו

תמי בליברג:  זאת אומרת יש מחלפים מאושרים על כביש 40 ועל כביש 25 שכולל את הכניסה לשגב שלום, אבל צריך להקים אותם, זה חלק מהעניין

תמי בליברג:       בשלד התחבורה במתחם מתחלק לשני חלקים, הכבישים שאתם רואים מסומנים באדום הם בחלק התעסוקתי, בעוד שהכבישים שמסומנים במקווקוו הם איזה שהיא הצעה ראשונית מנחה לשלד דרכים בתוך המתחם של המרכז הרפואי

תמי בליברג:  הם לא סטטוטוריים, זה צריך יהיה לעשות במסגרת תכנית בינוי

תמי בליברג:       אני רק אזכיר, התב"ע חולקה למתחמים

תמי בליברג:  ברור לכם שהשטח הזה לא יפותח בבת אחת, יש פה הרבה מאוד זכויות, אנחנו ראינו את זה כמשהו של 30 שנה לפחות קדימה

תמי בליברג:  המרכז הרפואי הוא מתחם בפני עצמו, הוא לא תלוי במתחמים האחרים לפיתוח שלו, שאר השטח גם חולק למתחמים נפרדים כדי שניתן יהיה לפתח בהתאם לפיתוח של המרכז הרפואי גם את השטחים המתאימים ביותר להתממשק איתו

תמי בליברג:       אנחנו מדברים על שלב ראשון 600 מיטות, וזה עובר אליכם

אהרן גולדשטיין: טוב

אהרן גולדשטיין:  אני אתן הקדמה קצרה לפני פרופ' דודסון

אהרן גולדשטיין:  מה שראיתם פה זה התכנית בטווח הארוך לכמה בית החולים עתיד להתפתח בעתיד הרחוק

אהרן גולדשטיין:  סדר הגודל של מה שאתם רואים פה זה יותר משיבא כיום, 700,000 מטר מרובע, 2,000 מיטות

אהרן גולדשטיין:  הוא יותר גדול מבית החולים הכי גדול כיום בארץ ולכן אנחנו גם מפתחים אותו בשלבים

אהרן גולדשטיין:  השלב הראשון הוא 600 מיטות, שגם הוא דרילדאון לעוד שלושה שלבי משנה, אבל השלב הראשון הוא 600 מיטות

אהרן גולדשטיין:  איזה מיטות, מה התמהיל, מה הצורך וכיצד זה נותן מענה לצרכים בבאר שבע, פרופ' אהוד דודסון, בבקשה, ייתן את ההסבר

נדב דוידוביץ': אפשר בינתיים להגיד מילה?      

אהרן גולדשטיין: כן

נדב דוידוביץ': כל זה כמובן מדהים, יש פה דורות של התפתחות, כולל בתב"ע

נדב דוידוביץ':  אני רק אשמח מאוד, יושב פה גם יוסי רוקני, שתשימו את הלוגו של האוניברסיטה, אנחנו גם שותפים, אז תודה

מיכאל ביטון: מי מדבר על לוחות זמנים?      

אהרן גולדשטיין: אני בסוף, כן

אהרן גולדשטיין:  עכשיו זה למעשה על הליבה, מה מתוכנן וכיצד זה נותן את המענה הקליני, אני אחרי זה אתן עוד טיפה מעטפת ולוחות זמנים וכן הלאה

מיכאל ביטון: אהוד, תן את התפקיד שלך החדש

אהוד דודסון: בסדר גמור

אהוד דודסון:  שלום לכולם וצהריים טובים, שמי פרופ' אהוד דודסון, אני ניהלתי במשך חמש שנים את בית חולים סורוקה

מיכאל ביטון: ואת קופת חולים כללית

אהוד דודסון: כן

אהוד דודסון:  ומכיוון שגם עבדנו לא מעט ביחד אז אני גם יודע איזה דברים מעניינים אותך ואני אשתדל לענות לציפיות

אהוד דודסון:  מה שחשוב להבין, שבמסגרת התפקיד של היותי מנהל בית חולים סורוקה בעצם הייתי גם אחראי על המחוז, על הקהילה בנגב, כי כללית מבטחת מעל 65% מתושבי הנגב, שזו תמונה שכמעט לא קיימת

אהוד דודסון:  אולי גם בצפון זה ככה, אבל בוודאי לא בשאר אזורי הארץ

אהוד דודסון:  זה מאוד מאוד חשוב להבין, בעצם לכללית יש פה את הקהילה הגדולה ואת בית החולים היחידי שנמצא בנגב

אהוד דודסון:      בתקופה הזאת כמובן הכרתי טוב טוב את הקהילות ואני חושב שזה נורא חשוב להבין שבסוף הפתרון שאנחנו נותנים פה צריך לשרת גם את המרפאות וגם את הקהילה, זה לא רק בית חולים, אלא זה צריך להיות בית הספר והמקור בסוף לרופאים ולמי שייתן שירות בקהילה

אהוד דודסון:  לכן הקשר הזה הוא כל כך חשוב

אהוד דודסון:       אחר כך הייתי מנכ"ל קופת חולים, עד לפני שנה וחצי

אהוד דודסון:  גם אז ראיתי את הפער העצום שקיים ואני מניח שאתם כוועדה מכירים את זה, במספר המיטות ל-1,000 נפש, מספר הרופאים ומספר האחיות

אהוד דודסון:  יש קשר בין המושגים האלה, ותוחלת החיים, שבנגב היא, תלוי את מי שואלים, אבל ברור שבין ארבע לשבע שנים פחות מאשר תוחלת החיים מאשר תוחלת החיים לגברים ונשים בישראל

מיכאל ביטון: אנחנו ידענו על ארבע, עכשיו אתה אומר שבע אז אנחנו עצובים

אהוד דודסון: גם ארבע זה אסון

אהוד דודסון:  אין שום סיבה שמי שגר בנגב יקבל את העונש הזה

מיכאל ביטון: מה ההבדל בין הנתונים האלה של ארבע ושבע?      

אהוד דודסון: זה כנראה תלוי מתי ספרו את זה ואיך לקחו, אני זוכר בתקופתי בסורוקה דיברנו על שבע, בשנים האחרונות יותר מדברים על ארבע

אהוד דודסון:  אני חושב שזה עניין של סטטיסטיקה, אבל זה ברור לגמרי שתוחלת החיים בנגב, אגב גם בצפון, יותר נמוכה מאשר בגבעתיים

אהוד דודסון:  זה ברור

אהוד דודסון:  אני מסתכל על הפתרון של בית החולים הזה כפתרון שצריך לתת תשובה גם לקהילה, לא יכול להיות שגב' מדימונה תחכה שלושה חודשים לאורתופד, לא יכול להיות, והפתרון היחידי צריך לבוא מפה, אם נגדל כאן מספיק אורתופדים שייצאו לקהילה נוכל לקבל את זה, כי אין דרך אחרת, שום רופא מגבעתיים, אם הזכרתי את גבעתיים, לא ממש יבוא מחר לדימונה לתת פתרון

אהוד דודסון:      הדבר השני אומר, שאחרי שסיימתי את תפקידי ולפני מספר חודשים התקשרו ממשרד הבריאות ואמרו שהם מחפשים יועץ

אהוד דודסון:  אמרו שכנראה בגלל ההיסטוריה שלי אני מבין משהו בנושא הנגב, בנושא בתי חולים וכן הלאה, ואם אני מוכן לבוא

אהוד דודסון:  תאמינו לי שלא נגמרה הבקשה ואמרתי: לא יכול היה להיות יותר מתאים לי ברמה האישית ואני היום במסגרת התפקיד שלי כיועץ לוועדת המכרזים שבראשותה עומדים אנשי החשכ"ל רואה את עצמי נציג של תושבי הנגב, בוודאי לא נציג של כללית

אהוד דודסון:  כללית נתנה לי המון ונתנה לי ידע אדיר, אבל צריך לייצג את תושבי הנגב ולכן הפתרון הוא לאו דווקא כללית, יש מי שיגיד ממש לא כללית

אהוד דודסון:       המשפט הבא יהיה להזכיר שיש פה החלטת ממשלה, ועדת המכרזים של החשכ"ל שאנחנו חלק ממנה עובדת על פי החלטת ממשלה של שנה שעברה, זה אותה החלטה שאמרה שבונים בנגב בית חולים של 600 מיטות בשלושה שלבים שבסוף יבשילו לאותן 600 מיטות

