הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 25, פרוטוקול מספר 6, 2023-02-21 00:00

אליהו דלל: שלום לכולם, אנחנו עושים היום שיתוף בין שתי הוועדות, ועדת החינוך של הכנסת בראשות חבר הכנסת יוסף טייב, והוועדה לזכויות הילד

אליהו דלל:  הנושא שאנחנו נדון בו היום זה נושא האובדנות, נושא מאוד בעייתי

אליהו דלל:  אנחנו מדברים על כמה עשרות בשנה של ילדים שהם שמתאבדים וזה דבר מאוד קשה

אליהו דלל:  הדיון היום הוא משותף כמו שציינתי, לשתי הוועדות

אליהו דלל:      לפני זה אני צריך להקריא פה לפרוטוקול כי חשוב שכולנו נדע

אליהו דלל:  כידוע, ישיבת הוועדה המשותפת מוקלטת ומשודרת והפרוטוקול וגם שידור הישיבה יפורסמו באתר האינטרנט של הכנסת

אליהו דלל:  ככל שיעלו עניינים הנוגעים לקטינות וקטינים שניסו להתאבד או התאבדו, ושיעלה דבר הקשור לאותו קטין או קטינה לבדיקה, טיפול או אשפוז פסיכיאטרי, חל איסור על פרטים מזהים שלהם או של קרוביהם ולכן הם לא יצולמו או יוקלטו ולא יכללו פרטים מזהים שלהם בפרוטוקול הדיון

אליהו דלל:  כמו כן בגלל רגישות הנושאים הצפויים לעלות בישיבה זו, אני קובע כי בהתאם לסעיף 120 לתקנון הכנסת, ככל שתהיה בקשה או יעלה צורך על ידי מי מהנוכחים או אחר, יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברות ושל קטינות, דוברים או קטינים, ככל שזה יידרש לבקשת משתתף אחר בישיבה, אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשוי לגרום נזק למי שביקש זאת או לזולתו

אליהו דלל:       בבקשה, איילה לאוב

אילה לאוב: אני מנהלת תוכניות של עמותת יד לעולים

אילה לאוב:  אני פה מציגה את הקהילה של העולים

אילה לאוב:  יש בעיה חמורה דווקא אצל העולים

אילה לאוב:  יותר משליש מהמקרים של אובדנות בארץ זה עולים

אליהו דלל: כשאת אומרת יותר משליש, אפשר לקבל איזשהו מספר?     

אילה לאוב: כמעט 35% בין שנת 2000 עד 2015

אליהו דלל: מספר, כמות

אילה לאוב: קצת יותר מ-1,000 אנשים ב-15 שנה

אילה לאוב:  זה יותר משליש מהאנשים שהתאבדו לצערנו

אילה לאוב:  כשמדברים היום על הקבוצה של הנוער, אז אנחנו רואים ביד לעולים עלייה דרמטית בפניות שלנו באגף הבריאות

אילה לאוב:  הורים שעלו לארץ פונים אלינו שהילדים שלהם במצוקה

אילה לאוב:  הם לא יודעים מה לעשות

אילה לאוב:  הם בבית

אילה לאוב:  הם אפילו לא הולכים לבית ספר וההורים לא יודעים מה לעשות

אילה לאוב:  הם לא יודעים אם לגשת להתפתחות הילד, אם לגשת לתחנת בריאות הנפש

אילה לאוב:  אין נגישות לשפה בכלל ואנחנו רואים את זה בשטח, שיש עלייה חמורה ורצינית עבור ילדים של עולים שפשוט נזקקים לעזרה ואין מענה בכלל

אילה לאוב:       אני חושבת שמאוד חשוב לעשות דיון נוסף בשיתוף פעולה עם ועדת הבריאות וועדת העלייה, לטפל בנושא הזה ספציפית כי יש דברים מיוחדים אצל עולים לגבי הנגישות, לגבי זמני המתנה במערכת

אילה לאוב:  אין פסיכיאטרים דוברי אנגלית

אילה לאוב:  זמני המתנה יותר מחצי שנה

אילה לאוב:  חצי שנה להגיד למישהי לחכות ואז לצפות מהם להיכנס שוב למערכת, להתקשר, להגיע לנציג שלא יודע את שפת האם שלהם זה פשוט בלתי אפשרי וזה גורם לבעיה רצינית

אילה לאוב:  אנחנו רואים את זה בשטח ביד לעולים

אילה לאוב:  אנחנו עושים את העבודה

אילה לאוב:  אנחנו נותנים עזרה ותמיכה אבל אנחנו צריכים שיתוף פעולה שלכם לטפל בבעיה הזאת

אילה לאוב:  תודה

אליהו דלל: אוקיי, תודה

אליהו דלל:  תיראו, הנתון שכרגע קיבלנו הוא פשוט נתון מזעזע

אליהו דלל:  תחשבו, הייתה פה עלייה, במשך למעלה מ-15 שנים קרוב ל-1,000 - - -      

אילה לאוב: יותר מ-1,000

אליהו דלל: יותר מ-1,000 ילדים

אילה לאוב: לא ילדים, בכלל האוכלוסייה של העולים, אבל אני אומרת שבנתון הזה זה לא כולל הדור השני, זאת אומרת שהנתון הזה שיותר מ-1,000 אנשים, זה העולים עצמם

אילה לאוב:  מה קורה לילדים שלהם בדור השני שהם מגיעים, מתקשים

אילה לאוב:  הם פשוט לא יודעים מה לעשות והם זקוקים לעזרה של ההורים שלהם וההורים פונים למסגרות ואין מענה

אליהו דלל: אבשלום, בבקשה

אבשלום אדרת: עמותת "בשביל החיים", אנחנו מלווים את הכניסה למערכת החינוך מהשלבים הראשונים, מהשנים שבהם גם במשרד החינוך חשבו שלא צריך לדבר על זה כי דיבור על זה יזיק וייתן רעיונות לילדים, עד המצב שהגענו היום שהוא באמת לא להאמין שעברו בסך הכול עשר שנים מאז הקמת התוכנית, שהיום כל 3,000 הפסיכולוגיות של השפ"ח עברו הכשרה באיתור וזיהוי סיכון אובדני ובעצם גם נותנות טיפולים לילדים בבתי הספר כאשר הרמה היא לא רמה חמורה אלא רמה יותר נמוכה

אבשלום אדרת:       אני רוצה להגיד דבר אחד חשוב, זה שנכנסה תוכנית של "בוחרים בחיים", תוכנית בכיתות ט', וודאי כאן משרד החינוך יפרטו יותר עליה

אבשלום אדרת:  אנחנו תמיד מסתכלים לא רק על מה שנעשה אלא מה שעוד צריך להיעשות

אבשלום אדרת:  התוכנית הזאת בשנה שעברה הועברה ב-500 כיתות שזה הישג יפה מאוד, אבל היא חייבת להיות מועברת לשנתון שלם, לכל 1,800 הכיתות

אבשלום אדרת:       עדיין יש קשיים תקציביים בעניין הזה כי זה דורש הכשרה יותר גדולה, זה דורש כניסה יותר מסיבית לבתי ספר

אבשלום אדרת:  הרבה מנהלים לא מוכנים עדיין שידברו אצלם בבית הספר בצורה פתוחה על הנושא הזה, לכן גם ביקשנו העלאה של התקציב לנושא של היחידה למניעת אובדנות

אבשלום אדרת:  ביקשנו להעלות את זה ב-10 מיליון שקל שחלק מזה ילך גם למשרד החינוך כדי שיוכלו לאפשר ליותר ילדים לשמוע על זה

אבשלום אדרת:      אני רוצה לומר לכם שאני עדיין נתקל בהרבה בתי ספר שבהם המנהלים והסגל החינוכי מאוד מסתייגים מהנושא הזה

אבשלום אדרת:  אני עצמי מלמד ולימדתי בעבר במכללות לחינוך

אבשלום אדרת:  עכשיו אני מלמד במכללה דתית לחינוך בדרום, בנתיבות, האקדמית חמדת, מלמד שם בתואר שני בניהול מערכות חינוך, ובכל קורס שאני מלמד אין מצב שאני לא מספר את הסיפור האישי

אבשלום אדרת:       הבן שלי התאבד כשהיה בן 19 בתחילת דרכו הצבאית

אבשלום אדרת:  הוא נקלע למצוקה קשה מאוד

אבשלום אדרת:  רצה לשרת בתחום המחשבים והתקשורת והצבא שיבץ אותו לאפסנאות, והוא מצא את עצמו בעבודה פיזית, מעמיס ומפרק משאיות עם הציוד של החיילים

אבשלום אדרת:  הוא הספיק להיות שם חודש וחצי ופעם ראשונה שהם יצאו הביתה עם נשק, למוחרת הלכו לשמירה בטרמפיאדות

אבשלום אדרת:  הוא לא חזר לבסיס והלך לשדה ליד הבית והתאבד

אבשלום אדרת:  זה הביא אותי, כבר למעלה מ-20 שנה לעשייה בתחום הזה של מניעת אובדנות, ואני כל פעם מאוד מודאג מהמצב שבו אני מספר את הסיפור האישי לכל הסטודנטים והסטודנטיות

אבשלום אדרת:      לצעד הסיפור האישי אני נותן הרצאה שלמה על מניעת אובדנות, שפותחה בשיתוף פעולה עם היחידה למניעת אובדנות

אבשלום אדרת:  אני אומר להם, תיראו, מה שאתם שומעים עכשיו, וכולם מורים ולפעמים הם מורים בכירים בבתי הספר

אבשלום אדרת:  לפעמים זה הפעם הראשונה שהם שומעים את זה בכלל שיש סימנים מוקדמים לאובדנות, שאפשר להציל את המתאבדים, ודאי ילדים ונוער לפני שהמעשה קורה

אבשלום אדרת:       אני אומר להם, זה לא מספיק שאתם שמעתם את ההרצאה הזאת

אבשלום אדרת:  יש לנו מתנדבים של העמותה "בשביל החיים" שעוברים הכשרה מאוד רצינית, שכמוני עוברים בבתי ספר ומספרים את הסיפור האישי ואת ההרצאה של מניעת אובדנות, כי אני חושב שכל הורה חייב לשמוע את זה

אבשלום אדרת:  אף אחד לא הזמין אותי עשר שנים, אף בית ספר

אבשלום אדרת:  אני אומר, זה אומר משהו

אבשלום אדרת:  כולם שם מהמגזר הדתי

אבשלום אדרת:       לצערי יש עדיין הבדלים בין המגזרים, כי יש בתי ספר שכן מזמינים אותי, אבל זה לא מחלחל עדיין לכל המקומות

אבשלום אדרת:  זה מאוד חשוב לקחת לתשומת לב

אבשלום אדרת:  כאן שמענו על עולים חדשים שזה אוכלוסייה באמת עם קשיים עצומים

אבשלום אדרת:  בכנס שמענו כאן עכשיו מה שקורה במשפחות אתיופיות

אבשלום אדרת:  אנשים לא יודעים שבמגזר של העולים מאתיופיה, זה המגזר שבו שיעור ההתאבדויות הוא הגבוה ביותר בכל קבוצה אתנית בעולם, לא רק בישראל

אבשלום אדרת:  מוכרחה להיות תשומת לב יותר גדולה

אבשלום אדרת:      אני אמרתי בישיבה הקודמת של ועדת הבריאות ואני חוזר על זה גם כאן

אבשלום אדרת:  אנחנו בקשר מאוד הדוק עם הצבא גם בגלל שהבן שלי התאבד בצבא ועברתי תהליך מולם

אבשלום אדרת:  אני מאוד מכבד את מה שהם עושים

אבשלום אדרת:  בעשר שנים האחרונות הם מובילים תהליך מאוד משמעותי של מניעת אובדנות של חיילים

אבשלום אדרת:  במשך 14 שנה הסתבר שהם הורידו ב-70% את מספר החיילים המתאבדים

אליהו דלל: דרך אגב, יש פה נציגות ממשרד החינוך? אוקיי

אבשלום אדרת: אני רק רוצה להשלים ולומר שבצבא רמ"ט אכ"א הזמין אותנו לישיבה דחופה בגלל שהשנה היו שתי התאבדויות חיילים יותר מהשנה הקודמת, להבין שבסך הכול בצבא מתאבדים עשרה עד 14 חיילים בשנה

אבשלום אדרת:  במדינה מתאבדים למעלה מ-500 בני אדם וכרבע מהם זה צעירים מתחת לגיל 24

אבשלום אדרת:  כל התקציב של היחידה זה 17 מיליון שקל

אבשלום אדרת:  שאלנו את הצבא, כמה אתם משקיעים בדבר הזה? תקשיבו טוב, הם משקיעים 70 מיליון שקל בשנה במניעת אובדנות ולכן חיילים מתאבדים הרבה פחות

אבשלום אדרת:  למה הם הזמינו אותנו? הם הזמינו אותנו כי הם רוצים לשלב את הסיפורים האישיים בכל קורסי הפיקוד של הצבא

אליהו דלל: ברור

אליהו דלל:  אין ספק, כנראה שצריך ללמוד גם הצבא

אבשלום אדרת: לגמרי

אליהו דלל: אוקיי

אליהו דלל:  בבקשה, משרד החינוך, שם ותפקיד

שמחה פרידמן: אני פסיכולוגית ראשית, שפ"י, משרד החינוך

שמחה פרידמן:  אנחנו העברנו מצגת לוועדה

שמחה פרידמן:  אפשר להעלות אותה?     

