ועדת העבודה והרווחה, כנסת 24, פרוטוקול מספר 139, 2022-06-14 13:00

מופיד מרעי: צוהריים טובים לכולם.

מופיד מרעי: היום 14 ביוני 2022, ט"ו בסיון התשפ"ב, השעה 13:00.

מופיד מרעי: אנחנו פותחים דיון מהיר שלי ושל חברי הכנסת שהצטרפו אליי, לימור מגן תלם ומיכל וולדיגר, בנושא חוסר המענים הפסיכו-סוציאליים בתקופת הפיגועים.

מופיד מרעי: אקדים ואומר שהיה דיון בוועדה הזאת בראשות יושבת-ראש הוועדה אחרי הפיגוע הראשון שהיה בחדרה, ולצערי היו עוד פיגועים אחרי כן, בתל אביב ובאלעד, שהיינו צריכים כולנו כמערכת לתת מענה ולראות אם אנחנו מקיפים את כל הנושאים במענה כאשר יש פיגועים כאלה.

מופיד מרעי: נכון, הפיגועים האלה לא חדשים, ההיסטוריה שלנו במדינת ישראל מלאת תקופות של פיגועים.

מופיד מרעי: פעם היו מתאבדים באוטובוסים.

מופיד מרעי: בתקופת המבצעים שאנחנו עושים – ואני כתושב ישוב קו העימות אומר שכאשר חוטפים טילים ונופלים טילים על הצפון ועל עוטף עזה אני כתושב ישוב בקו העימות אומר שאלה גם אירועים שבסופו של דבר צריך לתת מענה לאנשים שחווים אותם, גם ההורים ובמיוחד הילדים.

מופיד מרעי: זה מטרת הדיון, לראות מה עשינו, איפה אנחנו נמצאים ומה אנחנו צריכים לעשות כדי שהנושא הזה באמת יהיה מטופל.

מופיד מרעי: בהמשך אגיד כמה דברים, גם מניסיוני האישי לאורך כל החיים.

מופיד מרעי: הנושא הזה חשוב מאוד ולדעתי לא מטופל בצורה הכי טובה.

מופיד מרעי: לא כי המערכות לא רוצות אלא כי להיות מוכנים למקרה חירום זה בעייתי כמעט בכל המישורים.

מופיד מרעי: לכן חשובים מאוד הדיונים האלה.

מופיד מרעי: אנחנו התעקשנו שהדיון הזה יתקיים כי יש חשיבות לטיפול, במיוחד בילדים.

מופיד מרעי: אנחנו פותחים עם משרד הבריאות, אחרי כן עם מרכז השלטון המקומי.

מופיד מרעי: נציגי ירושלים ותל אביב נמצאים פה?

מופיד מרעי: מי שידבר באופן מקוון יעלה בזום.

מופיד מרעי: נתחיל עם משרד הבריאות.

מופיד מרעי: לאן הגענו בדיון האחרון?

בלה בן גרשון: אני ממונה על טראומה נפשית באגף לבריאות הנפש במשרד הבריאות.

בלה בן גרשון: לצערי הייתי בבית חולים שדה באוקראינה בדיון הקודם אבל התעדכנתי.

מופיד מרעי: לא היית בדיון הקודם?

מופיד מרעי: אבל היית בשליחות.

בלה בן גרשון: התעדכנתי ממי שהחליפה אותי בדיון.

בלה בן גרשון: אני מבינה שחלק מן הדברים כבר נאמרו.

בלה בן גרשון: אחזור קצת על מה שקיים היום, מה המענים, ואגיד מה הדלתא, מה חסר, ולאן אנחנו צריכים להערכתי לשאוף.

בלה בן גרשון: נכון להיום מערכת הבריאות מספקת מענים ראשוניים, אנחנו קוראים לזה תגובת דחק חריפה, והמענים הללו מתרכזים בכמה מקומות.

בלה בן גרשון: אחד זה בתי חולים כלליים, כי לשם גם אמבולנסים מפנים הרבה פעמים את הפצועים ואז יש גם את האנשים שנפגעו פיזית והם גם נפגעי חרדה, ואמבולנסים מפנים גם את נפגעי החרדה גם אם הם לא נפגעו פיזית.

בלה בן גרשון: בבתי החולים הכלליים יש נוהל, שהוצאתי אותו כבר לפני המון שנים, כשהייתה האינתיפדה הראשונה, שמחייב את בית החולים לפתוח אתר דחק ליד חדר מיון.

בלה בן גרשון: באותם בתי חולים כלליים שיש בהם מערך פסיכיאטרי יש את הצוות הפסיכיאטרי שמאייש את אתר הדחק.