אהוד דודסון:  השלבים הם, 2028, בעצם בעוד חמש שנים, צריך לקום בית החולים בשלב הראשון שבו חמישה חדרי ניתוח ומחלקות אשפוז כירורגי

אהוד דודסון:  שנתיים אחרי זה המקום צריך עוד להתרחב ולכלול עוד תוספת חדרי ניתוח, מרכז אמבולטורי, דיאליזות והרחבת מחלקות האשפוז, ולהגיע לבשלות מלאה בשנת 2032, אם תרצו עוד תשע, עשר שנים מהימים עם חדר מיון שמופיע בהנחיות הממשלה לראשונה בשנת 2032

אהוד דודסון:       זאת סוגיה שגם אני וגם החברים ממשרד הבריאות תמהים לגביה עד כדי כך שאנחנו חושבים שייתכן אפילו שצריך לשנות את החלטת הממשלה בנושא הזה

אהוד דודסון:  אני לא מכיר בית חולים ציבורי שאין לו חדר מיון

אהוד דודסון:  כשאתם מסתכלים על בתי חולים בישראל, הדבר היחיד שמבדיל בית חולים ציבורי מבית חולים פרטי זה קיומו של חדר מיון, למה אגב? כי חדר מיון מייצר הרבה מאוד הוצאות ולא מתאים לפרטי

אהוד דודסון:       המערכת הציבורית, שהיא קודם כל מערכת שמסתכלת על הצרכים הרפואיים של המטופל ורק אחר כך על הנושא הכספי, היא באמת מחזיקה את חדרי המיון האלה

אהוד דודסון:  לכן אני חושב, ובדעה מלאה כמובן עם משרד הבריאות, שכנראה נבקש לעשות שינוי בהחלטת הממשלה שקבעה שחדר המיון הזה יופעל חמש שנים או אחרי שבית החולים מתחיל לפעול וזה תיקון שנצטרך לעשות

מיכאל ביטון: יש התייחסות מפורשת שאומרת שלא מקימים חדר מיון?      

אהוד דודסון: כן, החלטת הממשלה שמפרטת, הקראתי כרגע את שלושת השלבים

מיכאל ביטון: יש נימוקים שם?      

אהוד דודסון: לא

אהוד דודסון:  הנימוקים שאני קיבלתי, למה בכלל שלושה שלבים? אז ההסבר הוא שבגלל היעדר כוח אדם אין מצב לפתוח תוך חמש שנים בית חולים של 600 מיטות

אהוד דודסון:  מאיפה זה יבוא? אנחנו מדרגים את זה

אהוד דודסון:  אז אני אולי קצת מבין, אבל חדר מיון, אין בית חולים ציבורי בלי חדר מיון, זה לא יכול להיות

קריאה: על פי החוק זה לא יכול להיות

אהוד דודסון: דבר שני, אני אזכיר מה קורה בסורוקה, כל הנגב הולך לחדר מיון אחד ויחיד שהוא חדר המיון הכי עמוס במדינת ישראל, אתם ודאי יודעים, בתקופתי כבר היו 250,000 פניות לשנה, אז בוודאי שצריך מוצא לעוד חדר מיון אחד, שלא לדבר על ההשלכות, אם תרצו, של שעת חירום, שגם אז כל הרפואה של הנגב נמצאת ב-280 דונם של סורוקה

אהוד דודסון:  אם המקום הזה, קורה לו משהו, אני לא רוצה לחשוב מה קורה אז לנגב שנשאר אולי בלי בית חולים, בוודאי שחדר מיון נוסף, אי אפשר לחכות עשר שנים

אהוד דודסון:       כמו שאמרתי, אז אנחנו אומרים שבית החולים הזה צריך לתת פתרון לא רק למיטות, אלא גם לכל תושבי הנגב, לכל הערים, העיירות, היישובים שנמצאים היום במצב של חוסר קריטי של שירותים רפואיים לעומת כל אזורי הארץ האחרים

אהוד דודסון:  אז המיטות האלה, 600 מיטות, אני יכול לעבור איתכם שורה שורה, אני חושב שזה אולי פחות יהיה מעניין, אלא אני אדבר בעקרונות יותר, אלא אם תרצו

אהוד דודסון:       קודם כל כמו בכל בית חולים יש לו ארבע חטיבות מרכזיות, פנימית, כירורגיה, ילדים ונשים

אהוד דודסון:  אלה ארבעה המרכיבים הבסיסיים של בית חולים

אהוד דודסון:  כשאתה מסתכל על הנגב אז ברור שיש פה כמה ניואנסים נורא חשובים, קודם כל הנגב הוא אזור מאוד מאוד צעיר, יותר צעיר מכל מקום אחר בארץ, שיעור גידול באוכלוסייה מאוד גבוה

אהוד דודסון:  אז ברור שנשים וילדים צריך לקבל ביטוי וצריך להבין מה יהיו הצרכים שם

אהוד דודסון:       מצד שני בואו נחשוב על כירורגיה, כל התורים שקיימים היום בסורוקה ובנגב, העיניים, אף אוזן גרון, אורתופדיה, אלה מקצועות כירורגיים, אלה המקצועות שבהם אנחנו נכשיר את הרופאים שישרתו בהמשך את הנגב כולו

אהוד דודסון:  אז גם פה צריך לתת דגש מאוד מאוד מיוחד ולכן ישבנו וניתחנו מה נעשה באף אוזן גרון, מה בעיניים וכן הלאה

מיכאל ביטון: אתה מייעץ לחשכ"ל, אתה מייעץ במבט רחב כולל ההשלכות של כוח אדם?      

אהוד דודסון: ברור

אהוד דודסון:  אני אגיד לך עוד יותר, יש פה מחלקות, בוא נראה מחלקת עיניים, לכאורה כמעט שלא צריך מחלקה עם מיטות

אהוד דודסון:  אתם יודעים ש-80% מהפעילות במחלקת עיניים זה ניתוח אחד שנקרא קטרקט, כל השאר זה ה20%

אהוד דודסון:  קטרקט היום זה ניתוח שאורך רבע שעה בידיים של מנתח איטי והולכים הביתה אחרי שעתיים

אהוד דודסון:  למה מיטות? בשביל להכשיר רופאים

אהוד דודסון:  זו כמעט הסיבה היחידה שמחזיקים היום בכל מדינת ישראל מחלקות כאלה, צריך להכשיר את הרופאים כי זה המקום

אהוד דודסון:       אותו דבר תגיד על אף אוזן גרון, אותו דבר אנחנו אומרים גם על מחלקת עור

אהוד דודסון:  גם כן, מי בדיוק צריך מחלקת עור? שני החולים שצריכים להתאשפז, שייכנסו לפנימית

אהוד דודסון:  זה בשביל לגדל את הרופאים, אחרת לא נוכל לגדל את רופאי העתיד - - -     

מיכאל ביטון: ואין דרך לעשות את זה אחרת?      

אהוד דודסון: נכון להיום אין

אהוד דודסון:  ניסו כל מיני ניסיונות, כמו למשל שחלק מההתמחות תהיה בקהילה, זה כבר קיים פה ושם, או שחלק מההתמחות תהיה במרפאות החוץ ולאו דווקא במחלקת אשפוז

אהוד דודסון:  אגב פה מי שמקבל את ההחלטות זה בכלל המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית, זה אפילו לא המדינה

אהוד דודסון:  אתם יודעים, הנושא הזה, במדינת ישראל מי שקובע את הסטנדרטים של הרופאים זאת ההסתדרות הרפואית, בכלל לא משרד הבריאות ולא מדינת ישראל

אהוד דודסון:  ניסו כמה פעמים לשנות את זה, לא צלח, אבל נגיד שזה לא הנושא כרגע, אני רק אומר שאנחנו מאמינים שאם לא נקים מחלקת עור כזאת של שש מיטות, שאגב כלכלית זה איום ונורא, מחלקות קטנות, כלכלית אתה צריך מחלקות יותר גדולות, הן יותר יעילות, אבל פה אמרנו, כאמור, עם החבר'ה של משרד הבריאות, אנחנו חייבים להסתכל מה בעצם הקהילה תצטרך, נגיד ברפואת עור כמו שאמרתי, מאיפה יבואו הרופאים האלה