יהודית גידלי: אנחנו לא קיבלנו שום מצגת

שמחה פרידמן: המצגת תעלה

שמחה פרידמן:  תוך כדי, נתחיל

אליהו דלל: בבקשה

שמחה פרידמן: אני רוצה קודם כל להגיד, התייחסתי לזה גם בוועדה הקודמת, שאנחנו מדברים על מגפה שקטה ושמאחורי ההתאבדויות איומים בהתאבדויות וניסיונות התאבדות של ילדים ובני נוער

שמחה פרידמן:  בדרך כלל, למעלה מ-90% מהמקרים מדובר בדיכאון ובדיכאון שהוא מתמשך

שמחה פרידמן:       אני חושבת שהעבודה של משרד החינוך, עיקרה היום הוא בתוך התוכנית אבל לא רק בתוך התוכנית למניעת התאבדויות

שמחה פרידמן:  אנחנו מדברים בעצם על הכשרה של פסיכולוגים ויועצים שהם לב ליבה של התוכנית מבחינתנו משום שהם אלה שנותנים למורים, למנהלי בתי ספר, לצוות החינוכי את הכלים לזהות סימני מצוקה של ילדים

אליהו דלל: הנה, המצגת עלתה

שמחה פרידמן: אוקיי

שמחה פרידמן:  מה שאני רוצה להדגיש, שבעצם מדובר כאן ברצף סיכוי-סיכון

שמחה פרידמן:  אנחנו עוסקים הרבה מאוד במניעה ובמתן כלים למורים לאתר ילדים עם סימני מצוקה בכלל, וסימני מצוקה ספציפיים לסיכון להתאבדות

שמחה פרידמן:  מדובר כאן בעצם על פירמידה של צרכים ופירמידה של מענים

שמחה פרידמן:  חשוב לי להדגיש שהפער ביניהם הולך ונפער

שמחה פרידמן:  יש חסר מאוד גדול בפסיכולוגים והפער בין הצרכים למענים נפער

שמחה פרידמן:  אני הדגשתי בישיבה הקודמת וחשוב לי להגיד את זה בישיבה הזאת - - -     

אליהו דלל: הבעיה היא בכוח אדם או בתקציבים?     

שמחה פרידמן: גם וגם

שמחה פרידמן:  בכוח אדם מדובר בכך שחסרים פסיכולוגים

שמחה פרידמן:  ככל שיאותרו יותר ילדים, עדיין תורי ההמתנה לפסיכולוגים הם מאוד מאוד גדולים ואני רוצה להסביר את המשמעות של זה בתוך בית ספר

שמחה פרידמן:       בתוך בית ספר מורה יכול עם החשד או החשש הכי קטן לפנות אליו להתייעץ איתו, אז ההיוועצות הזאת נותנת למורה את הביטחון

שמחה פרידמן:  זה תחום קשה ומפחיד

שמחה פרידמן:  זה נותן למורה את הביטחון להמשיך לעקוב אחרי התלמיד ולקרוא לו גם לשיחות אישיות

שמחה פרידמן:  לא כל ילד מגיע ישר ליועצת, וודאי לא כל ילד מגיע ישר לפסיכולוג, לכן זה מבנה שלם שבזכות התוכנית אנחנו בעצם הכשרנו כ-3,000 פסיכולוגים ואנחנו נראה את הנתונים של הכשרה של היועצים, אבל זה מבנה שלם שצריך לבסס בו את היכולת של מורים להתייעץ בחיי היום-יום בכל מגזרי האוכלוסייה, וכן, יש הבדלים מסוימים בין המגזרים, אבל את התוכנית הזאת גם צריך לתחזק

שמחה פרידמן:  לא רק לקדם אותה ולהרחיב אותה אלא גם לתחזק את כוח האדם הקיים כי השחיקה היא מאוד גבוהה

שמחה פרידמן:       אני רוצה לבקש מריבה להמשיך ואחרי זה נחזור לנתונים נוספים

יוסף טייב: רק ברשותך, כמה משרד החינוך משקיע סביב הנושא הזה בשנה?     

שמחה פרידמן: במונחים תקציביים?     

יוסף טייב: כן, תקציב מיועד לכך

שמחה פרידמן: יש פה שני תקציבים, אחד ידוע כי זה התקציב שאנחנו מקבלים מהתוכנית הלאומית, זה 6 מיליון שקלים

יוסף טייב: שבאה ישירות ממשרד החינוך?     

שמחה פרידמן: ממשרד הבריאות למשרד החינוך

שמחה פרידמן:  אני מזכירה שזו תוכנית צומחת

פנינה תמנו: 6 מיליון שקלים למניעת אובדנות או לאיתור, זיהוי ומניעה?     

שמחה פרידמן: 6 מיליון שקלים לפעולות שהן מפורטות לכל מה שפורט כאן

פנינה תמנו: סליחה, היושבי-ראש המשותפים, הם לא אשמים אבל זה ממש בדיחה

יוסף טייב: לכן שאלתי

שמחה פרידמן: החלק שהזכרתי אותו והוא לא מתוקצב זה מה עושים יועצים חינוכיים ופסיכולוגיים חינוכיים בחיי יום-יום גם בעבודתם, גם ברשויות שלא בתוכנית, כי 155 רשויות נמצאות בתוך התוכנית

שמחה פרידמן:  יש 256 רשויות, בקרוב 257, אז יש הרבה מאוד עבודה שהיא לא מתוקצבת, היא נעשית בשוטף של פסיכולוגים ויועצים חינוכיים גם ברשויות שאינן כרגע בתוכנית

אליהו דלל: איך אתם מודדים את עצמכם?      

שמחה פרידמן: אנחנו תיכף נראה את המספרים, אז אולי נשמור את השאלה הזאת

אליהו דלל: אוקיי

ריבה שכטר: אני ממונה חירום ואובדנות במשרד החינוך

ריבה שכטר:  אני בעצם רוצה להציג עם פוקוס יותר לכיוון של התוכנית "בוחרים בחיים", שהיא תוכנית הדגל בעצם של התוכנית הלאומית למניעת אובדות בהיבט של תוכנית מניעה בתוך בתי הספר, כשהרעיון הוא שיח ישיר עם מתבגרים על הנושא של אובדנות

ריבה שכטר:      אני רגע רוצה להקדים ולומר, אנחנו כל הזמן מדברים על הנושא של השיח ואני חושבת שמאוד מאוד חשוב לדבר קודם בכלל על שיח ישיר עם מתבגרים בנושא של מצוקות בכלל, לכן כשאני מסתכלת על התוכנית "בוחרים בחיים" אני מסתכלת עליה על קצה הרצף כשיש לנו הרבה מאוד תוכניות מניעה, החל - - - לתוך הכ"חות שבדרך, לתוך תוכניות חוסן שבעצם מכשירות את המורים, את היועצים, את צוותי החינוך לדבר באופן ישיר עם מתבגרים

ריבה שכטר:      הקצה של התוכנית הוא באמת התוכנית "בוחרים בחיים" שזו תוכנית כרגע בצמיחה

ריבה שכטר:  אתם רואים פה את הנתונים

ריבה שכטר:  אני אסתכל על מספר היועצות שהוכשרו לתוכנית הזאת

ריבה שכטר:  אני בעיקר אשווה את השנים האחרונות

ריבה שכטר:  בתשפ"ב 710 יועצות

ריבה שכטר:  הנתונים של תשפ"ג הם של מחצית השנה, אז אנחנו מדברים על 655 יועצות

ריבה שכטר:  כיתות שממש עברו את התוכנית, בשנה שעברה, בתשפ"ב היו לנו 663 כיתות

ריבה שכטר:  השנה, כרגע הנתון הזה קצת חסר

ריבה שכטר:  אנחנו מעל 500

ריבה שכטר:  אנחנו בטח נגיע ל-1,000 כיתות

פנינה תמנו: מתוך כמה?     

ריבה שכטר: כדי שנוכל להתמקד וכדי שנוכל באמת לראות ראיית רוחב, החשיבה היא בסופו של דבר להתמקד בכיתות ט'

ריבה שכטר:  יש ב-ט' היום 5,000 כיתות

ריבה שכטר:  כל התוכנית וכל ההליכה היא לכיוון של למצוא פלטפורמה ודרך להגיע עם התוכנית הזאת לכלל כיתות ט' כחלק מתוכניות המניעה

ריבה שכטר:  זה הכיוון שאנחנו מובילים אותו במשרד

ריבה שכטר:  ברגע שנגיע לזה, יש לזה שני אפקטים

ריבה שכטר:  גם נצליח להגיע ליותר כיתות וליותר תלמידים, וגם, ואני חושבת שזה לא פחות חשוב, אנחנו בעצם ננגיש את השיח עם המתבגרים על הנושא של אובדנות באופן שהוא יהיה ברור שנורמטיבי, לגיטימי - - -      

אליהו דלל: יש לכם פה איזשהו גרף שמראה ירידה או עלייה במספר המתאבדים או מקרי האובדנות, נניח לילדים עד גיל 18?     

פנינה תמנו: 100 שנה אומרים - - -      

אליהו דלל: לא, אני רוצה לדעת מספר עם איזושהי עלייה או ירידה

אליהו דלל:  אני רוצה לדעת מגמות

אליהו דלל:  זה המינימום שהייתם צריכים להביא לפה לדעתי

ריבה שכטר: אני רגע רוצה לעשות הסתייגות בעניין הזה

ריבה שכטר:  בעצם משרד הבריאות קובע את המספרים

אליהו דלל: תיראו, זה לא עניין של רק משרד הבריאות

אליהו דלל:  תיראו, לפני למעלה מעשר שנים הייתה תוכנית שאושרה, תוכנית לאומית בין-משרדית

פנינה תמנו: 2013

אליהו דלל: 2013, של חינוך, בריאות ורווחה לבריאות הנפש לילדים ונוער

קריאה: זאת התוכנית הלאומית, לא התוכנית לבריאות הנפש

קריאה:  היא לא מ-2013, היא מלפני שנה

אליהו דלל: למיטב ידיעתי נכון להיום התוכנית הזאת לא מיושמת או כמעט מתחילה להיות מיושמת

אליהו דלל:  איפה זה נמצא?     

קריאה: היא לא מתוקצבת עדיין

קריאה:  היא תלויה בכם

אליהו דלל: למעלה מעשר שנים?      

קריאה: לא, לא, זה מלפני שנה

ריבה שכטר: זה שתי תוכניות שונות

ריבה שכטר:  החלטת הממשלה על התוכנית למניעת התאבדויות הייתה ב-2013

ריבה שכטר:  זה התוכנית שעד לרגע זה דיברנו עליה

ריבה שכטר:  במהלך הקורונה לנוכח עלייה במצוקה של ילדים בתחום בריאות הנפש בכלל, מצוקות נפשיות של ילדים באשר הם, הייתה עבודה בין-משרדית של שלושת המשרדים כפי שהזכרת, ויש תוכנית כתובה שהוגשה לאוצר, תוכנית בין-משרדית, בריאות, רווחה, חינוך שלא תוקצבה עדיין

קריאה: לא תוקצבה ולא יצאה לדרך מעולם

פנינה תמנו: אלי, מה שהיה בקורונה, הייתה קפיצה באמת אדירה ואז נתנו הנחיה - - - -     

אליהו דלל: איפה אנחנו? איפה אתם? איפה קול הזעקה? תיראו, אנחנו יושבים בוועדה

אליהו דלל:  אנחנו יכולים לדבר פה כמה שאנחנו רוצים

אליהו דלל:  הלא אנחנו מפה צריכים לצאת עם איזשהו מסר

אליהו דלל:  צריכים לצאת עם איזושהי קריאה, עם איזושהי הבנה ואחר כך גם להתחיל למדוד את העבודה שלכם, כי אנחנו בעצם בכנסת, זה בקר לעבודת הממשלה

אליהו דלל:  אם אנחנו נשב פה שנה על גבי שנה ורק נתחיל לבכות אחד על כתפי השני, זה לא יעזור, אז בואו תגידו לנו מה צריך לעשות

אליהו דלל:  קודם כל צריך למדוד, זה ברור, אבל מה צריך לעשות כדי להקטין את מקרי האובדנות? כל משרד כמובן בתחום שלו

ריבה שכטר: את התוכנית הבין-משרדית מהשנה שעברה לקידום בריאות נפש של ילדים צריך לתקצב, כי כיום למשרדים אין תקציב לתוכנית הזאת

קריאה: זה חיכה לתקציב מדינה

קריאה:  התוכנית נעצרה מכיוון שהכנסת התפזרה

אליהו דלל: השעה עכשיו 13:30

אליהו דלל:  אני מעביר את יו"ר הוועדה לחברי, חבר הכנסת יוסף טייב

פנינה תמנו: עשיתם חלוקה לפי שעות?     