בלה בן גרשון: בבתי חולים שאין בהם מערך פסיכיאטרי יש הצלבה של צוות מבית חולים פסיכיאטרי עם בית החולים הכללי, יש ממש טבלה כזאת, כל צוות יודע.

בלה בן גרשון: אנחנו גם עושים תרגולים משותפים עם נפגעים מדומים.

בלה בן גרשון: הם יודעים לפרוס את האתר מידית, תוך חצי שעה זה נפרס, וגם לתגבר.

בלה בן גרשון: זה לגבי בתי חולים כלליים.

מופיד מרעי: אז בתי החולים האלה מאותרים, כלומר אתם יודעים נקודתית מי.

בלה בן גרשון: כל בית חולים כללי יודע לפרוס תוך חצי שעה אתר דחק ליד חדר מיון, כל בית חולים, גם יוספטל וגם זיו.

בלה בן גרשון: זה נמצא בתרגול שנתי, אנחנו מתרגלים את זה ביחד עם בית החולים, כי זה חשוב מאוד כי הצוותים הם לפעמים לא צוותים אורגניים, הם מתוגברים על ידי צוותים מבריאות הנפש ואז חשוב לתרגל כדי שהצוותים יכירו האחד את השני.

מופיד מרעי: מה תדירות התרגול?

בלה בן גרשון: פעם בשנה.

מופיד מרעי: מי קבע שזה יהיה פעם בשנה?

בלה בן גרשון: אני עובדת בשיתוף פעולה עם האגף לשעת חירום, שעובד עם פיקוד העורף.

בלה בן גרשון: זה מתואם מול פיקוד העורף.

בלה בן גרשון: אנחנו מתרגלים את כל בית החולים, ואני אחראית על כל הקטע הנפשי ואז פיקוד העורף מספק לי את הנפגעים המדומים ואני מביאה את הצוותים ועושים את התרגול וההדרכה.

מופיד מרעי: זה תרגול פנימי של בית החולים.

מופיד מרעי: ברוכה הבאה חברת הכנסת מיכל וולדיגר, שהצטרפה להצעה ותיכף נשמע אותה.

מופיד מרעי: האם יש עוד תרגולים למשל כשפיקוד העורף מתרגל את כל המערך, כולל את מערך בתי החולים?

מופיד מרעי: האם אתם מוצאים את עצמכם מתורגלים בפריסת תאי דחק?

בלה בן גרשון: לחלוטין כן.

בלה בן גרשון: כל תרגול של פיקוד העורף בבתי החולים הכלליים כולל את בריאות הנפש.

מופיד מרעי: במילים אחרות, את אומרת שהמינימום זה אחד, וזה יכול להיות יותר.

בלה בן גרשון: בוודאי, אבל לפחות פעם בשנה.

בלה בן גרשון: זה לגבי בתי החולים.

בלה בן גרשון: אגיד עוד דבר, גם אם אמבולנסים לא מפנים נפגעי חרדה, זה כבר מניסיון, וגם אם יש מענים נוספים בקהילה, הרבה פעמים אנשים רואים את בית החולים כחוף מבטחים ואז הם מגיעים בעצמם.

מופיד מרעי: אני מבקש שתרחיבי, זה יותר מטריד אותי, לגבי אלה שלא מגיעים לבית החולים ולא פוגשים את חדר הדחק בתוך בית החולים, שלא יודעים אפילו להגיע לבית חולים או שאין להם מודעות להגיע לבית חולים, או שלהורים שלהם אין מודעות.

מופיד מרעי: מה קורה איתם?

בלה בן גרשון: אגיד מה יש ואז אגיד מה אין.

מופיד מרעי: תני לנו פריסה, איפה העובדים הסוציאליים, איפה העובדים של הביטוח הלאומי.

בלה בן גרשון: בנוסף לאתרי דחק של בתי חולים כלליים יש נוהל נוסף – כל קופות החולים פותחות קו לנפגעי חרדה.

בלה בן גרשון: בשומר החומות ראיתי, על אף שאני פתחתי גם מרפאות בקהילה שיוכלו לטפל בנפגעי חרדה מעט מאוד פנו.

בלה בן גרשון: אתם זוכרים שהיו אז המון טילים, היה נורא קשה להתנייד ואנשים העדיפו לפנות לקופות החולים.

בלה בן גרשון: בקופות חולים זה מענה מצוין.

בלה בן גרשון: אני מעבירה שם הכשרות לאנשי צוות שיידעו לתת עזרה ראשונה.

דוד קורן: השירות הזה פשוט לא קיים.

דוד קורן: את סתם מדברת.

בלה בן גרשון: דוד קורן, אני מגיעה אליך עוד מעט.

בלה בן גרשון: אני מבקשת לא להפריע לי.

בלה בן גרשון: אשמח מאוד שתוסיף.