אהוד דודסון:  הם לא יגיעו מאיכילוב, הם לא יגיעו מבילינסון, רוב הסיכויים שהם יגיעו אם נדע לגדל אותם פה במקום, באוניברסיטה ובבתי החולים שלנו כאן

אהוד דודסון:      יש עוד כמה דברים שהם מאוד מעניינים, אנחנו שמנו פה יחסית הרבה מיטות טיפול נמרץ

אהוד דודסון:  אם מסתכלים על הפרופורציות זה יותר ממה שמקובל, אבל זה עוד דבר שכדאי להבין, במדינת ישראל מספר מיטות טיפול נמרץ בבתי החולים נמוך מאוד

אהוד דודסון:  הסטנדרט המקובל, נגיד באירופה, זה ש-5% מהמיטות יהיו טיפול נמרץ, ארה"ב מגיעה אפילו לעשר, בישראל אנחנו ב-3%-2%, למה? כי זה מאוד מאוד יקר, אלה מיטות יקרות, זה הרבה כוח אדם

אהוד דודסון:  מפתח כוח אדם שנמצא בטיפול נמרץ של רופאים ואחיות הוא הרבה יותר גבוה ממיטה רגילה

אהוד דודסון:  פה יש 52 מיטות מתוך ה-600, זה סטנדרט מאוד מאוד גבוה

אהוד דודסון:  זה סטנדרט יותר גבוה מסורוקה

יוסף עטאונה: זו המגמה העולמית?     

אהוד דודסון: כן, זה הכיוון

אהוד דודסון:  בסופו של דבר בתי החולים הופכים להיות יותר ויותר, אם תרצו לקרוא לזה, טיפולים נמרצים והרבה דברים שהם יחסית בנאליים, אשפוז חריף בבית וכן הלאה, יוצאים החוצה

אהוד דודסון:  אז פה מסתכלים קדימה ואומרים הרבה יותר מיטות טיפול נמרץ למרות שבתפעול השוטף של בית חולים הם מאוד מאוד יקרות

מיכאל ביטון: אני רואה בהערות פנימיות לשקול להפחית פעמיים, דווקא במחלקות הקטנות, מה יש עוד להפחית שם?      

אהוד דודסון: כן

אהוד דודסון:  לא היה צריך לכתוב להפחית, יכול להיות שהיה צריך לכתוב לאחד

אהוד דודסון:  אתה יכול לקחת קומה בבית חולים ולהגיד בוא נשים את אף אוזן גרון, עיניים ועור ביחד

אהוד דודסון:  אז מבחינת המועצה המדעית יש את המיטות, הכול יופי, רופאים יכולים להתמחות, מבחינת איך מחזיקים את המקום הזה אז האחיות יכולות לתת טיפול גם לחולה עם בעיית עין וגם לחולה עם בעיית עור

אהוד דודסון:  לומדים את זה וזה אפשר לעשות

אהוד דודסון:  אגב באמריקה זה מאוד מאוד מקובל שיש קומות שלמות

מיכאל ביטון: זה מסמך המלצות שלך?      

אהוד דודסון: זה מסמך הבריאות ואנחנו תרגמנו את ה-600 מיטות ואת השלבים א', ב', ג' שכתובים בהחלטת הממשלה, תרגמנו את זה

אהוד דודסון:  אם נוריד את זה למטה תראו שבסוף שלב ג' נגמרים 600 ויש שלבי ביניים

מיכאל ביטון: כשאתה מתקצב פה, אני רואה תקצוב, אתה מתקצב רק את ההקמה או גם משהו בעלויות כוח האדם?      

אהוד דודסון: לא, פה זה נטו בינוי, בינוי תשתיות

מיכאל ביטון: בלי הצטיידות?      

אהוד דודסון: בלי הצטיידות ובלי עלויות כוח אדם

אהוד דודסון:  ההצטיידות לדעתי עוד לא בפנים

קריאה: לא, זה תמהיל און טופ, כמה מיטות יהיו בכל תחום ותחום

מיכאל ביטון: אבל עם הצטיידות?     

אהרן גולדשטיין: אתה דואג לכסף? אני אדבר עוד מעט על הכסף

אהוד דודסון: צריך להבין, יש כל מיני הצטיידויות, הצטיידות משקית, מיטות וכן הלאה

אהוד דודסון:  מה שהכי חשוב כמובן, ועל זה עוד אין לי תשובה, זה הנושא של הטכנולוגיות, כמה MRI, כמה CT, כמה אולטרסאונד, הדברים האלה כבדים, הם נורא משמעותיים

אהוד דודסון:  היום אי אפשר בלי זה

אהרן גולדשטיין: הערה קטנה, מתמהיל המיטות הזה עובר מהרופאים למהנדסים, אנחנו מתרגמים את זה מה שנקרא לפרוגרמה טכנית, סדר גודל, זה 140,000 מטר מרובע, כל מחלקה כמה מטראז', בהתאם לפרוגרמה של משרד הבריאות, כמה שמים טכניקה וכן הלאה, סדר גודל של 140-150,000 מטר מרובע ומזה מוסיפים עוד שטחים נלווים וכן הלאה

אהרן גולדשטיין:  אחרי זה עלויות בינוי, עלויות הצטיידות, אבל זה המרכז, זה תמהיל המיטות, זה מה זה ייתן

אהוד דודסון: פה בעצם זה שלושת השלבים שמופיעים בהחלטת הממשלה

אהוד דודסון:  אמרתי, שלב ראשון הוא רק חדרי ניתוח, אנחנו נצטרך בכל זאת סביב חדרי ניתוח לשים מעל 200 מיטות, לפני ניתוח ואחרי ניתוח

אהוד דודסון:  בשלב הבא נוספות עוד ונוספות עוד וב-2032 בהחלטת ממשלה מבשיל ה-600 מיטות

אהוד דודסון:      יש עוד סוגיה אחת אחרונה שאני רוצה להתייחס אליה, הזכרתי קודם, זה סוגיית התחרות

אהוד דודסון:  בהחלטת הממשלה עצמה מדובר שאחת המטרות היא יצירת תחרות, תחרות פירושו שייכנס פה גורם אחר שאולי הוא קיים, באופן טבעי מי שיתמודד פה על מכרז זה כנראה קופות החולים למרות שבוועדה של החשכ"ל מובילים גם אופציה לגורם פרטי להיכנס, לא רק קופות החולים, אבל זה כמובן כרגע מה שעובדים בוועדת החשכ"ל, זה על תנאי הסף, למי שיוכל להתמודד במכרז, שזה תנאי סף פיננסיים, הנדסיים ומשפטיים

אהוד דודסון:       זהו, זאת הסקירה ואם תרצו לשאול יותר לפרטים

מיכאל ביטון: אז מה ההמלצות שלך כיועץ לחשכ"ל למנוע את הקניבליזציה של כוח האדם ביום שזה יקום? איך אנחנו רואים את הנולד בהכשרת כוח האדם העתידי המוגדל בנגב שיתמוך בבינוי הזה?     

אהוד דודסון: כרגע אנחנו הולכים לשים בתנאי הסף למי שיזכה במכרז לתפעול המקום שהוא יתכנן את התכנית איך הוא יעשה את זה

אהוד דודסון:  נניח שהמתמודד הוא קופת חולים מכבי, שיש לה גם את אסותא, אז היא צריכה לתאר לנו איך היא מכשירה את כוח האדם כדי שביום שבית חולים נפתח יש לנו מתמחים בכל שלבי ההתמחות

מיכאל ביטון: אבל זה לא מונע קניבליזציה

מיכאל ביטון:  היא תגיד לך: אל תדאג, אני אמצא רופאים

אהוד דודסון: תראה, לתת תשובה שאסור לקחת רופא מסורוקה, אני לא חושב שאפשר

מיכאל ביטון: לא, זה לא התשובה, אבל העלאת המאגר, והאם זה משהו שמתוקצב, כי להגיד שזה חשוב בלי לתקצב פעולות לא נגיע

אהוד דודסון: אני יכול לדבר רק על מה שאנחנו עושים, שזה הכנת מכרז לזכיין להפעלת המקום

מיכאל ביטון: אבל אתה גם ציינת שהזכיין הזה צריך לתת תשובות להיערכות בכוח אדם

אהוד דודסון: נכון, אמת

מיכאל ביטון: אז מראש הוא יכול לדרוש ממך בהצעה שתיתן לו גם 200 מיליון שקל בשלוש השנים הקרובות להכשיר רופאים ולשלוח אותם להתמחויות