אליהו דלל: יותר נוח לי

אליהו דלל:  אני התחלתי והוא מסכם

אליהו דלל:  בבקשה

יוסף טייב: אנחנו עושים את זה ביחד

יוסף טייב:  ברשותכם, משרדי הממשלה, תיראו, התחושה שלי כרגע לפחות עד לרגע זה היא שאנחנו במצב סטטי

יוסף טייב:  משרדי ממשלה באים להראות מה קיים

יוסף טייב:  הייתי גם בבוקר והשתתפתי בוועדת הבריאות

יוסף טייב:  אני לא מרגיש איזשהו דרייב מכם לבוא, שאומר חברים, התוכנית הזאת חשובה לנו, ברמה המקצועית

יוסף טייב:  עזבו את הרמה הפוליטית

יוסף טייב:  את הרמה הפוליטית תשאירו לנו

יוסף טייב:  ברמה המקצועית אני לא שומע פה איזשהו משהו, חברים, אנחנו צריכים תוכנית, זו התוכנית, זו העלות שלה, ככה האומדן ובואו תעזרו לנו להביא את זה לשולחן המשא ומתן

יוסף טייב:      לקראת הדיון אני ביקשתי מהממ"מ

יוסף טייב:  מריה העבירה לי נתון שהוא קצת מדאיג אותי ואני אשתף אתכם בנתון הזה, שמספר ניסיונות התאבדות בשנת 2021 עלו ב-27% ממספר הניסיונות ב-2020

יוסף טייב:  הווה אומר שאנחנו פועלים אבל כנראה לא פועלים מספיק

יוסף טייב:  יכול להיות שבאמת מספר הניסיונות גדל אבל בסוף מספר ההתאבדויות ירד, אבל אני חושב שבמערכת חינוך התפקיד שלנו למנוע גם את אותם ניסיונות

יוסף טייב:  אם אנחנו לא מגיעים למצב הזה, כנראה זה אומר דרשני ואנחנו צריכים לבדוק איך אנחנו מטפלים בנושא הזה

יוסף טייב:      נתון השני שהוא מדאיג, עלייה של 46% בקרב בנים ושל 27% בקרב הבנות

יוסף טייב:  הייתי רוצה גם לקבל או ממשרד הבריאות או ממשרד החינוך איזשהו נתון או הסבר לנתון הזה

יוסף טייב:       חברי הכנסת, אנחנו ננסה לעשות את זה בריץ'-רץ', חבר כנסת-איש מקצוע, חבר כנסת-איש מקצוע

שמחה פרידמן: סליחה, אם אפשר רק לסיים את ההצגה של משרד החינוך?     

יוסף טייב: כן בבקשה, תסיימו את ההצגה

שמחה פרידמן: אני לא הולכת לאף שקף בלי להגיד לך כמה זה קריטי

שמחה פרידמן:  מדובר בתחום מוזנח שנים, הרבה שנים

יוסף טייב: תודה, להתבטאות הזאת חיכיתי

שמחה פרידמן: הוא בדם ליבנו

שמחה פרידמן:  אני מרשה לעצמי לייצג פה את משרד הבריאות גם, ואם אילן ירשה לי, אפילו את משרד הרווחה

שמחה פרידמן:  זה בדם ליבנו

שמחה פרידמן:  אנחנו ישבנו לילות כימים על התוכנית לקידום בריאות נפש של ילדים ואנחנו יושבים בבין-משרדי על התוכנית למניעת התאבדויות

שמחה פרידמן:  אנחנו בוועדת חינוך וזכויות ילד אני רוצה להגיד, ילד שרק מאיים או רק חושב, הוא ילד לא לומד

שמחה פרידמן:  בו רגע נדבר על התפקוד היום-יומי

שמחה פרידמן:  זה ילדים סובלים, זה ילדים במצוקה

שמחה פרידמן:  הם לא לומדים, החיים החברתיים שלהם נפגעים, אז אם היה צריך לדבר על קריטיות, אני יכולה להמשיך

שמחה פרידמן:  זה קריטי

יוסף טייב: בסדר גמור, תודה רבה, רק שאלה אחת אני אשאל ותתייחסי לזה בהמשך השקף

יוסף טייב:  האם בתוכנית לקחתם בחשבון אפשרות של לשלב את הילדים, ואני בכוונה מקדים את המאוחר כי יש פה חבר כנסת שזה חשוב לו מאוד והוא ודאי יעלה את זה, קוראים לו סימון דוידסון

יוסף טייב:  האם אותם ילדים משתתפים בפעילויות ספורט? האם הדבר הזה של אולי דרך פעילויות ספורט, לבוא ולהוביל את הילד בסוף לאיזשהו פתרון?      

סימון דוידסון: אם כבר העלית לי להנחתה, אדוני היושב-ראש, פשוט בזמן שאתם מדברים אני חוקר עכשיו תוכנית שאני הולך להציג אותה בשבועיים הקרובים פה בוועדת חינוך יחד עם ועדת התמכרויות, רווחה, בריאות

סימון דוידסון:  התוכנית נקראת תוכנית איסלנד

סימון דוידסון:  אני לא יודע כמה אתם מכירים את המדינה הזאת, אבל המדינה הזאת, שיעור הנוער שהשתמש בסמים, אלכוהול וההתאבדויות היו מהגבוהות בעולם

סימון דוידסון:  התוכנית הזאת, אני לא אפרט את כולה, אבל בסוף היא נוגעת למה שאמר היושב-ראש בנושא של פעילות של הילדים בשעות הפנאי כדי שילדים לא יהיו חסרי מעש

סימון דוידסון:  הנושא של מדריכים, מאמנים, תנועות נוער וכן הלאה, בסוף שומרים על הילדים מלהגיע למקומות הכי מסוכנים

סימון דוידסון:       אנחנו נעשה המון תוכניות ויהיו פרופסורים ומרצים

סימון דוידסון:  אני מאמין באמונה שלמה שצריכים בסוף ללמוד ממה שקורה בעולם

סימון דוידסון:  יש מדינות בעולם שהמצב שלהן היה הרבה יותר גרוע והן הצליחו על ידי פעולות כירורגיות עם תוכנית לעשר שנים קדימה ולא משהו היום לשים פלסטר, אלא צריכים להסתכל קדימה

סימון דוידסון:  אחת הבעיות בבניין הזה, ויושבים פה חברי כנסת שיסכימו איתי, שאנחנו חיים מפלסטר לפלסטר ואנחנו לא מסתכלים על תוכנית באמת ארוכת טווח

סימון דוידסון:  חייבים בנושא הזה כמו בנושאים אחרים שנוגעים לנושא של חינוך הילדים שלנו, להסתכל קדימה להרבה מאוד שנים ולא להסתכל רק על תוכנית אחת אלא להסתכל מה קורה בעולם, איך אפשר ללמוד, איך אפשר להביא דברים שאנחנו לא עשינו אותם עדיין

סימון דוידסון:  מבטיח לכם שיש בעולם אנשים שיודעים קצת יותר טוב מאיתנו בכל תחום

סימון דוידסון:       העלית לי להנחתה אז אני השלמתי מה שאמרת, אבל תמיד אני אומר בוועדות, אם אנחנו לא נהיה על זה ולא נעשה עוד דיון מעקב, אז הדיון הזה יסתיים, אנחנו נהיה נחמדים מאוד, נתחבק ונלך ולא יקרה כלום, לכן אני מבקש שיהיה רשום בפרוטוקול שבדיון הזה יהיה דיון מעקב כדי לראות מה עושים קדימה לפעילות שתהיה עשר שנים קדימה

סימון דוידסון:  תודה

יוסף טייב: משרד החינוך, אני רוצה לשמוע אתכם, רק יש לי חברי כנסת שהם חייבים להגיע לישיבת סיעה

יוסף טייב:  פנינה, שקף אחד זה בסדר?     

פנינה תמנו: כן

יוסף טייב: בבקשה

שמחה פרידמן: רק כדי להראות השוואתית את ההערכות סיכון להתאבדות שהתבצעו, התערבויות עם צוותי חינוך, התערבויות מערכתיות של בתי ספר וטיפול פסיכולוגי ילדים

שמחה פרידמן:  השקף הזה מייצג שינוי שקרה בעקבות התוכנית למניעת התאבדויות

שמחה פרידמן:  לפני כן היו הרבה מאוד פעולות של איתור הילדים, עבודה עם הורים ועבודה עם צוותי חינוך, אבל לא עבודה סדורה שבה מורה יודע שאם הוא יאתר ילד עם חשש הכי קלוש, הכי קטן שאולי הוא מראה סיכון להתאבדות בלי אפילו לבטא איום מפורש, ודאי אם יש איום מפורש, הערכת הסיכון תתבצע על ידי פסיכולוג מהשירות הפסיכולוגי-חינוכי ברשות המקומית

שמחה פרידמן:       המשמעות של זה היא שאין הפניה ברמות סיכון נמוכות ובינוניות, זאת אומרת אין הפניה במקרים האלה למיון פסיכיאטרי

שמחה פרידמן:  ההורים לא צריכים לנסוע הרבה פעמים קילומטרים, לעבור את הסטיגמה כמו שהם תופסים את זה לא אחת, של כניסה לתוך מערכות פסיכיאטריות

שמחה פרידמן:  לצערי סטיגמה כזאת קיימת וכולנו מתמודדים איתה

שמחה פרידמן:  זה שזה זמין ונגיש מגדיל את הסיכוי שהילדים האלה יעברו הערכה

שמחה פרידמן:  אלה מספרים חדשים

שמחה פרידמן:  לפני התוכנית לא יכולנו להציג הערכות סיכון להתאבדות על ידי שירותים פסיכולוגיים-חינוכיים ברשויות המקומיות מטעמו של משרד החינוך, וגם טיפול במי שנמצאים בסיכון, כאמור, נמוך או בינוני

שמחה פרידמן:  זה התפתחות שהיא מאוד מאוד חשובה

שמחה פרידמן:  חשוב לנו גם לתחזק את הקיים וגם להרחיב את הפעולות האלה לרשויות נוספות ככל שהתוכנית תורחב

שמחה פרידמן:  יש כאן מהלך מאוד מאוד חשוב לטובת הציבור, לטובת הילדים, ההורים והצוותים

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:       חברת הכנסת פנינה תמנו, בבקשה

פנינה תמנו: תודה

פנינה תמנו:  ראשית אני רוצה לברך אתכם, היושבי-ראש המשותפים על הדיון הכול כך חשוב הזה והמשמעותי

פנינה תמנו:  אין לי ספק בכלל שלא רק ביום הזה שאנחנו מציינים את יום האובדנות כאן בכנסת, שהדיון הזה מתקיים, אלא גם בהמשך, כי כפי שאתם רואים, גם חברי, חבר הכנסת דלל וטייב שבקיא בנושא, בסופו של דבר יש פה צורך במעקב

פנינה תמנו:       לפני שאני באה בטענות לפקידים, אני חושבת שאנחנו צריכים לשאול את עצמנו כנבחרי ציבור

פנינה תמנו:  זה לא אומר שאני מסירה, אגב, אחריות מפקידות בכירה

פנינה תמנו:  אני חושבת שמנהיגות של משרתי ציבור ודרגים בכירים היא נדרשת ולא תמיד צריך לחכות לנבחרי ציבור, אבל לצד זה לא יכול להיות שהתוכנית הלאומית ב-2013 קיבלה תקצוב מאוד מאוד דל, מבייש, כאשר אנחנו מבינים שאובדנות, לצערנו המספרים של האנשים שנוטלים את חייהם בידיהם זה מספרים מאוד גבוהים

פנינה תמנו:  לדעתי זה מספר 2 בתמותה

פנינה תמנו:  בילדים זה 100

מירי כהן: עד גיל 24, זה לא עד 18

פנינה תמנו: זה ילדים

פנינה תמנו:  כ-100 ילדים מתאבדים מידי שנה

פנינה תמנו:  אני חושבת שהתקציבים האלה מביישים את השליחות שנדרשת מכולנו כחברה, בין אם זה נבחרי ציבור ובין אם זה משרתי ציבור, ובטח הורים שאני שמעתי אותם עכשיו למעלה בשדולה שמובילה סגנית השר מיכל וולדיגר

פנינה תמנו:       אני רוצה להסב את תשומת לבכם גם לסיפור של ילדים עולים חדשים

פנינה תמנו:  אנחנו רואים שבקרב עולים חדשים ההתמודדות היא אף קשה יותר גם כשמדובר בילדים

פנינה תמנו:  מדברים על מחסור בכוח אדם, בפסיכולוגים, בפסיכיאטרים

פנינה תמנו:  כשאנחנו מדברים על ילדים עולים, אנחנו צריכים להיות יצירתיים

פנינה תמנו:  אז לא צריך פסיכולוג

פנינה תמנו:  אני רוצה שיהיה מישהו שגם אם עושים לו הסבה, עובד סוציאלי שעושים לו הסבה או מטפל אלטרנטיבי אחר, שיהיה לילדים האלה כתובת בשפה שלהם

פנינה תמנו:  אנחנו חייבים לעשות על זה דיון

פנינה תמנו:       דבר אחרון, אני רואה פה את סרגוסטי, באמת אנשים שפועלים פה גם מהחברה האזרחית הרבה מאוד שנים

פנינה תמנו:  לא יכול להיות מצב שאנחנו בדיוני תקציב, התוכנית הזאת שיצאה בקורונה, שבקורונה ראינו קפיצה אדירה של ילדים שבמצוקה, מה גם שמעבר לזה שההתמודדות של הקורונה, הם ברשתות

פנינה תמנו:  הם מוצאים גם דרכים

פנינה תמנו:  הם שואלים ברשתות איך אני מתאבד? בגוגל

פנינה תמנו:  הם רואים כל מיני הנחיות איך להתאבד

פנינה תמנו:  לפעמים לצערי זה אחד מדרבן את השני ויש איזה שיח מאוד קשה, ועדיין לא תקצבו את התוכנית הזאת

פנינה תמנו:  כמה היא אמורה להיות בתקצוב?      

קריאה: מיליארד שקלים לשנה

פנינה תמנו: לחמש שנים, לא לשנה

פנינה תמנו:  שיתחילו במשהו

פנינה תמנו:  אני חושבת שאנחנו יכולים לדרוש את הדבר הזה

פנינה תמנו:  זה בעיקר מה שהיה חשוב לי לומר

אליהו דלל: מה התקציב היום? 6 מיליון זה התקציב שאמרתם קודם?     

שמחה פרידמן: התוכנית הכוללת של קידום בריאות נפש של ילדים ובני נוער, התקציב שהוגש לכל שלושת המשרדים הוא על סך מיליארד שקלים

אליהו דלל: זה לחמש שנים, אמרת

שמחה פרידמן: כן

אליהו דלל: אוקיי, זאת אומרת זה 200 מיליון שקל לשנה

שמחה פרידמן: לא, זה היה מיליארד שקלים לשנה

אליהו דלל: כמה היום?     

שמחה פרידמן: אין היום

אליהו דלל: אין כלום?     

פנינה תמנו: כרגע לא

פנינה תמנו:  התוכנית לא מתוקצבת

פנינה תמנו:  הממשלה החליטה עליה בתקופת הקורונה

אליהו דלל: זה מה שציינתי קודם

פנינה תמנו: לתוכנית הזאת שהם עושים יש 6 מיליון אבל התוכנית הלאומית, אין לה עדיין תקציב כי בעצם היא מותנית בתקציב מדינה

פנינה תמנו:  כרגע אנשי האוצר לא תקצבו

פנינה תמנו:  אף אחד לא דן עליה ולכן אני חושבת, מכובדיי, אנחנו נצטרך, הכנסת, לדחוף מכאן את הממשלה לתקצב את התוכנית הזאת גם בהתחלה מסוימת של משהו

פנינה תמנו:      על התוכניות שכן קיימות צריך לשאול שאלה, איך בוחרים את הכיתות, איך בוחרים את בתי הספר, איזה ערים נכנסות? אני יודעת שיש תוכניות נפלאות שהתחילו, אבל בסוף איך אתם עושים את התעדוף? אני ממש מתנצלת שאני צריכה ללכת

פנינה תמנו:  אני בטוחה שיהיה דיון המשך ואנחנו נגיע אליו

פנינה תמנו:  תודה

יוסף טייב: מודים לך מאוד

יוסף טייב:       ברשותכם, משרד הבריאות, נאמר פה שאפשר להפנות את אותם תלמידים לפסיכולוגים ברשות המקומית

יוסף טייב:  מה זמן ההמתנה של ילד שצריך?      

נועם וילדר: זה יכול להגיע לשנה ויותר

יוסף טייב: אני אגיד לכם למה אני שואל

יוסף טייב:  אני קיבלתי נייר עמדה של עמותת "בזכות", המרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות, ואני בדרך כלל עובר על ניירות עמדה

יוסף טייב:  אני מקבל פה עמדה שמדאיגה, זמני המתנה בלתי סבירים לטיפול נפשי

יוסף טייב:  קופות החולים, אין אחיות מתוקף חוק ביטוח בריאות ממלכתי לתת לילדים ובני הנוער טיפול נפשי תוך זמן סביר

יוסף טייב:  כמה זמן אמרתם?     

נועם וילדר: שנה ויותר

יוסף טייב: אני לא רוצה לפרש את נייר העמדה, אבל מבחינתי שנה זה לא זמן סביר

יוסף טייב:  אני באמת שואל מה משרד הבריאות וקופות החולים מתכוונים לעשות בנושא הזה?         

מירי כהן: מה שהוזכר מקודם, המצוקות הנפשיות של הילדים, אנחנו יודעים שהן עלו בצורה גדולה מאוד גם בעקבות הקורונה, ולכן הממשלה החליטה לגבש תוכנית חירום לילדים, תוכנית בין-משרדית, משרד הבריאות, חינוך ורווחה בדיוק לנושא הזה כי המצוקות שלהם גדולות והתורים והיכולת לטפל הם קטנים מידי

מירי כהן:  תורי המתנה של שנה זה לא סביר לכל אדם, בוודאי לילד שנמצא בתהליך התפתחות שזה משפיע על כל החיים שלו

מירי כהן:  זה לא סביר ולכן גובשה התוכנית הזאת

מירי כהן:  לצערי, ונאמר כאן גם על ידי משרד החינוך, כל מי שעוסק בתחום של ילדים ובכלל במצוקות הנפשיות, התוכנית הזאת באמת הייתה הצלה לילדים האלה ו אנחנו חושבים שהיא צריכה לצאת אל הפועל, ואם היא תצא לפועל מה שיותר מהר, זה טוב

מירי כהן:  זו העמדה של גורמי המקצוע ואני מסכימה עם מה שנאמר פה, כי הזמנים האלה בלתי סבירים

מירי כהן:       אנחנו יודעים שיש בעיה לא רק לגבי ילדים בבריאות הנפש, לגבי כולם

מירי כהן:  תורי ההמתנה כולם הם בלתי סבירים וזה אחד הדברים שניתן לזה דגש גם עכשיו בתוכניות התקציב וגם בהסכמים הקואליציוניים וכו', שגם ש"ס מובילה אותם וכו'

מירי כהן:  כל תחום בריאות הנפש מצריך תקציב מאוד גדול כדי להביא אותו למצב סביר של תורים שהם סבירים לאנשים

מירי כהן:  ההתמודדות הזאת היא באמת בלתי סבירה

מירי כהן:  לגבי ילדים אני חושבת שהמצוקה אפילו יותר חמורה

יוסף טייב: התוכנית הזאת צריכה החלטת ממשלה או שזה הולך להיכנס בחוק ההסברים?     

מירי כהן: אני אומרת שוב, זו תוכנית לשלושת המשרדים והיא קריטית לילדים עם המצוקות הנפשיות

מירי כהן:      אני רוצה לקשור את התוכנית למניעת אובדנות

מירי כהן:  התוכנית למניעת אובדנות משקיעה בילדים

מירי כהן:  התוכנית שמשרד הבריאות מתכלל, 17 מיליון, מתוכם 6 מיליון, כלומר הנתח הגדול ביותר ניתן למשרד החינוך

מירי כהן:  לא מספיק אבל מה שאני אומרת, התוכנית למניעת אובדנות היא בקצה, היא בקדקוד, כי המצוקות הנפשיות זה המתח המרכזי

מירי כהן:  אם לא נטפל ואם יאתרו את הילדים ולא יהיה להם מענה טיפולי בהמשך, אז כפי שנאמר, מה עשינו? לכן אני אומרת שוב, התוכנית שגובשה היא תוכנית טובה, כלומר שגובשה שלושה משרדים

מירי כהן:  היא תיתן את המענה לאותן מצוקות

מירי כהן:  אם היא תתוקצב, אני חושבת שזה קריטי ויעזור מאוד לכל הילדים, יקצר את התורים וייתן מענים אחרים לא רק לגבי תורים, אלא בתים מאזנים, פעילות של משרד החינוך

מירי כהן:  כל מי שנמצא כאן, כל אנשי המקצוע סבורים שהיא חשובה מאוד והמצב היום הוא לא סביר

יוסף טייב: שמך לפרוטוקול

נועם וילדר: אני עורכת דין מהמועצה לשלום הילד

נועם וילדר:  אני שמחה על מה שנאמר פה עכשיו

נועם וילדר:  תופעת האובדנות היא תופעה מאוד קשה

נועם וילדר:  מנתונים שלנו שפורסמו בשנתון הסטטיסטי אנחנו רואים שניסיונות האובדנות בקרב בני נוער וילדים עולים והגיל יורד

נועם וילדר:  אלה נתונים מאוד מאוד מדאיגים, אבל אני חושבת שהקישור שנעשה פה לתוכנית הלאומית לבריאות הנפש הוא חשוב כי אי אפשר לנתק את תופעת האובדנות מהמשבר שמערך בריאותה נפש נמצא בו

נועם וילדר:      כשאנחנו מדברים על מערך בריאות הנפש לילדים ונוער, אנחנו מדברים על מערך כולל של חינוך, בריאות ורווחה

נועם וילדר:  אני רוצה ברשותכם לשרטט לכם את החיים של ילד שנמצא במצוקה נפשית והוא נמצא בבית ספר והוא לא פונה ליועצת

נועם וילדר:  למה הוא לא פונה ליועצת? כי הוא לא מכיר את היועצת, אז למה שהוא יפנה ליועצת? למה שהוא יכיר את היועצת? כי יש יועצת על מאות תלמידים, לפעמים אלפי תלמידים

נועם וילדר:  אין מספיק יועצות, וגם כשכבר הוא מגיע ליועצת והיועצת מפנה אותו לפסיכולוג חינוכי, אז אין מספיק פסיכולוגים חינוכיים

נועם וילדר:       הפוטנציאל של מערך החינוך ושל השפ"ח לזיהוי, לאיתור, למניעה, לסיוע לילדים האלה הוא אדיר והוא לא ממומש בגלל שאין תקנים

נועם וילדר:  יש תת איוש נוראי שמתלבש על מפתח תקינה לא מעודכן וזה מה שקורה

נועם וילדר:  כדי שמערך השפ"ח יממש את הפוטנציאל שלו צריך להכפיל את התקנים

נועם וילדר:  זה עניין של תקציב

שמחה פרידמן: יש תקנים ואין פסיכולוגים

נועם וילדר: סליחה, הוא צריך להכפיל את התקנים וגם הוא צריך לאייש את התקנים

נועם וילדר:  אנשים לא מגיעים

נועם וילדר:  יש חוסר בגלל השכר כנראה

קריאה: השכר נמוך בשירות הציבורי

נועם וילדר: אני רוצה להגיד עוד משהו

נועם וילדר:  הוא לא מקבל מענה מהשירות הפסיכולוגי, אז הוא מחכה שנה ויותר לטיפול נפשי בקהילה, וגם אז מצבו מתדרדר כי אנחנו מדברים פה על זמן בלתי סביר

נועם וילדר:  גם חודשיים זה זמן בלתי סביר לילד, צריך להגיד את זה

נועם וילדר:  מצבו מתדרדר

נועם וילדר:  חלק מהאנשים שמצבם מתדרדר מגיע לאשפוז פסיכיאטרי שהיה יכול להימנע אם הם היו מגיעים בזמן לטיפול נפשי בקהילה

נועם וילדר:      אני רוצה להגיד עוד משהו

נועם וילדר:  הם מסיימים את הטיפול הפסיכיאטרי או יותר נכון הטיפול בעניינם הסתיים אבל אין להם מסגרות פוסט-אשפוזיות והם לא יכולים לחזור הביתה כי יש להם נטיות אובדניות, ואז קורה אחד מהשניים: או שהם נשארים משהו כמו שמונה חודשים במחלקה פסיכיאטרית סגורה כי אין מענה בשבילם והם מחכים להיכנס למסגרת פוסט-אשפוזית בזמן הזה, או שהם מגיעים הביתה, ההורים מפסיקים לעבוד כי הם צריכים להשגיח על הילד הזה 24/7 כדי שלא יתאבד

נועם וילדר:  זה מצב מביך

נועם וילדר:  לא ניתן להעלות על הדעת דבר כזה

נועם וילדר:      התוכנית הלאומית נותנת מענה לכל הדברים האלה

נועם וילדר:  היא נותנת מענה לשפ"חים והיא נותנת מענה בקהילה

נועם וילדר:  היא מרחיבה את המענים בקהילה

נועם וילדר:  היא נותנת מענה לשלומות, ל-well being, לזמן משמעותי, לפנאי משמעותי של ילדים והיא חייבת להיות מתוקצבת

נועם וילדר:       חבר הכנסת אלי דלל, יו"ר הוועדה לזכויות הילד, אמר, אני רוצה לצאת פה עם בשורה

נועם וילדר:  בעיניי הבשורה צריכה להיות שעד שלא רואים שכל התוכנית לבריאות הנפש מתוקצבת על כלל סעיפיה, כל הסכום, התקציב לא מאושר

נועם וילדר:  זה בידיים שלכם

יוסף טייב: תודה רבה

צגה מלקו: קודם כל אני מברכת על הנושא, היושבי-ראש המשותפים, באמת נושא מאוד חשוב

צגה מלקו:  יחד עם זאת אני חברת כנסת חדשה ואין לי מספיק נתונים

צגה מלקו:  מעבר למקצוע שלי בתקשורת, הנושא הזה במיוחד בקרב יוצאי אתיופיה הרבה מדובר וגם הפרסומים תמיד דיברו באחוז יותר גבוה ביחס לאוכלוסייה הכללית

צגה מלקו:  הייתי רוצה לקבל נתונים

צגה מלקו:  אני מאוד מתנצלת אם כבר יש נתונים או שדיברתם על זה, נתונים מפורטים, ממש פירוט לאוכלוסיות שונות

צגה מלקו:       בנוסף, מה שאני שומעת לעניין של הטיפול, אם מחכים יותר משנה לטיפול זה פשוט נורא ואיום

צגה מלקו:  מה זה שנה? בן אדם שרוצה להתאבד, שנה זה כל כך הרבה זמן, אז איך אפשר לפתור את זה?     בנוסף הייתי רוצה גם שתתייחסו אנשי המקצוע בבחינת הטיפול, כל אחד לפי התרבות שלו, הקהילה שלו

צגה מלקו:  זה מה שבולט אצלנו הרבה בקרב יוצאי אתיופיה

צגה מלקו:  ההורים לא משתפים רוב הזמן, מדחיקים, משאירים אותם בבית כאילו הכול בסדר, וגם התרבות הזאת בבריאות הנפש נחשב כאילו למי שיש בעיה עדיף לא לדבר על זה

יוסף טייב: אגב, התופעה הזאת קיימת גם במגזר החרדי

צגה מלקו: בדיוק, הסטיגמה

צגה מלקו:  המשפחה בתרבות, מנטליות, כמה שיתוף פעולה יש, כי כשאנחנו מדברים על אחוז ביחס למספר שלנו, אחוז גבוה של נערים מתאבדים, אז מה שיתוף הפעולה עם ההורים, איך אתם עובדים עם ההורים? באמת אצלנו זה בולט

צגה מלקו:  הייתי רוצה לשמוע

סימון דוידסון: את העלית נקודה מאוד חשובה

סימון דוידסון:  הנושא של ההורים, אני לא שמעתי פה בכל התוכניות איפה ההורים בלופ הזה? איפה העזרה, איפה הכוונה, איפה לראות את הבעיה אצל הילדים?     