אהוד דודסון: לכאורה זה יכול לקרות

אהרן גולדשטיין: אני אתן עוד קצת סקירה

מיכאל ביטון: חכה רגע

מיכאל ביטון:  קודם כל נמצאים איתנו חבר הכנסת יוסף עטאונה וחברת הכנסת טטיאנה מזרסקי והם איתי בוועדה לחיזוק ופיתוח הנגב והגליל

מיכאל ביטון:  אז אני רוצה שתהיה להם אפשרות לשאול אותו

אהרן גולדשטיין: אבל אני ארצה לענות דווקא על השאלה ששאלת

מיכאל ביטון: כן, אבל אם יש לכם משהו אליו

יוסף עטאונה: זו שאלה לגבי לוחות הזמנים

יוסף עטאונה:  רבות דובר על זה והייתה החלטה של הממשלה לאחרונה, בשבוע שעבר היה משהו, השאלה מה לוח הזמנים

אהוד דודסון: נכון לעכשיו, שוב, יש החלטת ממשלה שאומרת שאת שלב א' הם מטילים עלינו להיות עם בית חולים מוכן ב-2028

אהוד דודסון:  זה שלב א'

אהוד דודסון:  אנחנו עושים הכול כדי להגיע לזה

אהוד דודסון:  כרגע על הפרק זה לזרז את תוצאות המכרז ככל שאפשר

טטיאנה (טניה) מזרסקי: של מי תהיה ההפעלה ומי יהיו הבעלים?      

אהוד דודסון: זה המכרז

טטיאנה (טניה) מזרסקי: ממשלתי או –      

אהוד דודסון: לא, כרגע החלטת הממשלה היא לא ממשלתי בשום אופן

אהוד דודסון:  אני יודע שיש הרהורים על זה במשרד הבריאות בפורמט החדש שלו, חושבים על זה אולי אחרת, אבל אם ירצו לשנות יצטרכו לשנות החלטת ממשלה

אהוד דודסון:  בהחלטת הממשלה נאמר במפורש לא גורם ממשלתי, בשום אופן לא, ככה כתוב

טטיאנה (טניה) מזרסקי: זה יתקדם יותר מהר

נדב דוידוביץ': קודם כל המון תודה וזה שאתה שם לי זה כבר הרבה יותר מרגיע כי אנחנו יודעים כמה זה היה תקוע ואני בטוח שיהיה לך את כל הכתפיים וגם הדיגניטי של באמת מוטה כללית או משהו כזה, זה ברור לי מאליו

נדב דוידוביץ':  אני רק אומר שאני אשמח שאולי נחשוב על זה יחד

נדב דוידוביץ':  בזמנו כשהוצאנו נייר עמדה לרשות לפיתוח הנגב דיברנו על אחת האפשרויות של המודלים, אני חושב שכדאי לחשוב על זה, של הדסה עין כרם והדסה הר הצופים, גם אם זה לא יהיה כללית

נדב דוידוביץ':  כלומר ברור שאם כללית זוכה במכרז אז הגיוני שלא יהיה קניבליזם

נדב דוידוביץ':  יש לזה את החסרונות של - - -      

מיכאל ביטון: הבנתי שהוגדר שזה לא יהיה

ד"ר אהוד דודסון: זה לא נאמר רשמית

נדב דוידוביץ': יש לזה חסרונות של חוסר תחרות, אבל כללית, אני יודע ששינתה את דעתה ואני הבנתי שהיא כן מתעניינת בזה

נדב דוידוביץ':  במודל שהיה לנו בזמנו עם שלמה מור-יוסף, שהיה גם מנהל סורוקה מזמן וגם אז הוא היה המנכ"ל של הדסה, אני יכול לשלוח לכם את הנייר הזה - - -     

אהרן גולדשטיין: אבל הרבה דברים השתנו

נדב דוידוביץ': לא, ברור, אבל אני חושב שהשאלה פה, עם כל זה שלא גילינו לך פה את אמריקה, היא שאלה מורכבת

נדב דוידוביץ':  האירוע של אסותא, אני לא צריך לספר גם לך, האירוע של אסותא אשדוד היה טראומה מאוד גדולה לכל המערכת וחייבים פה לערב את כל השחקנים

מיכאל ביטון: למה זה היה טראומה?      

נדב דוידוביץ': הקניבליזם

אהרן גולדשטיין: לא חשבו מראש על כמות הרופאים והאחיות ומשכו - - -      

מיכאל ביטון: אבל היה שם עוד משהו באסותא, במקור זה היה צריך להיות פרטי וזה הולאם

נדב דוידוביץ': לא, בסדר, אני מדבר אחרי שכבר היה ברור שזה יהיה ציבורי ואחרי שגם הורידו את השר"פ למזלנו, זו דעתי

נדב דוידוביץ':  אני רק אגיד דבר אחרון, אתם תחליטו, עוד פעם, אתה מפוזיציה וזה, אבל חייבים חייבים חייבים ל - -      

מיכאל ביטון: אנחנו בעד שתדבר מפוזיציה

נדב דוידוביץ': - - לערב את האוניברסיטה

נדב דוידוביץ':  אני יודע שהיא מאוד מעורבת, אבל ברור שבסופו של דבר, בטח עם תכנית אילנות ששמעתם עליה - - -     

מיכאל ביטון: אתם בוועדת ההיגוי?      

אהוד דודסון: אין לנו שום קשר לאוניברסיטה

נדב דוידוביץ': אז לסיטי לינק היה וזה נראה לי טעות - - -      

אהוד דודסון: ועדת המכרזים הזאת לא קשורה לאוניברסיטה בכלל

מיכאל ביטון: אבל יש מקום לעשות את זה?      

נדב דוידוביץ': לדעתי כדאי

אהוד דודסון: אגב זה יכול להיות טוב כי בסוף בסוף בסוף בית החולים הזה יצטרך שדות ללימוד סטודנטים, כי סיכוי לקבל רופאים בנגב הוא רק אם הם לומדים באוניברסיטת בן גוריון

נדב דוידוביץ': לא רק זה, גם הסיכוי שרופא יבוא ואין לו מינוי אקדמי ושהוא לא יכול לעשות מחקר וזה בית חולים שהוא – זה בכלל לא יעלה על הדעת, זה ברור שנשיא אוניברסיטת בן גוריון, ויכול להגיד רוקני - - -     

מיכאל ביטון: אז אני מציע, נדב, ש-א', תכתבו לחשב הכללי מכתב רשמי של הנשיא שאתם מבקשים להיות חלק מוועדות ההיגוי

נדב דוידוביץ': אנחנו היינו, זה מוזר לי שצריך - - -     

מיכאל ביטון: יש צוות היגוי להקמת בית החולים?      

אהרן גולדשטיין: אני אתן לכם סקירה כללית

אהרן גולדשטיין:  זה פחות התחום שלי, אבל אני בכל זאת גם בהנהלה המצומצמת של משרד הבריאות ואני יודע, איילת גרינבאום, הניהול האסטרטגי וספי, המשנה למנכ"ל, עיקר התחום שלהם, כאב הראש שלהם, יודעים מה צריך, יודעים מה קיים בארץ, לוקחים קדימה

אהרן גולדשטיין:  רק כשנכנסתי לחדר אהוד אמר: אנחנו לא מתעסקים בבנייה, אנחנו צריכים רופאים ואחיות

אהרן גולדשטיין:  זה ידוע

אהרן גולדשטיין:  הטראומה כביכול או לא של אסותא ידועה, יודעים שצריך פה מספיק רופאים וצוות אחיות וגם מינהל ומשק, אם לא נביא מספיק אז יהיה קניבליזם, העלות של הרופאים תעלה, המצאי קיים, סכום אפס, יודעים, גם בעוד שלוש שנים עומדים לפרוש הרבה רופאים, יוצאים לפנסיה, ועושים את הכול, גם האוניברסיטאות בארץ, אני פחות בקי בתחום הזה, גם פה בבאר שבע וגם בכל הארץ, גם באחיות וגם ברופאים, כדי שנהיה מוכנים ושלא יהיה מחסור

אהרן גולדשטיין:  זה עיקר עיקר הבעיה

טטיאנה (טניה) מזרסקי: מה השיקולים במקום להרחיב את סורוקה להקים תשתית חדשה, בית חולים חדש?      