עידית סרגוסטי: בתוך אותה תוכנית לאומית שמדוברת כאן יש התייחסות גם לזה

סימון דוידסון: אוקיי, ואם לא תצא לפועל התוכנית הלאומית?     

עידית סרגוסטי: אז בואו תדאגו שהיא תצא לפועל

סימון דוידסון: הבעיה שאני עכשיו באופוזיציה

סימון דוידסון:  זה קצת בעייתי

סימון דוידסון:  מבטיח לך שזה היה משתנה אם זה היה אחרת

יוסף טייב: יש פה מישהו מקואליציית ההורים לילדים עם צרכים מיוחדים? הם רשומים פה

יוסף טייב:  לא נמצאים

יוסף טייב:       חבר הכנסת סולומון, בבקשה

משה סולומון: שלום, באתי ממש מהאולם פה בקומה למעלה, יום עיון של אובדנות

משה סולומון:  זה קשה מאוד

משה סולומון:  כמה שאתה תדבר וכמה שתייצר איזה שהם מענים מסודרים כאלה ואחרים, זה מאוד מורכב

משה סולומון:       הייתי רוצה להעלות כמה שאלות

משה סולומון:  מעבר לעובדה שסיפור האובדנות בקרב ילדים זה אקוטי, זה כל כך משמעותי ולהבין דווקא שם שזה ניתן למניעה

משה סולומון:  בגיל מבוגר יותר נערים ומבוגרים יותר זה יותר קשה כי כבר מה שנקרא זה חרוט וזה קשה מאוד לטפל בנפש

משה סולומון:  לא שאי אפשר חלילה

משה סולומון:  זה חרוט וככל שאנחנו מצליחים להגיע לזה מוקדם יותר ככל האפשר, היכולת שלנו לנקות ולתת מענה ומזור הוא הרבה יותר משמעותי, הרבה יותר חשוב, לכן באמת אני מברך על הדיון המשותף הזה של גם חברי אלי דלל וגם חברי יוסף טייב, כי בעיניי איגום המשאבים והחשיבה המשותפת וההבנה שהנושא הזה הוא נושא של כלל המשרדים, הוא מאוד משמעותי

משה סולומון:  רק זה ייתן מענה לסיפור הזה

משה סולומון:       דבר נוסף, אני הייתי רוצה לשאול האם אחרי הקורונה יש איזושהי עלייה או משהו שדרכו אפשר ללמוד על מה גורם לאובדות בקרב ילדים? האם זה קשור לכל מיני סיטואציות של ביטחון או סיטואציות של משפחה? הייתי שמח לשמוע אם יש כאן תשובה

משה סולומון:      דבר אחרון, כמו שבהרבה מאוד דברים שקשורים לאוכלוסיות מוחלשות או לאוכלוסיות שאין להן את היכולת לפתור את הבעיה לעצמן, גם פה אני אומר, יש לנו אחריות והחברה נבחנת דווקא באוכלוסיות המוחלשות שלה, דווקא באוכלוסיות שקשה להן לתת מענה לעצמן

משה סולומון:  גם פה אני קורא לכולנו, גם לאנשי המקצוע אבל גם לנו כמקבלי ההחלטות באמת לאגם משאבים ולתת מענה הכי קרוב שאפשר לסיפור הזה

משה סולומון:  תודה ויישר כוח לכל הפועלים בנושא

יוסף טייב: טוב, איגוד העובדות והעובדים הסוציאליים, אפרת רותם, מנהלת חטיבה ארצית

אפרת רותם: שלום, צוהריים טובים

אפרת רותם:  אני מאוד מודה על הדיון הזה ואני מאוד מודה לכנסת על היום הזה

אפרת רותם:  אני חושבת שאובדנות הוא נושא מאוד מושתק

אפרת רותם:  אני חושבת שהדבר המרכזי שחשוב לי לומר הוא שהוא לא גזירת גורל

אפרת רותם:  יש תוכניות מצוינות, יש אנשי מקצוע נהדרים

אפרת רותם:  הרבה מהם יושבים פה בחדר

אפרת רותם:  אחרים נמצאים בשטח ועושים את חלקם

אפרת רותם:  תמיד אפשר לייעל ותמיד אפשר לשפר, אבל זה לא העיקר

אפרת רותם:       העיקר הוא שממשלות ישראל, וזה לא מהממשלה הנוכחית ולא מהקודמת

אפרת רותם:  ממשלות ישראל לאורך שנים הביאו אותנו למצב שבו, בואו נשים את הדברים על השולחן, אם אתה נולדת למשפחה שיש לך כסף, החיים שלך שווים יותר

אפרת רותם:  אם את נולדת למשפחה שחיה בעוני ואת צריכה להסתמך על השירותים הציבוריים, אז את תחכי

אפרת רותם:  את תחכי עד שתהיה עובדת סוציאלית כי יש 1,500 משרות פנויות שאף אחת לא מגיעה לאייש אותן, ולכל עובדת סוציאלית יש 13 דקות לטפל בילדים, ואת תחכי שנה וחצי עד שיהיה תור לטיפול בקהילה, ואת תחכי במקרה הטוב שבעה–שמונה חודשים לפסיכיאטר בקופת חולים

אפרת רותם:  מי שיכול להרשות לעצמו, ישלם

אפרת רותם:  קשה גם בפרטי אבל ימצא את הדרך

אפרת רותם:  יקצר, ייסע, יביא

אפרת רותם:       בסופו של דבר הדברים מתחילים ומסתכמים בכמה כסף ממשלות ישראל מסכימות לשים על זה והאם הן מסכימות להסתכל על אותם ילדים בעיניים ולהגיד, אין לך כסף, אתה נולדת למשפחה שאין לה אמצעים לקנות את השירות בפרטי ובכל זאת החיים שלך לא שווים פחות, כי כרגע כפי שזה נראה, זה לא המסר שעובר

אפרת רותם:       אני באמת קוראת ואני מצטרפת לקריאה גם של המועצה לשלום הילד

אפרת רותם:  יש תוכנית נהדרת שפותחה, עושה ממשקים בין שלושה משרדים, משהו שכולנו מתפללים לו

אפרת רותם:  צריך בתקציב הקרוב, אני באמת מייחלת ומבקשת שהוועדות ייקחו את זה כמשימה לדאוג שזה בפנים, כתנאי מבחינת הוועדות שאותה תוכנית סוף סוף תהיה מתוקצבת ואנחנו נוכל לקצר את הזמנים ונוכל לדאוג גם לילדים שההורים שלהם לא יכולים לקנות את השירות בפרטי

אפרת רותם:  תודה

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:  משרד הבריאות, הייתי רוצה לקבל מכם סקירה על התוכנית, בקצרה, וגם להתייחס לאותה אמירה של רותם על הפער בין מי שיכול ללכת לשלם בפרטי

יוסף טייב:  האם את מסכימה עם האמירה הזאת? זה חשוב לפרוטוקול

מירי כהן: דיברנו קודם לגבי זמני המתנה

מירי כהן:  זמני המתנה בשירות הציבורי, אני לא מדברת על הפרטי כי כפי שנאמר, גם הבעיות עוברות לפרטי אבל זה ממש לא הדיון שלנו

מירי כהן:  זמני ההמתנה בשירות הציבורי, מי שנזקק לשירותים ציבוריים מה שקיים בסל שירותים, חוק ביטוח בריאות ממלכתי, מערכות אחרות וכו', זמני ההמתנה האלה בשירותי בריאות הנפש הם ארוכים מאוד, ארוכים מידי וצריך לטפל בזה

צגה מלקו: כמה זמן?     

מירי כהן: דובר מקודם, זה המון

מירי כהן:  זה שנה לילד

מירי כהן:  זה לא הגיוני, זה לא סביר

מירי כהן:  אין שום הצדקה מקצועית בעולם

מירי כהן:  אף אחד לא יכול להצדיק את זה, לא אנחנו ולא אף אחד אחר, לכן התוכנית הזאת גובשה על ידי כל אנשי המקצוע משלושת המשרדים

מירי כהן:  קראו לה תוכנית חירום כי היא תוכנית חירום להציל את הילדים האלה

מירי כהן:  הצלת הנפשות של הילדים זה כמו הצלת הגוף, הפיזית של הילדים האלה

מירי כהן:  מבחינתי אין שום הבדל וזאת הצעקה של שלושת המשרדים

מירי כהן:  גובשה תוכנית, כל אנשי המקצוע

מירי כהן:  אין איש מקצוע אחד שיכול לבוא ולהגיד, זה לא חירום, זה לא דחוף, בסדר, נשאיר את זה

מירי כהן:  זה המענה שצריך לתת כדי לפתור את הבעיה הזאת של השירותים האלה

יוסף טייב: הבנו שיש צורך ויש בעיה להקים את התוכנית, ועל זה אנחנו נפעל יד ביד

יוסף טייב:  אני רוצה לדעת מה נעשה היום

מירי כהן: בתוכנית למניעת האובדנות אני יכולה להתייחס, זה המנדט שלנו

משה סולומון: אני אשאל גם תוך כדי

משה סולומון:  האם יש שיתוף של גורמי מקצוע מהפן הרפואי?     

מירי כהן: (הצגת מצגת)     כן, בתוכנית עצמה, בוודאי

מירי כהן:  אגב רק לומר, התוכנית עצמה, שותפים בה לא מעט משרדי ממשלה

מירי כהן:  מובילים ביניהם משרד הבריאות, החינוך, הרווחה, משרד הפנים כי חלק גדול מהתוכניות גם ברשויות המקומיות, משרד לביטחון לאומי, משרד ביטחון, משרד העלייה והקליטה בוודאי לגבי העולים כי זה קריטי, כל העולים, אין ספק בכלל

מירי כהן:       התוכנית הזאת מלווה על ידי המועצה הלאומית למניעת אובדנות ששם יושבים כל אנשי המקצוע בכל המסגרות השונות, אבל מהמובילים בארץ ובעולם, בראשה עומד פרופ' גיל זלצמן שהוא גם מנהל בית חולים גהה

מירי כהן:  הוא אחד מאנשי המקצוע המובילים בעולם בתחום האובדנות

מירי כהן:       קודם דובר על למידה מחו"ל וחבל שחבר הכנסת ששאל איננו כאן

מירי כהן:  כל התוכניות שלנו, כל האסטרטגיות גובשו בהתאם לתוכניות שנעשו בעולם, תוכניות למניעת אובדנות, הצלחות שנעשו בעולם

מירי כהן:  מכאן אנחנו מגבשים את התוכנית ומשם הידע שלנו, והתוכנית מגובשת על סמך אסטרטגיות מהעולם, לא רק מה שגובש, וזה נעשה אגב, תוכניות רב-שנתיות, אלא גם בשוטף כל הפעילות נעשית, האנשים שנמצאים גם במועצה הלאומית וכולם שותפים בכל הגופים הבין-לאומיים

מירי כהן:       פרופ' זיל זלצמן שהזכרתי את שמו, הוא גם עמד בראש הגוף הבין-לאומי למניעת אובדנות, כלומר של המומחים

מירי כהן:  לא רק שאנחנו מקבלים את הידע, גם אחרים באים והנציגים שלנו גם מציגים את מה שנעשה במדינת ישראל בפורומים, גם השבוע בעולם, כלומר בהחלט אנחנו לא אי בודד

מירי כהן:  לא ממציאים שום דבר, עושים התאמות לישראל אבל לא ממציאים כי כמו שנאמר, כל החוכמה לא נמצאת רק בציון ובישראל, גם בכל העולם והמטרה שלנו ללמוד מתוכניות שהצליחו

יוסף טייב: למרות שמציון תצא תורה

מירי כהן: מציון תצא תורה

מירי כהן:  יש גם ידע בעולם וזה בסדר, מה שמצליח ומה שלא

מירי כהן:      לגבי התוכנית עצמה, ברשותכם אם אפשר קצת להתקדם

מירי כהן:  שוב, הכול נלמד מתוכניות שבוצעו בעולם

מירי כהן:  אנחנו למדנו את זה עם כל אנשי המקצוע

מירי כהן:  אגב, שותפים גם עמותת "בשביל אחרים" וגופים אחרים

מירי כהן:  גם העמותות שהן דרך אגב דחפו מאוד לגיבוש כקבלת החלטת ממשלה שבעצם החליטה על גיבוש ועל יישום של תוכנית בין-משרדית

מירי כהן:  באמת תודה לעמותת "בשביל החיים" שהם באמת המנוע שדחף גם אז וגם היום והם שותפים שלנו לכל אורך הפעילות

מירי כהן:  אנחנו לא עובדים רק משרדי ממשלה לבד

מירי כהן:  אנחנו עובדים גם ביחד איתם, גם עם הקהילה, עם החברה, עם כל גוף שרק יכול לתרום לנושא הזה

מירי כהן:  נאמר כאן על המסירות, אז אני אומרת לך מההיכרות שלי, המסירות היא מלאה של כולם

מירי כהן:      יש ועדת שרים שעומדת בראשה, ועדת היגוי בין-משרדית

מירי כהן:  כמו שאמרנו, התוכנית הזאת והיופי שלה זה שיתוף הפעולה בין כל הגורמים, בין כל המשרדים