נדב דוידוביץ': לא, סורוקה הורחב בצורה דרמטית, בסוף יש גבול

אהרן גולדשטיין: גם יש גבול למיטות של בית חולים

אהרן גולדשטיין:  הוא די מוגבל

אהרן גולדשטיין:  הוא יכול עוד קצת לגדול, עוד שתי קומות, אתה מכיר יותר טוב ממני את זה, אבל - - -     

אהוד דודסון: אני אענה

אהוד דודסון:  יש כל מיני שיקולים

אהוד דודסון:  אני חושב ששיקול אחד אמרתי, זה שיקול ביטחוני אמיתי, אי אפשר בסוף שחצי מדינת ישראל תלויה ב-280 דונם, וזה השיקול העיקרי, ב', תחרות

אהוד דודסון:  בסוף תחרות, אנחנו יודעים, במערכת הבריאות מייצרת שיפור דרמטי בשירות

אהוד דודסון:  חוויתי את זה על בשרי כמנכ"ל כללית, התחרות גזלה מעל 50% מזמן העיסוק שלי כמנכ"ל

אהוד דודסון:  כמובן מבחינת כללית זה נגד מכבי שזה נגיד המתחרה האסטרטגי

אהוד דודסון:  בסוף כדי לעמוד בתחרות, בכל מקום אנחנו ראינו איזה תקלות שירות יש, איך משפרים, כי זו הדרך שלך להתחרות על ליבו של המטופל ושל האזרח

אהוד דודסון:  הנגב זה המקום היחידי בארץ שאין תחרות בין בתי החולים, יש רק אחד, וזה ההיגיון הגדול - - -      

מיכאל ביטון: ולמרות זאת אנחנו שומעים את ההערה - - -      

טטיאנה (טניה) מזרסקי: למה אין הסטה לצמיחה של כוח אדם?      

אהוד דודסון: אם מדינת ישראל מתכננת 2,000 מיטות פה היא יכלה גם לתכנן 2,000 מיטות בסורוקה, הגודל לדעתי זה לא הבעיה העיקרית

אהוד דודסון:  הבעיה העיקרית, לטעמי, וזה כתוב בהחלטת הממשלה, התחרות

אהרן גולדשטיין: רגולציה, תחרות ולשפר שירות

טטיאנה (טניה) מזרסקי: חייבים להשקיע, במקביל להחלטת הממשלה להקים מוסדות רפואה, להשקיע בגידול וצמיחה של כוח אדם

מיכאל ביטון: אז במשתמע הממשלה לא רואה אופציה שההפעלה תהיה של כללית

אהוד דודסון: התשובה היא כן, במשתמע כן

אהרן גולדשטיין: התשובה היא כן, מכל הבחינות שהבנו

מיכאל ביטון: יש דוברים שהציגו את היתרונות של כללית בהפעלה עתידית?      

אהוד דודסון: קודם כל ארבע קופות החולים הופיעו בפני ועדת החשכ"ל לפני שלושה חודשים והביעו את דעתם

אהוד דודסון:  כולם אמרו שהם מאוד רוצים לקחת את זה על עצמם, כללית הציגה את המודל של רבין, זה בית חולים בילינסון ובית חולים השרון, שני בתי חולים באותה עיר, בית חולים אחד גדול, בית חולים-על, אוניברסיטאי, כל מה שאתם רוצים יש, ובית חולים השרון זה בית חולים שהוא הרבה יותר בית חולים של המון המון פעילות, המון קופות, המון ניתוחים, המון פתרון לקהילה שסביבו ואתה חוסך המון בבירוקרטיה, בלוגיסטיקה, באדמיניסטרציה אם זה מאוחד כמו שקיים שם

אהוד דודסון:  נדב דיבר על הדסה, זה בעצם אותו דבר, וכללית הציעה לעשות את זה פה

אהוד דודסון:       אנחנו אגב במכרז שכרגע מכינים, בתנאי הסף כתבנו איזה שהוא משפט שאומר שהגוף המתחרה לא יכול להיות שהוא יחזיק מעל 50% מנתח השוק בנגב

אהוד דודסון:  שזה די עושה - - -     

מיכאל ביטון: זה משפט לכללית

אהוד דודסון: זה בעצם משפט שלא מאפשר לכללית - - -     

אהרן גולדשטיין: רוצים את התחרות

אהוד דודסון: הוא די מוציא אותם מהתחרות

אהוד דודסון:  זה כרגע נמצא שם

אהוד דודסון:  המשפטנים טוענים שזה בסדר ואפשר לכתוב כך

שי דוד: יש לי שאלה

שי דוד:  יש החלטה על שדה תעופה נוסף במדינת ישראל, האם התכנית הזו מתכתבת עם שדה תעופה שעלול או עשוי לקום פה בדרום, בנבטים? שזה כולל גם את הגידול הדמוגרפי, גם את מנחת המסוקים

ד"ר אהוד דודסון: התשובה היא לא, אבל - - -     

אהרן גולדשטיין: מה הקשר למנחת? מיועד לגידול דמוגרפי זה - - -      

מיכאל ביטון: הדבר הטוב זה תיירות רפואית שיכולה להיות

שי דוד: המשרדים מתכתבים אחד עם השני?      

אהרן גולדשטיין: כל משרדי הממשלה מתכתבים, אבל למנחת אין קשר לבית החולים, בית החולים צריך מנחת מסוקים משלו, אבל הכמה אנשים שיבואו למנחת זה - - -     

מיכאל ביטון: זה כן אומר ששני העוגנים, שזה כבר כנראה יקום, צריך להאיץ את ההקמה וזה יקום בנבטים, הדיון על שדה התעופה בנבטים לא הוכרע, אבל אם שני העוגנים האלה יהיו במרחב הזה זה מוסיף כמה עשרות אלפי עובדים במרחב, זה לבד

מיכאל ביטון:  זה לא משפיע על התכנון, אבל על ההיבטים הכלכליים

אהרן גולדשטיין: כוח אדם, הדאגה הראשית, זו דאגה ידועה, מטפלים בזה במשרד, ידוע שבלי זה לא יהיה - - -     

מיכאל ביטון: לא, מטפלים זה לא מספיק טוב

אהרן גולדשטיין: מטפלים עם לוחות זמנים מול האוניברסיטאות

מיכאל ביטון: אורי, כמה כסף מושקע היום בהון אנושי עתידי לבית החולים הזה? הרי אומרים שהוא יקום עוד חמש שנים, אומרים

אהרן גולדשטיין: אומרים

מיכאל ביטון: לא יקום

מיכאל ביטון:  שבע שנים?      

ד"ר אהוד דודסון: עוד לא פורסם המכרז

אהרן גולדשטיין: לא, בסדר, אני אתן גם את לוחות הזמנים

מיכאל ביטון: בשבע השנים הללו יש המון מעשים שלכם על כוח אדם, האם מישהו משקיע היום תקציב בכוח אדם?      

אהרן גולדשטיין: כן, אני לא יודע את הפרטים כי זה פחות התחום שלי, אבל בוודאות כן

מיכאל ביטון: אז אנחנו נבקש דוח לוועדה על זה

אהוד דודסון: אני לא מכיר

אהרן גולדשטיין: בסדר, תשאלו, תקבלו את התשובות

מיכאל ביטון: אז תמשיך להגיד לגבי הקמה, תקציבי תכנון, תקציבי פיתוח

אהרן גולדשטיין: עוד כמה מילים

אהרן גולדשטיין:  מדובר על בית חולים חדשני, בית חולים שיש לו את הצד הקליני, האוניברסיטאי והמחקרי חד משמעית, מה שמייצר סביבו מרכזי מצוינות כמו שיש במרכזים הגדולים, יש גם בסורוקה

אהרן גולדשטיין:  אנחנו רוצים לעודד את זה, שיהיה בכל הפלטפורמה, ביוטק וכן הלאה, שיבואו לדרום, זה חלק מהעניין

אהרן גולדשטיין:       שתי גישות עכשיו בדיונים נחלקות בין האוצר, בתוך האוצר, אג"ת, חשכ"ל וכן הלאה, אחת, מכרז תקציב, נותנים לנו תקציב, אנחנו בוחרים את היועצים, בוחרים את החברות, מתכננים, בונים וכן הלאה

אהרן גולדשטיין:  זה צד אחד

אהרן גולדשטיין:  שיטה שנייה PPP, שהיא כיום הרווחת בעולם, שאנחנו מגדירים מה אנחנו רוצים, מאפיינים ונותנים לחברה כמו סולל בונה, מנרב, ישפרו, מהחברות הגדולות בארץ או בין-לאומיות, מאפיינים בדיוק מה אתה רוצה, הם מממנים, הם לוקחים את היועצים, הם בונים, הם מתחזקים

אהרן גולדשטיין:  שיטה שיטה, יתרונות חסרונות, דיונים

מיכאל ביטון: יש מודל כזה היום בבתי חולים?      