מירי כהן:  יש את ועדת ההיגוי המצומצמת הבין-משרדית ששותפים בה המשרדים, אבל היא מלווה, תסתכלו, המועצה הלאומית למניעת אובדנות שיושבים בה גם המומחים, גם מהשטח, מקופות חולים, בתי חולים, הצבא, המשטרה כמובן גם נמצאת בתוכנית

מירי כהן:  כל גוף שיכול להיות מומחה, עמותת "בשביל החיים" ונציגים אחרים

מירי כהן:  המשפחות של אנשים עם מצוקות נפשיות נמצאים במועצה הזאת ושם בעצם מגובשת התוכנית האסטרטגית שאחר כך אנחנו מכניסים אותה לתוכנית עבודה ומיישמים אותה

מירי כהן:      יש את היחידה למניעת אובדנות שהוקמה בעקבות החלטת הממשלה וכו', ואנחנו משרד הבריאות מממשים את התוכנית הזאת מעבר לתקציבים שניתנים למשרד החינוך

מירי כהן:  כפי שאמרתי, הפלח בתוכנית עצמה שהתקציב הוא לא גדול אבל הפלח הכי גדול, פלח אחד של התוכנית עצמה הכי גדול מטעם משרד החינוך בתוכנית הזאת לפעילות שהם עושים

מירי כהן:      פעילות נוספת שאנחנו עושים באמצעות גורם שמפעיל את התוכניות עצמן זה הכשרות בשטח, הדרכות לשומרי סף וכו', ונראה את זה בהמשך, נעשה באמצעות חברת עמל ומעבר שהם עושים את הפעילות וגם הם עושים אותה במסירות מלאה

אליהו דלל: סליחה רגע, בתוכנית הזאת יש גם פילוח לפי מגזרים? צוין פה קודם שהמגזרים של נניח עולים חדשים או עולים מאתיופיה שבהם יש יותר מקרי אובדנות

אליהו דלל:  אם את אומרת לי כן, בסדר

אליהו דלל:      שאלה נוספת

אליהו דלל:  הלא כשעושים תוכנית כזאת, אז גם מעריכים מה התוצאות שלה

אליהו דלל:  אם היום אנחנו מדברים על 100 מקרי אובדנות, אם מיישמים את התוכנית הזאת, בכמה תקטן להערכה, הלא זה לא מדע מדויק

אליהו דלל:  מה השאיפה שלנו?     

מירי כהן: השאיפה שלנו להוריד אותה לפחות ב-30%

מירי כהן:  לגבי אוכלוסיות, בוודאי שכן

מירי כהן:  אני רוצה לומר שני דברים

מירי כהן:  אגף המידע של משרד הבריאות, אחד הנושאים המרכזיים שהוא מוביל בניתוח הנתונים, בניטור הנתונים, באיסוף הנתונים זה בנושא של האובדנות, גם מקרי האובדנות וגם מקרים של ניסיונות אובדנות

מירי כהן:  בודקים את זה לכל אורך השנה, מוציאים דוח ובוודאי יש פילוח לגבי עולים, אגב, דור ראשון ודור שני

מירי כהן:  גם כאן יש הבדל

מירי כהן:      אנחנו עוד מעט נראה את הנתונים לגבי ילדים, אבל אני הצגתי בדיון הקודם שהיה בבוקר את הנתונים לגבי מקרי אובדנות

מירי כהן:  לגבי עולים, בשנת 2020 שזו השנה האחרונה שיש לנו נתונים למקרי תמותה, 11 עולים התאבדו מתוכם עשרה עולים מחבר המדינות לשעבר ועולה אחד שהוא לא משם

מירי כהן:  כל ניתוח הנתונים לפי בדיוק מדינת מוצא, יש לנו את הנתונים, מאוד זמינים

מירי כהן:  באתר האינטרנט של משרד הבריאות נוכל לתת לכם, לשלוח את הקישור

מירי כהן:  מה שאתם רוצים, הכול מפורט

מירי כהן:  כמובן שנעשית פעילות עם משרד העלייה והקליטה באופן ישיר, חלק מהתוכנית

מירי כהן:       ביצענו הרבה מאוד הכשרות, הדרכות וכו' כי אנחנו יודעים שזה קבוצות שנמצאות מטבע הדברים, אגב, זה לא אופייני רק לישראל

מירי כהן:  בעצם המעבר למדינה אחרת, תרבות אחרת וכו', בוודאי זה מהווה לחץ

צגה מלקו: בקרב יוצאי אתיופיה, אלה שנולדו בארץ, לא עלו

מירי כהן: אני יודעת, אמרתי, דור ראשון ודור שני

מירי כהן:  יש לשניהם התייחסות

מירי כהן:  אנחנו לא חושבים שהדור השני לא צריך לנגוע

מירי כהן:  בוודאי שכן, בוודאי לגבי עולים מאתיופיה

מירי כהן:  זה מאוד בולט

עידית סרגוסטי: זו רק תת הערכה כי לא ממהרים לקבוע שמישהו מת כתוצאה מהתאבדות

מירי כהן: זה נכון לגבי עולים, לכל האוכלוסייה

מירי כהן:  אנחנו יודעים במדינת ישראל אבל לא רק במדינת ישראל, דרך אגב, שיש תת דיווח, כלומר הדיווח הרשמי מאובדנות כי אנשים לא רוצים שיכתבו, יגידו שמישהו נפטר כתוצאה מאובדנות, אז כותבים סיבה אחרת

מירי כהן:  שוב, דיברנו גם על הסטיגמה אבל גם הקושי הנפשי, זה ברור, ואנחנו מודעים לזה ולכן אנחנו גם עובדים על טיוב הנתונים ככל שאנחנו יכולים, וזה אחד הדברים שאנחנו מקיימים השנה

ברהן מלדה: מירי, שווה להגיד לגבי העולים

ברהן מלדה:  מספר האחוזים לא כפי שהיה מדובר בשנים הקודמות, ששליש מהמתאבדים הם עולים

ברהן מלדה:  זה היה ניתוח לא נכון

יהודית גידלי: תוכל להציג את עצמך?     

ברהן מלדה: אני ממשרד העלייה והקליטה

ברהן מלדה:  האחוזים הם מאוד נמוכים

ברהן מלדה:  בעשור האחרון אנחנו רואים בין 4% ל-3% בקרב עולים לפי ההגדרה, שבעשר שנים מעלייה, ויוצאי אתיופיה שזה 15 שנה, והמספרים מאוד קטנים

יוסף טייב: 4% מכלל המתאבדים?     

ברהן מלדה: כן

אילה לאוב: אבל מה עם האנשים שפה יותר מעשר שנים ומה עם הילדים שלהם?     

מירי כהן: גם את זה בודקים

יוסף טייב: אם תוכל להתייחס, גם מה קורה עם דור שני, וכשאתה מדבר על 4% מכלל המתאבדים, אבל צריך להבין גם שהעולים הם 1% פעוט מכלל האוכלוסייה

יוסף טייב:  זה לא נכון לבוא ולהגיד, זה 4% מכלל המתאבדים

אליהו דלל: עולי אתיופיה הם פחות מ-1%

צגה מלקו: לא, אני רוצה לתת פה הסבר

צגה מלקו:  יוצאי אתיופיה, בסך הכול אנחנו פחות אפילו

צגה מלקו:  1

צגה מלקו: 7%

צגה מלקו:  משרד הקליטה מטפל רק בעולים, אבל כשמדובר בקרב יוצאי אתיופיה, בנערים, בילדים, הם נולדו פה

צגה מלקו:  היום מספר העולים מאוד קטן

מירי כהן: נכון מאוד

צגה מלקו: ולכן זה לא בדיוק אינדיקציה ליוצאי אתיופיה

צגה מלקו:  רוב הבעיות, היום אנחנו רואים את זה בדור שני

מירי כהן: לכן ההתייחסות דווקא לעולי אתיופיה זה להתייחס לא רק לעולים שנולדו באתיופיה אלא גם לדור השני

מירי כהן:  אנחנו יודעים שהבעיות שם הן קיימות והן יותר גדולות מכלל האוכלוסייה באופן יחסי, אז ברור שצריך לשים ואנחנו שמים דגש

מירי כהן:  מבחינתו דור שני הוא עולים

יוסף טייב: זאת אומרת 35% שאת מדברת עליהם זה כולל דור שני, מה שאמרת מקודם?     

מירי כהן: לא, 35% אמרתי שיש תת דיווח מכלל האוכלוסייה

מירי כהן:  כמו שאנחנו רואים, הסטיגמות, לא רוצים להזכיר אותם

מירי כהן:  זה נכון לכל דבר

מירי כהן:  אני מניחה, אני לא יכולה להגיד בוודאות שבקבוצות מסוימות הסטיגמה יותר גדולה, אז יכול להיות תת דיווח, אבל אני אומרת, זה ככלל

מירי כהן:  אגב, זה תופעה שהיא לא רק אופיינית לישראל

יוסף טייב: את מסכימה עם הנתון הזה של 4%, מה שמדווח משרד הקליטה?     

מירי כהן: אני אמרתי, הנתונים הנכונים ממש להשבוע לקראת הדיונים כשאנחנו הוצאנו נתונים שיש לנו האחרונים המעודכנים ביותר, התמותה מדור ראשון לפחות, אני מדברת על כלל העולים, 11 עולים מתוכם עשרה מחבר המדינות

צגה מלקו: מה ההגדרה של עולה?     

מירי כהן: עד עשר שנים

יוסף טייב: 11 עולים מתוך כמה מתאבדים?     

מירי כהן: מתוך 437 עולים

יוסף טייב: אוקיי, אז את מסכימה עם הנתון הזה

מירי כהן: כן, הנתונים דרך אגב של משרד הקליטה זה הנתונים שלנו

מירי כהן:  הם מקבלים את הנתונים מאיתנו

ברהן מלדה: לגבי דור שני אני יכול להגיד לכם, גם לפי הנתונים של משרד הבריאות, סך הכול משנת 1998 ועד 2022 יש בגילאי 3 עד גיל 14 ויש לנו בגילאים 15–24 שחלקם אנחנו מעריכים שבצבא אבל גם לא עולים

ברהן מלדה:  הם כבר ותיקים מעל 15 שנה, לכן כשמדברים על יוצאי אתיופיה, צריך להתייחס לזה קצת אחרת

ברהן מלדה:  עד שהגענו למצב הזה שאנחנו הצלחנו לפלח מי הוא עולה, מי הוא עולה ותיק, לקח זמן ולכן לא כולם עולים

צגה מלקו: אני חושבת שהנתונים האלה מבלבלים

צגה מלקו:  קודם כל במשרד הקליטה בעצמו לגבי עולים, יש לו הגדרה שונה

צגה מלקו:  למשל, יוצאי אתיופיה עד 15 שנים נחשבים עולים חדשים, ואחרים עשר שנים

ברהן מלדה: לא רק

ברהן מלדה:  יש בוכרה, קווקז, גיאורגיה, בני מנשה זה 15 שנה

ברהן מלדה:  זה לא רק יוצאי אתיופיה

מירי כהן: אוכלוסיות שצריך לתת להן יחס מיוחד יותר

צגה מלקו: כן, לפי סל הקליטה, עולים מארצות מצוקה, בוא נגיד ככה, זה ההגדרה שלהם, לכן הנתונים האלה מאוד מאוד מבלבלים

צגה מלקו:  זה לא בדיוק ברור

צגה מלקו:  הייתי רוצה לקבל באמת מדויק

צגה מלקו:  זה מאוד יעזור

צגה מלקו:  הדבר הזה, צריך לתחזק אותו ולהגדיל

צגה מלקו:  מחליטים ולא מקיימים במיוחד הקורונה הרבה דובר וכבר קורונה מאחורינו אבל המצוקות לא

מירי כהן: המצוקות כנראה גדלו בעקבות הקורונה, למרות שהקורונה ירדה

מירי כהן:  לא מפתיע

צגה מלקו: בדיוק, לכן אני אומרת שחשוב הדבר הזה מה שאתם עושים כולכם

צגה מלקו:  אני באמת מברכת על זה ואנחנו כנציגי ציבור, חובתנו לדבר הזה להירתם

יוסף טייב: השאלה אם מספר המתאבדים שאנחנו יודעים או בניסיונות, האם זה בגלל שיש לנו רשויות נוספות, כ-35 רשויות שנוספו לתוכנית ולכן אנחנו יודעים יותר או שפשוט הקורונה היא זו שהשפיעה? מהדוח שקיבלתי מהממ"מ הם עדיין מסתפקים, אין להם משהו - - - 

מירי כהן: אני אגיד לכם

מירי כהן:  חוץ מהפעילות שעושים במערכת החינוך, רווחה, עושים הרבה הכשרות סף לאלפי אנשים במדינת ישראל כדי שיזהו ויאתרו וידעו לראות מישהו שנמצא בסיכון גבוה

מירי כהן:  אנחנו עושים הרבה הכשרות מותאמות לקבוצות: ברשויות המקומיות, במשרדי הממשלה, בגופים השונים וכו', עושים הכשרות כאלה לזהות

מירי כהן:  חלק מהפעילות נעשית באמצעות הרשויות המקומיות כשהמטרה שלנו שכל רשות תהיה בתוכנית הלאומית, כלומר שהיא מפעילה תוכנית עם כל הגופים הרלוונטיים ברשות המקומית: חינוך, רווחה, כמובן כל גורמי הבריאות, הרשות המקומית, הביטחון הקהילתי

מירי כהן:  כל הגופים שנמצאים מפעילים תוכנית אחת ברשות

מירי כהן:  אנחנו נותנים את הכלים, את הליווי, הכשרות, הדרכות, אפילו את הישיבות עצמן וכל מה שנדרש, כלומר את כל הליווי המקצועי כדי לעשות את זה

מירי כהן:       כיום בתוכנית עצמה יש 155 רשויות שנכנסו

מירי כהן:  אגב, אני אגיד גם מה שאמרתי בדיון הקודם, שהרשויות שנכנסו, 155 מתוך 256 רשויות זה לפי כמובן ניתוח נתונים של משרד הבריאות של מקרי האובדנות

מירי כהן:  התחלנו איפה שיש יותר וכמובן ממשיכים

מירי כהן:  כבר 155, זה אומר שכל הרשויות היותר קשות נמצאות בפנים

מירי כהן:  השנה אמורות להיכנס עוד 40 כשהמטרה שלנו שעד 2025 כל הרשויות במדינת ישראל יהיו, כלומר גם אלה שיש בהן שיעורים יחסית נמוכים

מירי כהן:  כאן משרד הפנים עוזר לנו מאוד

מירי כהן:  יש רשויות שאולי קצת מתקשות, אולי לא רוצות, יש להן בעיות כאלה ואחרות, שאין, אנחנו לא רואים כל כך כסף

יוסף טייב: בעיות תקציביות?     