אהרן גולדשטיין: רוב בתי החולים בעולם ככה הם מוקמים

מיכאל ביטון: לא, בארץ

אהרן גולדשטיין: בארץ לא הקמנו ככה

אהרן גולדשטיין:  אני הייתי 17 שנים בהדסה, הקמנו מעבדות בשיטה שאני מאפיין והכול, אבל בדיוק ככה

קריאה: אין מה להשוות

אהרן גולדשטיין: אין מה להשוות, בשיטה הזאת בית חולים - - -     

מיכאל ביטון: התקבלה החלטה כזאת?      

אהוד דודסון: לא, עדיין אין החלטה

אהרן גולדשטיין: לא, דיונים מאוד חמים

אהרן גולדשטיין:  זה דבר אחד

אהרן גולדשטיין:  אנחנו כרגע מאפיינים לשתי האפשרויות

אהרן גולדשטיין:  אמרתי, בכל מקרה אין מצב שאנחנו נתכנן, לא משנה באיזה שיטה, בלי שיש לי גורם ברקע מי הולך להפעיל אותו, בין אם זה שיבא, תל השומר, הדסה, קופת חולים כזאת או אחרת, אני לא בונה כי אני יודע שאם אני בונה בתנאים של משרד הבריאות, אם אני בונה ל-X זה יהיה טוב, אם אני בונה ל-Y זה יהיה טוב, אבל אם אני אבנה, לכל אחד יש טיפה את הניואנסים שלו ואין מצב שאני חותם על פרוגרמה בלי שהמנהל הרפואי יש, הבינו את זה, ולכן במקביל יש את ההחלטה מי יתפעל את בית החולים כאשר אם זה בשיטת - - -      

מיכאל ביטון: תן לי להבין מה אתה אומר

מיכאל ביטון:  אתה אומר שהתכנון המפורט לא יגיע לסיומו עד שיש זכיין?      

אהוד דודסון: שני זכיינים

מיכאל ביטון: לא, אבל אתה אומר שאתה מחפש את הזכיין המפעיל כתנאי לבנייה

אהרן גולדשטיין: חד משמעית, נכון, לשלב הראשוני של הבנייה

מיכאל ביטון: והתנאי לבנייה זה בעצם תנאי לתכנון מפורט

אהרן גולדשטיין: נכון

מיכאל ביטון: מה שאתה בונה זה מה שתכננת

אהרן גולדשטיין: נכון, נכון

מיכאל ביטון: אז עד שלא יהיה זכיין לא נכנסים לתכנון מפורט?      

אהרן גולדשטיין: ולכן גם עכשיו במקביל אנחנו גם על זה עובדים, מי זהות המפעיל

אהרן גולדשטיין:  נאמר הדסה - - -     

אהוד דודסון: בקיצור שני מכרזים, זה מתחיל במקביל

מיכאל ביטון: מתי זה יוכרע?      

אהרן גולדשטיין: זה ממש בקרוב, אני לא יודע את הזה, אבל - - -     

מיכאל ביטון: בקרוב? אנחנו אנשי הנגב שמענו את זה ב-2014, עוד שנה ואתה עשור בקרוב

אהוד דודסון: התשובה היא בחשכ"ל, מי שמוציא מכרזים זה חשכ"ל

מיכאל ביטון: מה הם אומרים? יש להם הגבלות תקציב?     

אהוד דודסון: וגם החלטת הממשלה הטילה עליו את זה

מיכאל ביטון: בתקציב המדינה החדש יש פעימה?     

אהרן גולדשטיין: אני אתן עוד קצת סקירה כללית מה הם אומרים ואיפה אנחנו נמצאים וכן הלאה

אהרן גולדשטיין:  נאמר פה כבר שקופת חולים כללית וסורוקה זה לא – הרגולטור פה והוא רומס את כל שאר קופות החולים ואין תחרות וכן הלאה, נאמר, ונאמר גם לא ממשלתי

אהרן גולדשטיין:  אם זה לא זה ולא זה אתה לא משאיר כל כך הרבה שחקנים בשוק, אסותא, קופות החולים הקטנות, הדסה, כן או לא

אהרן גולדשטיין:  מנסים עכשיו לחשוב עוד פעם שזה כן יהיה גורם ממשלתי של בית חולים-על

אהרן גולדשטיין:  אחד מהדברים של שיבא, שיש לו יכולת לגייס, כי שאר הגורמים לא נראים לנו כל כך דומיננטיים

אהרן גולדשטיין:  לכן יש ויכוחים האם בכל זאת להכניס גורם ממשלתי כמו בית חולים ממשלתי גדול

מיכאל ביטון: תן לנו טווח זמן, חצי שנה, שנה

אהרן גולדשטיין: אני מעריך שבפחות מחצי שנה תהיה החלטה

מיכאל ביטון: החלטה?      

אהרן גולדשטיין: כן, מי זה הגורם

אהרן גולדשטיין:  אי אפשר להתקדם

אהרן גולדשטיין:  המכרז, אני מעריך בטווח של גם פחות משנה, משהו כזה, חצי שנה

אהרן גולדשטיין:  אנחנו כרגע בתנאים - - -      

מיכאל ביטון: שנייה, המכרז לבינוי ייצא אחרי המכרז לזכיין, מפעיל?      

אהוד דודסון: אני לא חושב שזו בעיה של לוחות הזמנים, אבל אי אפשר להתחיל לעבוד, הזכיין לבינוי, הוא לא יכול להתחיל אם אין לו את המפעיל

אהרן גולדשטיין: נכון

אהרן גולדשטיין:  בין אם זה שיטה שאנחנו בונים או בין אם זו שיטה שיזם בונה, מתכנן, בונה ומתחזק, בשלב של התכנון הראשוני, אני יכול לצאת להתחיל לגייס מתכננים וכן הלאה, בשלב של התכנון הראשוני, בשלב די ראשוני, עברנו גם את תמהיל המיטות ופרוגרמה הוא כבר צריך - - -     

מיכאל ביטון: מתי יהיו מכרזים? שלושה חודשים, חצי שנה? שנה?     

אהרן גולדשטיין: אני מעריך בשנה הקרובה, אולי פחות, קשה לי לתת כרגע זמן

אהרן גולדשטיין:  עיקר הדיונים הם מול האוצר

מיכאל ביטון: מה מונע את המכרזים?      

אהרן גולדשטיין: א', דיונים מי זהות המפעיל, נתנו די וטו, לא על כללית ולא על ממשלתית, והשחקנים האחרים, לא יודע אם הם מספיק יכולים או מספיק רוצים

מיכאל ביטון: גם על הממשלתי הטילו וטו?      

אהוד דודסון: כן

אהוד דודסון:  שוב, זה בהחלטת הממשלה, כתוב במפורש

מיכאל ביטון: אבל אתה אומר שיש חשיבה מחדש?     

אהרן גולדשטיין: נכון

אהרן גולדשטיין:  על זה בעיקר הדיונים עכשיו

טטיאנה (טניה) מזרסקי: התב"ע אושרה, נכון?      

אהרן גולדשטיין: כן, התב"ע אושרה ב-21'

נדב דוידוביץ': מיכאל, לדעתי התפקיד שלך, ואנחנו מכירים הרבה שנים, אתה יכול לעשות את זה, זה פשוט ביזיון של – אתה יודע, אהוד הצטרף לזה לפני דקה, זה בטח לא שלו, זה שלא יצא עד עכשיו מכרז זה פשוט ביזיון

מיכאל ביטון: גררו רגליים

נדב דוידוביץ': פשוט האוצר, זה הדרך שלו – היום האוצר לדעתי במקום אחר ממה שהוא היה והתמ"א גם עזר לזה, אבל אתם ככנסת, אני בטוח שאתם יודעים - - -      

אהרן גולדשטיין: עושה רושם שהאוצר מדברים איתנו ברצינות

נדב דוידוביץ': למרות שיש פה יותר רצינות, עדיין, אם לא יהיה מישהו שישגע להם את השכל כל יום: למה אין מכרז? למה אין מכרז? אז זה לא ייצא

מיכאל ביטון: אני מסכים איתך

מיכאל ביטון:  כשמשרד הבריאות הציג את עקרונות התקציב שלו בממשלה הוא נתן התייחסות לבית החולים הזה?     