מירי כהן: זה לא תקציביות

מירי כהן:  הם צריכים את הקשב שלהם, את הפעילות

מירי כהן:  זה לא להקצות תקנים או משהו כזה, אבל יותר את המודעות, את האכפתיות

מירי כהן:  רשות שנמצאת בהרבה בעיות אחרות, אז זה לא בדיוק הנושא שבוער לה

יוסף טייב: הווה אומר שרשויות הפריפריה משתתפות פחות?     

מירי כהן: אני לא יודעת להגיד את זה

מירי כהן:  יש לנו בדיוק את הרשימה

יוסף טייב: זה נתון שהוא חשוב פה לוועדה, האם אותן רשויות בפריפריה משתתפות פחות בתוכנית?     

אליהו דלל: אולי תעבירי את רשימת הרשויות

מירי כהן: אין בעיה, בשמחה, תקבלו את הכול לפי ממש רשות ורשות

מירי כהן:  באוכלוסייה הערבית דווקא אחוז ההתאבדויות נמוך

מירי כהן:  זה אומר שהרשויות המקומיות הערביות יהיה בהן פחות

מירי כהן:  מה שאני אומרת, משרד הפנים עזר לנו

מירי כהן:  רתמנו אותו כי הוא הרגולטור של הרשויות המקומית, כדי לעזור לנו בשיח מול הרשויות המקומיות, וכל רשות שיש איתה בעיה, קושי להיכנס, אז משרד הפנים דוחף אותם

מירי כהן:  עשינו מפגשים, כנסים, הסברים וכו', אבל הוא גם פרטנית עובד איתם כדי שיכנסו לתוכנית

מירי כהן:  השאיפה שלנו שאין כזה דבר שרשות לא תיכנס אם היא צריכה להיכנס

מירי כהן:  אני אומרת שוב, הרשויות יכנסו

מירי כהן:  אגב, חלק מהפעילות שדובר עליהם של משרד החינוך והרווחה זה גם ברשויות המקומיות

מירי כהן:  השפ"חים שנמצאים ברשויות המקומיות חלק מהתוכנית

מירי כהן:  מעבר לתקציב שמשרד הבריאות מעביר למשרד החינוך והרווחה, אז נעשית פעילות גם במשרדים האחרים

מירי כהן:      אני לא אגע בתוכניות של משרד החינוך כי הם נמצאים פה, אני רק אומר שאנחנו גם פועלים בחינוך הבלתי פורמלי, גם עם תנועות הנוער, גם עם מרכז ההתיישבות וגופים נוספים כי אנחנו יודעים שגם להם יש השפעה

מירי כהן:  אנחנו מכשירים שם את המדריכים עצמם ואת בני הנוער כדי שהם יזהו, ואנחנו רואים כבר מקרים

מירי כהן:  אנחנו רואים מקרים שבעקבות ההכשרות שנעשו למדריכים הצעירים הם איתרו ילדים ונוער בסיכון לאובדות והצילו חיים, בכל המגזרים

מירי כהן:  יש הרבה מאוד תנועות נוער ששותפות בתוכנית הזאת, מקבלים את ההכשרות, הדרכות

יוסף טייב: מה אחוז ההשתתפות של תנועות נוער בתוכנית?     

מירי כהן: יש לי את הנתון, כמה תנועות נוער שותפות כאן וכמה הכשרות

יוסף טייב: חברים, אני מאוד מכבד את משרדי הממשלה, אבל לא יתכן שכל דבר שאנחנו שואלים, "אנחנו נשלח לכם נתונים"

יוסף טייב:  אתם באים פה לוועדה, תציגו את הנתונים בפני הוועדה בבקשה

מירי כהן: זו התוכנית עצמה, מה שאנחנו מדברים

מירי כהן:  זה הקטנת אמצעים מסוכנים, כמובן משפיע על ילדים ונוער

מירי כהן:  למשל הנושא של שימוש בתרופות, זה ברור לנו

מירי כהן:  אנחנו עושים גם מיפוי של מקומות מסוכנים, איפה יש ריבוי של מקרי אובדנות

יוסף טייב: לא ענית לי על השאלה

מירי כהן: לא, אנחנו עוברים לשקף

מירי כהן:  זה פשוט בשקפים מופיע

מירי כהן:  הנה, אלה הנתונים לגבי ילדים

מירי כהן:  אנחנו רואים את הנתונים, כמה ילדים התאבדו, בנתונים של משרד הבריאות

תמי סלע: איך זה שיש רק על 2020?     

מירי כהן: זה שאלה טובה שהתייחסנו

מירי כהן:  אני אגיד לכם למה, כי הנתונים, סיבות המוות נקבעים על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה והם מתפרסמים תמיד בדיליי לצערנו

מירי כהן:  זה משפיע עלינו בכל, אגב, גם בסרטן

מירי כהן:  אנחנו מקבלים את זה בדיליי ולכן זה הנתונים שלנו

תמי סלע: לפי חוזר מנכ"ל, הרי בכל מקרה של התאבדות בבית ספר צריך להקים ועדת בדיקה, אז אמורים להיות לנו נתונים

מירי כהן: אני אומרת את הנתונים הרשמיים של מדינת ישראל

מירי כהן:  אני אומרת, יש לנו נתונים לא רשמיים, למשרד החינוך כמו שאמרת, מה שיש להם

מירי כהן:  אני כבר אומרת שגם משרד הבריאות בודק את הנתונים שאנחנו מקבלים ממכון לרפואה משפטית, שהם לא מלאים

מירי כהן:  אנחנו מביאים אותם והם נתונים שיש לנו בזמן יותר אמת

מירי כהן:       בואו נראה את הפעילות בתנועות הנוער

מירי כהן:  עשינו שם הכשרות סף, 17 תנועות נוער ששותפים

מירי כהן:  עשינו הכשרה של מעל 5,000 מדריכים

יוסף טייב: ממשרד החינוך יש כן נתונים?     

מירי כהן: אם תירצו את הרשימה של תנועות הנוער, ניתן לכם את הרשימה המלאה

מירי כהן:  יש 17 תנועות נוער ששותפים, 5,000 מדריכים, שומרי סף שהם מזהים את הסיכון האובדני בקרב החניכים עצמם

מירי כהן:  מבחינתנו הם באמת גורם חשוב כי כמו שנאמר מקודם, הילדים עצמם שמזהים את החברים שלהם או המדריכים בני 15, 16, 17 שמזהים, והם מזהים, אנחנו רואים את זה, זה דבר נפלא

מירי כהן:  חשוב מאוד

יוסף טייב: כמי שבא מעולם תנועות הנוער וארגוני הנוער, אני יכול להגיד שתלמידים, לפעמים יותר קל להם לבוא להיפתח בתנועה ובארגון מאשר להגיע ליועץ או לפסיכולוג בתוך בתי הספר

מירי כהן: נכון

יוסף טייב: אני רק רוצה להגיד שדוח מבקר המדינה מביא שהחוק אינו מחייב את המשטרה לחקור את כל מקרי המוות החשודים בהתאבדות, אלא רק במקרים שבהם המתאבד נפטר בבית החולים, ולכן יכול להיות שחוסר הדיווח על התאבדות הוא בשיעור של כ-30% בעקבות כך?      

מירי כהן: זה מה שדיברנו, נכון

יוסף טייב: זה הטענה שלך?     

מירי כהן: בין היתר, לא רק

מירי כהן:  כמו שאמרנו, חלק מהמשפחות, ואני מבינה את המצב הנפשי שלהן, שלא רוצים שזה יוגדר כהתאבדות

מירי כהן:  גם אם לא היה רקע פלילי לכאורה, חשד לפלילים שהמשטרה נמצאת, לא רוצים שיגידו שהילד התאבד

יוסף טייב: טוב, תודה רבה

מירי כהן: זה לא רק ילדים

מירי כהן:  דרך אגב, זה נכון גם למבוגרים

משולם נהרי: נשמח להתייחס לקהילה הגאה בהתחשב באחוז האובדנות כל כך גבוהים בקהילה

יוסף טייב: מור נהרי, מנכ"ל חוש"ן, בבקשה

יוסף טייב: בבקשה, אני מאוד משתדל לתת לכולם לדבר בוועדות, אז לעשות את זה בקצרה, שתי דקות לרשותך

משולם נהרי: תודה רבה

משולם נהרי:  אני מנכ"לית ארגון חוש"ן, ארגון החינוך של הקהילה הגאה

משולם נהרי:  אנחנו דיברנו פה על מניעת אובדנות לפי קהילות ולפי אוכלוסיות

משולם נהרי:  אני רק רוצה להתחיל בכמה נתונים

משולם נהרי:       נוער להט"ב היום מבצע ניסיונות אובדניים, התנהגויות סיכון וחווה מחשבות אובדניות פי ארבע מחבריהם לספסל הלימודים

משולם נהרי:  כשאנחנו מדברים על נוער, על הקשת הטרנסית, נוער טרנסג'נדר, אז אנחנו מדברים על 41% ביצעו ניסיון אובדנות אקטיבי בשנה האחרונה, ואנחנו רואים שאחוזים של תמיכה בית ספרית ותמיכה משפחתית - - -      

יוסף טייב: זה עלייה כלפי השנים הקודמות?     

משולם נהרי: לא

משולם נהרי:  זה משהו רציף שאנחנו רואים שנוער להט"ב בעקבות תמיכה חברתית יותר נמוכה, אנחנו רואים שיש שם שיעורי אובדנות גבוהים

משולם נהרי:  יש מחקרים שמוכיחים שתמיכה בית ספרית ותמיכה מערכתית ותמיכה משפחתית מורידים את אחוזי האובדנות לכשל חבריהם ההטרוסקסואליים לספסל הלימודים

יוסף טייב: רק ברשותך, כשאת אומרת "אנחנו רואים", נעשה מחקר סביב זה?     

משולם נהרי: כן, וזה נמצא בנייר העמדה שלנו

משולם נהרי:  כל המחקרים מפורטים שם

משולם נהרי:       חשוב לי להגיד, לא מדובר בסוגיה סקטוריאלית

משולם נהרי:  יושבים חמישה תלמידים להט"בים בכל כיתה בכל מקום בארץ, בכל מגזר, בכל אוכלוסייה, בכל פריסה גיאוגרפית

משולם נהרי:  בכל מקום בארץ יושבים חמישה תלמידים ותלמידות להט"ב ושוב אנחנו רואים שתמיכה ושסיוע ושמתן ייצוג הולם ושמתן מענה הולם מפחיתים בצורה דרסטית אחוזי אובדנות עבור חמישה תלמידים בכל כיתה בארץ

משולם נהרי:  אנחנו מדברים על אחוזים מאוד גבוהים

משולם נהרי:       אני אגיד מילה על המענה שאנחנו מציעים

משולם נהרי:  ארגון חוש"ן עובר בבתי הספר

משולם נהרי:  כיום אנחנו מגיעים לכ-2,500 כיתות בשנה ומייצרים עבור התלמידים ייצוג ותמיכה להט"בית בתוך בתי הספר

משולם נהרי:  הגענו ל-2,500 כיתות בשנה האחרונה

משולם נהרי:  זה לא מספק

משולם נהרי:  אנחנו יודעים שבהקצאה של סכום שהוא באמת מאוד קטן בתוך משרד החינוך, של 10 מיליון שקלים אנחנו נוכל להגיע לכל כיתה בארץ

יוסף טייב: איך אתם נכנסים לתוך בתי הספר? זה תוכניות חוץ? איך זה עובד?     

משולם נהרי: כן, זה תוכניות חוץ ויש תקצוב

יוסף טייב: מסלול ירוק?     

משולם נהרי: כן, בדיוק, ויש תקצוב שהוא תקצוב ייעודי לזה

משולם נהרי:  אני אגיד שהחברות פה בשפ"י הן שותפות אמת, זאת אומרת ניכר ששפ"י מבינים את החשיבות האמיתית ומקצים את כל המשאבים הניתנים, אבל זה לא יעזור

משולם נהרי:  יש כאן סוגיה של תקציב שצריך לפצח אותה, ובתקציב של משרד כמו משרד החינוך - - -      

יוסף טייב: רגע, עוד לפני התקציב

יוסף טייב:  אני בכוונה שואל אותך כי הנושא חשוב

יוסף טייב:  מנהלי בתי הספר הם אלו שמזמינים אתכם, נכון?     

משולם נהרי: נכון

יוסף טייב: יש ביקוש ממנהלי בתי הספר ואתם לא יכולים להיכנס כי יש חוסר תקציב?     

משולם נהרי: נכון מאוד

יוסף טייב: אני לא נחשפתי שבתוכנית גפ"ן לפחות בשנה האחרונה, שהייתה בקשה ממנהל בית ספר ולא נתנו לו כי לא היה תקציב במסלול הירוק

משולם נהרי: אז אני אגיד שהתקציב שלנו הוא במסלול בקול קורא של שפ"י, של היחידה למיניות בשפ"י והקול הקורא עובר מעל המיצוי

יוסף טייב: יש מכרז

יוסף טייב:  למה הוא צריך קול קורא?     

משולם נהרי: ככה מתנהלות התוכניות שלנו בתוך שפ"י

משולם נהרי:  בתי הספר מגישים בקשה לתקצוב, מקבלים תקצוב מתוך תקציב שחונה בשפ"י ומקבלים תקצוב לסדנאות שלנו בגלל שמדובר בסוגיה שהיא חוצת מגזרים - - - 

משולם נהרי:  זה לא דרך הגפ"ן

יוסף טייב: היה דיון בשבוע שעבר ואני לצערי לא ניהלתי אותו, אני מקווה שבדיון הבא אני כן אנהל אותו

יוסף טייב:  הייתה טענה דווקא לגבי המכרז, שבעצם יש איזשהו שינוי מגמה לכאורה במכרז, ולכן אני מופתע עכשיו שאת אומרת לי שהתוכניות עוברים דרך קול קורא, כי ממה שאני מבין אתם אמורים לגשת לאותו מכרז

יוסף טייב:  אם המשרד החליט שמסלול ירוק אמור לעבור דרך מכרז, למה המשרד צריך להכריז על קול קורא במקביל?     

משולם נהרי: ככה זה מתנהל היסטורית

משולם נהרי:  בגלל שמדובר פה בסוגיה שהיא כל כך משמעותית, שהיא כל כך חוצת מגזרים, שהיא מוכיחה כי היא מפחיתת סיכון בצורה משמעותית, ככה זה מתוקצב בתוך משרד החינוך

יוסף טייב: משרד החינוך יכול להסביר לי את התופעה? אני לא מצליח להבין, ברשותכם

שמחה פרידמן: קודם כל זה לא גפ"ן

שמחה פרידמן:  לא מדובר על הגפ"ן

יוסף טייב: הגפ"ן זה המכרז

יוסף טייב:  לשם הם יכולים לגשת, לכן אני שואל למה הם לא ניגשים דרך המכרז והם צריכים לגשת דרך קול קורא? אגב, לראשונה אני שומע שיש קול קורא כזה

שמחה פרידמן: בעצם שני הערוצים פתוחים בפניכם, נכון?     

משולם נהרי: נכון

שמחה פרידמן: יש להם את שני הערוצים

יוסף טייב: הבנתי

שמחה פרידמן: יש את הערוץ של הקול הקורא שהוא קדם לגפ"ן, שבעצם הובטחה להם אפשרות כניסה, ויש את הערוץ שמחליט כל מנהל בית ספר בכל מקרה דרך הגפ"ן, זאת אומרת שני הערוצים קיימים, אם אני מבינה נכון

שמחה פרידמן:  זה לא תחום שאני ממונה עליו

משולם נהרי: נכון מאוד

משולם נהרי:  אני אגיד שהיסטורית, בשנת 2016 הוקמה תקנה, קוראים לה תקנת החינוך לסובלנות מתוך באמת הבנה של המצוקות החריפות מאוד של נוער להט"ב בתוך מערכת החינוך, ומתוך רצון אמיתי של משרד החינוך לתת מענה לדבר הזה

משולם נהרי:  יש כאן איזשהו אפיק שנועד לעודד בתי ספר לקחת סדנאות בנושאים הספציפיים האלה כיוון שהוכח שהם נושאים מצילי חיים

משולם נהרי:  מתוך המקום הזה ומתוך ההבנה הזאת אנחנו מאמינים שאם משרד החינוך רוצה, וניכר שמשרד החינוך רוצה, זאת אומרת יש כאן שותפות אמיתית ומשמעותית, אבל אם משרד החינוך רוצה לתמרץ בתי ספר לקחת את הסדנאות האלו, אז צריך להגדיל את התקציב הזה בצורה שתצליח לתת באמת מענה לבתי הספר בנושא

יוסף טייב: האמת, אני מופתע שמשרד החינוך צריך לדחוף ואני אגיד לך למה, כי אני חושב שכל המגמה של הגפ"ן היא לתת את הגמישות לבית הספר ושזה לא יהיה באמת הנחתת מקרו מלמעלה, אלא שבתי הספר יחליטו את התכנים שהם רוצים

משולם נהרי: קודם כל מדובר בבחירה של בתי הספר אם להגיש לקול הקורא או לא

יוסף טייב: אבל אותם בתי ספר יכולים להגיש גם דרך המכרז

תמי סלע: לא, אבל יש דברים גם שהמשרד חושב שהם חשובים לכל תלמיד בכל בית ספר בלי קשר לבחירה של המנהל

תמי סלע:  יש את הקווים המנחים של משרד החינוך שבפירוש מנחים לכיוון הזה לגבי כל המגזרים כמו שנאמר פה

תמי סלע:  בהקשר הזה באמת לא כל דבר עובר בגפ"ן

תמי סלע:  זה אמור להיות לבחירת מנהל לפי צרכים ספציפיים, אבל פה מדברים על צרכים רוחביים, אם אני לא טועה

משולם נהרי: נכון

שמחה פרידמן: בכל מקרה מנהל בית ספר בוחר

יוסף טייב: כן, זה הבנתי

שמחה פרידמן: וערוץ אחד שהוא ערוץ הראשון שנקבע, שוב, אם אני מבינה נכון, הערוץ הראשון שנקבע הוא הקול קורא שבו משרד החינוך מחזיק את התקציב כאשר מנהל בית ספר מחליט האם הוא רוצה להגיש לקול הקורא בקשה לממש את התקציב הזה

שמחה פרידמן:  בערוץ השני שהגיע בתור קומה שנייה מעל הקומה הראשונה של הקול הקורא, במסגרת הגפ"ן כמו כל תוכנית אחרת יכול מנהל בית ספר לייעד מתקציבו במסגרת הגמישות הפדגוגית

שמחה פרידמן:  בעצם הגפ"ן הוסיפה עוד ערוץ

שמחה פרידמן:  בחירת מנהל בית ספר קיימת בשני הערוצים

יוסף טייב: ולכן אני אומר, למה צריך להוסיף תקציב אם התקציב קיים דרך המכרז? צריך לבדוק, אבל אם אכן נגמר ברמה התקציבית בנושא הזה של הקול קורא, אז שהמנהלים יגישו דרך האופציה השנייה, הערוץ השני שהוא המכרז ודרך שם יקבל את המענה

משולם נהרי: אני אענה על זה

משולם נהרי:  משרד החינוך התייחס לזה מאוד יפה במסמך הקווים המנחים שהוא פרסם, אני כבר אגיד גם מילה בנושא הזה

משולם נהרי:  אני חושבת שכשאנחנו מבינים שמדובר בנושא שהוא חוצה אוכלוסיות בצורה כל כך גורפת, צריך לעשות כל מה שניתן, ושהוא מפחית סיכון בצורה כל כך ברורה של תלמידים

משולם נהרי:  אנחנו מדברים על תלמידים טרנסג'נדרים, 41% ניסו לבצע באופן אקטיבי ניסיון אובדני בשנה האחרונה

משולם נהרי:  אנחנו מדברים על נתוני אובדנות פי ארבע מחבריהם לספסל הלימודים, תלמידים להט"בים

משולם נהרי:  אנחנו מדברים על נתוני אובדנות מאוד גבוהים, ומשרד החינוך ושפ"י ראו לנכון ובצדק לתמרץ בתי ספר לתת מענה לסוגיה הזאת

משולם נהרי:      אם אנחנו מדברים על חמישה תלמידים להט"בים בכל כיתה, תדמיינו כמה זה בשכבה, כמה זה בבית ספר, כמה זה בעיר

משולם נהרי:  אנחנו מדברים על מספרים מאוד גבוהים

משולם נהרי:  מתוך המקום הזה באמת יש חשיבות לתמרץ

יוסף טייב: אשמח בשביל הפרוטוקול שתגידי לנו על מה מסתמך המחקר? מי ביצע את המחקר הזה? כי הנתונים נשמעים לי קצת - - -      

משולם נהרי: כל המחקרים נמצאים פה ממש, מצורפים

יוסף טייב: לא, אני ראיתי את נייר העמדה שלכם

יוסף טייב:  הוא נמצא פה ואני עובר עליו

יוסף טייב:  אני רק אומר, אני רואה שנעשה מחקר ונערך בשנת 2021

משולם נהרי: נכון

יוסף טייב: הייתי שמח לוועדה שנדע מי ערך את אותו מחקר?     

משולם נהרי: זה מחקר שנערך בארצות הברית

משולם נהרי:  אני לא זוכרת מי הגוף שעורך אותו, אני כבר אבדוק ואתייחס

יוסף טייב: זאת אומרת הנתונים הם עולמיים?     

משולם נהרי: הנתונים, בחלקם הם עולמיים, בחלקם הם - - -     

יוסף טייב: אוקיי, אז הייתי שמח בשביל הוועדה שתתמקדו בנתונים של ישראל בלבד

משולם נהרי: אין בעיה

משולם נהרי:  אני אגיד שזה נושא שמאוד לא נחקר כיום בישראל

משולם נהרי:  יש סיבה שאנחנו מתבססים על נתונים עולמיים

אליהו דלל: לא, אבל כשאת אומרת חמישה ילדים בכיתה - - -      

משולם נהרי: זה מספר מן הארץ

משולם נהרי:  שכיחות של להט"בים באוכלוסייה היא בין 12% ל-25% לפי מחקרים שונים

משולם נהרי:  המחקרים השמרניים מדברים על 12% וחמישה תלמידים הם 12% מתוך כיתה

משולם נהרי:  חישוב מאוד פשוט

משולם נהרי:  זה מבוסס על מחקרים ישראלים

יוסף טייב: טוב, בכל מקרה הוועדה צריכה עוד לדון בנושא הזה

משולם נהרי: אני רק אשמח להגיד משפט אחד על מסמך הקווים המנחים

יוסף טייב: אני ממש מצטער, היה אמור להיות שתי דקות, אבל הנושא חשוב ורציתי לתת לו - - - 

יוסף טייב:      ברשותכם, אנחנו חייבים פשוט לפנות את החדר

יוסף טייב:  אני יודע שהרבה אנשים רוצים לדבר

יוסף טייב:  הייתי מאוד רוצה לתת לכולם לדבר, אבל לצערי אנחנו חייבים לפנות את החדר לוועדה אחרת

אילנה לח: מותר רק הערה אחת כי דיברו על חסר במטפלים

יוסף טייב: רק ברשותך, ב-30 שניות, בבקשה

אילנה לח: יש סקטור שלם שלא הוזכר פה

אילנה לח:  אני יושב-ראש יה"ת, האיגוד לטיפול באמצעות אומנויות בישראל

אילנה לח:       בבתי הספר בישראל יש מטפל באומנות בכל בית ספר

אילנה לח:  הוא פוגש בקו הראשון את הילדים האלה האובדניים והאחרים

אילנה לח:  מטפלים באומנויות יושבים בבית ספר מתוקף חוק חינוך מיוחד

אילנה לח:  המטפלים באומניות האלה יכולים להיות שותפים להערכת מסוכנות

אילנה לח:  צריך להגביר את התקנים אבל הם קיימים והם לא הוזכרו פה

אילנה לח:  מטפלים באומניות צריכים להיכנס להערכות מסוכנות של שפ"י

אילנה לח:  יש לי עוד הרבה מה להגיד אבל אני אעצור פה

אילנה לח:  זה תלוי בחקיקה של הטיפול באמצעות אומניות

יוסף טייב: אלי, בבקשה

אליהו דלל: תיראו, הדיון היה מאוד ממצה

אליהו דלל:  אמנם קצר אבל מה שחשוב זה גם הסיכום שלו

אליהו דלל:  גם חברי, חבר הכנסת יוסף טייב, יו"ר ועדת החינוך, התרבות והספורט וגם אני כיושב-ראש הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, אנחנו פונים לשר החינוך, לשר הבריאות ולשר הרווחה

עידית סרגוסטי: המפתח הוא בידי שר האוצר

אליהו דלל: האמת היא שאת צודקת

אליהו דלל:  תוסיפו גם את שר האוצר

אליהו דלל:  אנחנו נפנה לארבעת השרים ואנחנו נציין שקיימנו פה דיון בנושא, ואנחנו מציינים בהקדמה את הנקודות שהועלו פה, אבל אני רוצה לציין בסוף את הסיכום

אליהו דלל:       בתום הישיבה הגיעו הוועדות המשותפות למסקנות הבאות:     

אליהו דלל: הוועדות קוראות לכל משרדי הממשלה להכין תוכנית ממלכתית מקיפה, ארוכת טווח עם תקציב הולם

אליהו דלל: הוועדות קוראות למשרדי הממשלה ללמוד גם מתוכניות מהארצות האחרות כמו תוכנית איסלנד

אליהו דלל: הוועדות קוראות למשרד הבריאות לגבש תוכנית חירום לפיה זמן מתן טיפול לילד יהיה בזמן סביר

אליהו דלל: תודה רבה

יוסף טייב: הדיון נעול