אהרן גולדשטיין: כן, יש את האומדנים

אהרן גולדשטיין:  שוב פעם, תלוי באוצר

מיכאל ביטון: עכשיו, כשהציגו לפני שבוע

אהרן גולדשטיין: באוצר הם עוד לא – בין אג"ת לחשכ"ל יש חיכוכים גם ביניהם, בתוכם, באיזה שיטה הולכים, והמשמעות התקציבית היא גם בהתאם

אהרן גולדשטיין:  כי אם זה יזם אז נותנים לו חלק, זה לא בטוח שזה כסף, או שווה ערך כסף וכן הלאה, יש גם הרבה שיטות, עם יועצים פיננסיים וכן הלאה, זה עיקר הדיונים אצלם

אהרן גולדשטיין:  אנחנו מוכנים מבחינת התמהיל ואם ירצו שאנחנו נבנה יודעים כמה זה

מיכאל ביטון: כמה זמן המכרזים האלה התעכבו ביחס למה שתכננו במקור? זה מתגלגל שנים

אהוד דודסון: מ-2014

מיכאל ביטון: לא, ב-2014 החלטת ממשלה, אבל מהיום שקם צוות, שהעמידו לרשותכם את הכלים הראשוניים להניע?      

אהוד דודסון: לדעתי עכשיו אנחנו בערך שבעה-שמונה חודשים מאז שהתחילו

אהוד דודסון:  1 בינואר, אם אני זוכר נכון, החבר'ה דיברו, אני רק הצטרפתי, דיברו על זה שחצי שנה עברה

מיכאל ביטון: מרגע שמה?      

אהוד דודסון: שבעצם הוקמה ועדת החשכ"ל

אהרן גולדשטיין: עכשיו עושה רושם שמדברים איתנו ברצינות

מיכאל ביטון: מה הפעימה התקציבית שתושקע בהקמה בשנה-שנתיים הראשונות ובהון אנושי, אם יש הקצאת כסף?      

אהרן גולדשטיין: אני לא יודע, אני לא מכיר את הפרטים, מה השקיעו כסף, או מול האוניברסיטאות, מול המועצה להשכלה גבוהה, וכמה הוגדלו מספר סטודנטים, חד משמעית, בכל האוניברסיטאות

אהרן גולדשטיין:  כמה וכן הלאה, תשאלו את השאילתות, תקבלו את התשובות

אהרן גולדשטיין:  אני פחות בקי בתחום הזה

מיכאל ביטון: טטיאנה ויוסף, באיזה שנה עשינו את הבג"צ?      

קריאה: 2019

קריאה:  אחרי שלוש שנים של מיצוי הליכים

מיכאל ביטון: ב-2019 עשינו בג"צ במועצת הנגב נגד מדינת ישראל על גרירת הרגליים בהקמת בית החולים

מיכאל ביטון:  אז זה טיפה התקדם, אבל עדיין הרגליים הולכות לאט

יוסף עטאונה: אני רוצה עכשיו לקיים דיון

מיכאל ביטון: נעשה את זה

יוסף עטאונה: כל הגורמים סביב שולחן אחד

מיכאל ביטון: נעשה את זה

אהרן גולדשטיין: תשאלו מראש את השאלות ואז נדע להביא את המספרים

אהוד דודסון: בייחוד בנושא התקציבי שנראה שזה קצת באוויר

מיכאל ביטון: מה עוד חשוב לך לספר לנו?      

אהרן גולדשטיין: מה עוד? אז דיברנו על האישיו של כוח אדם, מרכז חדשנות, תב"ע כבר יש, לכל בית החולים, 600 מקימים בשלב הראשון, שתי גישות איך להקים שבכל אחת מהן אנחנו צריכים, איך שלא יהיה, את הזהות של מי שיפעיל כבר מהיום הראשון, בגדול, שיהיו איתנו ביחד ויאשרו לתכנון הראשוני, גם על פי הפרוגרמה של משרד הבריאות

אהרן גולדשטיין:  אני יכול לתכנן ומנהל בית חולים כזה יחליט ככה ויחליט ככה, האם מלר"ד ילדים נפרד, ביחד, מראש, לחוד, אגף כזה, איך מקימים, ואם אתה מתכנן לאחד עבור קונספציה של אחר אז זה טיפה משתבש, אז ידוע שצריך גם להחליט זהות של המפעיל די בקרוב

מיכאל ביטון: הבנתי

מיכאל ביטון:  נציג המחוז, נכון? בבקשה

מיכאל דקל: ביקשתי להתייחס דקה בקצרה לגבי הנושא של כוח אדם, הוא פה נדון בהרחבה ופרופ' דודסון אמר שחייבים לגדל אותו כאן בדרום, אני חושב שיש עוד חלופות

מיכאל דקל:  יש חלופות, לפחות שלוש שאני יכול כאן ככה בשלוף

מיכאל דקל:  הכי בנאלית זה התמריץ הכספי שהיה בדרום והיה מאוד מוצלח

נדב דוידוביץ': היה מוצלח לרופאים, לא לאחיות

מיכאל דקל: כן, לרופאים, אבל אחיות אולי זה טיפה פחות בעיה בכל זאת

מיכאל דקל:  אמר לי רופא המחוז, המצב הזה טיפה משתפר לאחרונה, אני מקווה שבשנים הקרובות

מיכאל דקל:  רופאים זה סיפור, אנחנו יכולים לדעת תיאורטית שבע שנים קדימה

מיכאל דקל:  דרך אחרת הדוגמה האישית

מיכאל דקל:  אני גר ברחובות, אני עובד פה

מיכאל דקל:  הפסיכיאטר המחוזי שלי גר ברמת השרון, הגריאטר שלי גר בגדרה והרוקח שלי גר בראשון

מיכאל דקל:  חבר שלי, פרופ' דוידוביץ', גר בתל אביב ועובד בדרום

נדב דוידוביץ': למה אתה מלכלך?      

מיכאל ביטון: למה?      

נדב דוידוביץ': כי זה לא נעים לי

חיים קופמן: מה המחסור של הרופאים בקהילה? אנחנו שמענו שיש מחסור של מעל 1,600 רופאים

מיכאל דקל: דבר נוסף, יש עכשיו מבול - - -     

מיכאל ביטון: לא, אבל מה הפואנטה שלך שכולם באים מבחוץ לעבוד כאן, שזה אפשרי? הסטטיסטיקה לא תומכת בך, הרופאים של בן גוריון, רובם לא נשארים

מיכאל ביטון:  הדור החדש של הרופאים לא נשאר

מיכאל דקל: השאלה אם מתייחסים לזה ואיך כי אני רואה איך בית הספר לבריאות הציבור, ספציפית, של אוניברסיטת בן גוריון מצליח לייצר אינסנטיב

מיכאל דקל:  אתם רוצים, אני יכול להמשיך עם רשימת השמות

מיכאל דקל:  איתמר גרוטו שגר בהוד שרון, רן בליצר שגר בתל אביב

קריאה: הוא עובד בבית החולים?      

מיכאל דקל: לא בבית החולים, אבל הם כולם באוניברסיטת בן גוריון

קריאה: אז מה? אני מחפש רופאים לבית חולים חדש

מיכאל ביטון: אתה משווה מרצה שבא לשמונה שעות הרצאה או ארבע שעות לרופא ש - - -     

נדב דוידוביץ': מיכאל מסתכל על זה לעומק, הוא רוצה שאנשים יחיו בנגב

מיכאל ביטון: לא, נניח שהייתי יכול להביא רופאים מתל אביב, אבל 40 שנה האוניברסיטה קמה והם לא באים מתל אביב, הם עוזבים לתל אביב

אהרן גולדשטיין: תן להם תנאים פה

מיכאל ביטון: נניח שזה אפשרי, זה לא באמת קרה

אהרן גולדשטיין: זה חלק מהתמרוצים, תן להם את התנאים פה אז יותר ויותר תצליח למשוך

מיכאל דקל: ודבר נוסף זה המבול הגדול שמגיע עכשיו מרוסיה

מיכאל דקל:  הרבה אנשי מקצוע, אנחנו עוסקים בזה גם, במקרה יש לי מישהי שמרכזת את הנושא ברמת המשרד, הרבה, ואנחנו מדברים פה על שנים קדימה

מיכאל ביטון: זאת הזדמנות

מיכאל ביטון:  אני אספר לך סיפור, שתדע

מיכאל ביטון:  החבר שלי מרכז לאור משימות פרויקט להביא רופאים מרוסיה לנגב, הוא חצי שנה מחפש מימון של משרד החינוך לאולפן שלהם

מיכאל ביטון:  50,000 שקל שילמדו עברית, עוד לא מצאנו 50,000 שקל על פרויקט של מאות מיליונים

מיכאל דקל: אבל זאת בדיוק הבירוקרטיה

קריאה: מיכאל, אולי אפשר אולפן עברית בסורוקה - - -      

מיכאל ביטון: כן, אני אחבר אותו אליכם

מיכאל ביטון:  העלייה באה ואתה שואל איפה האולפנים

מיכאל ביטון:  זאת הזדמנות אמיתית, אבל המעשים של הממשלה בתחום הם לא - - -     

מיכאל דקל: צריך החלטה על הפחתת בירוקרטיה

מיכאל ביטון: הכרה בתעודה שלו

מיכאל דקל: הדרך הכי טובה לחבר'ה האלה ללמוד עברית, להשתלב, זה לא אולפן, זה להיכנס לעבודה ישר, תוך חודשיים הוא מדבר

מיכאל ביטון: אנחנו גם פה באיחור של זמן, מי שיש לו הערות קצרות של דקה ואנחנו מסכמים

חיים קופמן: מעל 1,600 רופאים שחסרים במערכת, רובם מהקהילה, נכון? השאלה שלי איך ישפיע המחסור הגדול של רופאי הקהילה, כולל מומחים בקהילה שנותנים רפואה שניונית בקהילה, איך הקמת בית החולים החדש תשפיע על המחסור הגדול של רופאים בתוך הקהילה, כולל מומחי-על שצריכים לתת ייעוצים בקהילה

מיכאל ביטון: זה יחמיר את המצב

מיכאל דקל: חוץ מזה שלבית חולים יש מרפאות חוץ והם יכולים לקבל את הטיפול הזה בקהילה

אהרן גולדשטיין: זה לא התחום שלי, אבל אני יכול להגיד לכם מי האנשים במשרד הבריאות, תשאלו את השאלות, תקבלו תשובות, זה כאב הראש הכי גדול

אהרן גולדשטיין:  על זה בעיקר חושבים, הקהילה, הקניבליזם, המצאי הכללי, זה ידוע

מיכאל דקל: בדיוק, הקניבליזם זה בעיקר מהקהילה

מיכאל ביטון: וגם מבית חולים

אהרן גולדשטיין: יותר מזה, מורה, עד שהוא נהיה מנהל בית ספר זה שש שנים וזה וזה, עד שנהיה מנהל בית חולים, עד מנהל מחלקה, זה 25 שנה

אהרן גולדשטיין:  ידועה הבעייתיות

מיכאל ביטון: אז קודם כל אני רוצה להגיד לכם תודה, לאנשי המקצוע ממשרד הבריאות, מהמחוז, מירושלים, אני יודע שזה קצת הכביד עליכם הדיון, אבל אנחנו ועדה בכנסת וכשאנחנו רוצים דיון יהיה דיון

מיכאל ביטון:  שר הבריאות טיפל בזה אישית אז אני שמח שהצגתם לנו

מיכאל ביטון:  אני חושב שהארתם את עינינו

מיכאל ביטון:  התכנון הפיזי נראה מרשים, אפילו מעורר השראה, אבל בניין ומדשאות וחדרים בלי אנשי המקצוע הטובים ביותר שיוכלו לשרת את תושבי הנגב זה דבר שלא נוכל לחיות איתו

מיכאל ביטון:       אנחנו נדרוש מהממשלה כמה דברים

מיכאל ביטון:  אחת, שהמכרזים ייצאו, גם מכרז ההקמה וגם מכרז ההפעלה

מיכאל ביטון:  שתיים, בגוף המכרזים האלה אנחנו נדרוש שתהיה התייחסות לבניין הכוח, לבניין כוח האדם והכשרתו כבר מהיום הראשון

מיכאל ביטון:  גם אם הצהרת הממשלה שבית החולים יקום בעוד חמש שנים, שאני חותם על זה שזה לא יקרה, אבל גם אם זה יהיה שש שנים זה אומר שכבר היום אמורים להיות מתמחים בבתי חולים אחרים שהם העתודות של בית החולים הזה

מיכאל ביטון:  ולא מפריע לנו שמתמחה אורתופדיה יתמחה עכשיו בסורוקה ויילקח לשם, זה win win לכולם כי אנחנו פותרים בעיה עכשיו ויוצרים עתודות אחר כך

מיכאל ביטון:  אז אנחנו נדגיש מאוד את היבטי כוח האדם בסיפור הזה של בית החולים ועמידה בלוחות הזמנים של הקמתו

מיכאל ביטון:       הוועדה מבקשת מכם לצרף את אוניברסיטת בן גוריון כגורם שותף

מיכאל ביטון:  ולך אני אומר, לא יכולים לוותר על זה גם בהיבטים הפיזיים כי כשאין את המחשבה האנושית בחשיבה הפיזית מפספסים, ואין את הזיקה בין מחקר – אתה יודע, ביעד מתכננים, אז מה שיפה בתכנון אדריכלי זה שאין איתו בעיות, כי הוא תמיד יפה, נכון? הלב הפועם, הריאה הירוקה, הכול טוב

אהרן גולדשטיין: זה גם חשוב, חשוב מאוד

מיכאל ביטון: מאוד מאוד, אני בניתי כמה בניינים, אבל תכנון כזה שלא יקשיב, כששמתם את הסיסמה מחקר ובוועדת היגוי למכרז אין נציג של המחקר אנחנו בבעיה, זה היישום

מיכאל ביטון:  אנחנו דורשים שבן גוריון יהיו חלק מהחשיבה, שיישבו שם, שיתייבשו, אם ידברו על ברזלים ישמעו ברזלים, אבל אם מישהו אומר שזה האזור של המחקר וזה אולי לא תכנון נכון פיזית לעולם של מחקר, אולי צריך buffer בין מחקר לבין – אולי מי שידרוש שהמחקר יישב בתוך בנייני בית החולים כמו שבסורוקה, הקומה השישית המקורית הייתה בניין הפקולטה לרפואה

אהרן גולדשטיין: בכל אחד ממרכזי העל בבתי החולים הגדולים זה כבר בפנים

מיכאל ביטון: ודווקא הניסיון של סורוקה לימד אותנו שהשילוביות הזאת יצרה יתרון, במיוחד שקשה פה בנגב

מיכאל ביטון:  אז אוניברסיטה ובית חולים שעובדים ביחד, יש בזה מורכבות ומתחים, אבל יש גם סינרגיה ומינוף ועוצמה ומשרות כפולות, שזה תמריץ לרופא גם להיות רופא, גם להיות מרצה, לגדל את הדור הבא אצלו

מיכאל ביטון:  הדבר הזה משמעותי

מיכאל ביטון:      הוועדה תתכנס על הנושא הזה ותעשה בקרה על הממשלה

מיכאל ביטון:  אמל, אנחנו נוציא מכתב לשר הבריאות שממקד את הדברים הראשוניים שאנחנו רוצים שהוא ישים אליהם לב מהסיור ושיבוא לתת לנו דין וחשבון בקרוב על הנושאים האלה, אבל אנחנו קודם כל נוציא לו מכתב מה אנחנו דורשים שיטפל ממה שלמדנו בסיור

מיכאל ביטון:       אני רוצה להודות לטטיאנה וליוסף שהיו פה ולכל הצוות שלי ולאמל, מנהל הוועדה, לממ"מ

מיכאל ביטון:  זה סיור ראשון של למידה, אנחנו עוד נשוב בתקווה שהכול יהיה יציב ונעשה בקרה על ההתקדמות

מיכאל ביטון:  תודה רבה לכם