מופיד מרעי: כללי הניהול של הדיון: כל מי שרוצה לדבר נרשם, מקבל רשות לדבר, מציג את עצמו לפרוטוקול ומדבר.

מופיד מרעי: אל תקטעו האחד את השני.

מופיד מרעי: בינתיים מי שמנהל את הדיון זה אני ולא אתם.

בלה בן גרשון: קיים נוהל פתיחת קווים של קופות החולים.

בלה בן גרשון: בתחילת המערכה הצבאית אנחנו מבקשים מהם לפתוח ואז אנחנו בודקים שהם שמים את זה בפתיח הקולי.

בלה בן גרשון: אומרים: מי שפונה בגלל תגובות חרדה ילחץ 2, 3 או 4.

מופיד מרעי: יש לכם את זה בכל השפות?

בלה בן גרשון: לא, אין לנו מספיק אנשים שהם דוברי שפות, חד-משמעית.

בלה בן גרשון: הרבה מאוד פעמים אנחנו נעזרים מאוד מאוד בער"ן ובעוד כמה ספקים שיוצרים התקשרות עם משרד הבריאות.

מופיד מרעי: אני רוצה שתחזרי לקווים האלה.

מופיד מרעי: בסופו של דבר כולנו חיים במדינת ישראל ויש דוברים של הרבה מאוד שפות.

מופיד מרעי: עולה חדש מאוקראינה שהגיע עכשיו, כי המצב שם בכלל מחייב טיפול, ורוצה לפנות ואין מענה בשפה שלו, מי שדובר ערבית ואין מענה בשפה שלו – אנחנו במישרין לא נותנים מענה לאזרחי המדינה.

בלה בן גרשון: אתה צודק, חסר מענה בשפות.

בלה בן גרשון: אנחנו נעזרים הרבה, ויש לי הערכה רבה לתמיכה שאנחנו מקבלים מן הספקים.

בלה בן גרשון: הספק העיקרי יושב פה לידי, ער"ן.

מופיד מרעי: בהמשך תיתנו לנו תשובות.

מופיד מרעי: בואו נעבור הלאה.

בלה בן גרשון: שפות יש בער"ן.

בלה בן גרשון: גם בקורונה למשל עשיתי התקשרות עם ער"ן והם נתנו את המענה לנפגעים נפשיים בשפות השונות.

בלה בן גרשון: בקופות החולים לפעמים אנחנו מצליחים לתת משהו אבל זה בעיקר בעברית, ובשפות אחרות זה מינורי.

בלה בן גרשון: דבר נוסף, יש חוזר מנכ"ל שמחייב את קופות החולים בעת מצב מיוחד בעורף או מלחמה או משהו קטסטרופלי בממדים גדולים לפתוח מרפאות לבריאות הנפש שהן מרפאות אחודות.

בלה בן גרשון: זה אומר שלמשל אם אני חברה בכללית אני יכולה לפנות גם למאוחדת וגם למכבי והם יקבלו אותי.

בלה בן גרשון: ההתחשבנות היא אחר כך בין הקופות אבל בעת חירום המרפאות הללו נותנות מענה.

בלה בן גרשון: אין מספיק, אני כבר אומרת.

מופיד מרעי: מה הפריסה?

בלה בן גרשון: הפריסה היא ארצית אבל עם חורים גדולים גיאוגרפיים.

מופיד מרעי: כשאמרת "חורים גיאוגרפיים", תני לנו דוגמה.

בלה בן גרשון: זה נראה כמו גבינה.

בלה בן גרשון: בקריית שמונה יש מרפאה כזאת?

בלה בן גרשון: כן.

מופיד מרעי: בדימונה יש מרפאה כזאת?

בלה בן גרשון: לא.

בלה בן גרשון: יש מענה נוסף, וכאן אני מגיעה לעיקר, אני רוצה להדגיש את זה וגם לבקש את תמיכתכם ואת עזרתכם: לפני 15 שנים הקמנו ביחד עם משרדי ממשלה נוספים, אבל משרד הבריאות ממונה על ההקמה וההפעלה, מרכזי חוסן.

בלה בן גרשון: מזה 16 שנים יש חמישה מרכזי חוסן בעוטף עזה.

בלה בן גרשון: לפני שלוש שנים הקמנו מרכז חוסן באשקלון.

בלה בן גרשון: לפני חצי שנה הקמנו בנתיבות.

בלה בן גרשון: יש לנו גם מרכז חוסן לבדואים, ויש לנו ארבעה מרכזי חוסן ביהודה ושומרון.

מופיד מרעי: צריך גם בשדרות.

בלה בן גרשון: זה חמישה מרכזי חוסן בעוטף.

בלה בן גרשון: יש בשדרות, באשכול, בחוף אשקלון, בשדות נגב ובשער הנגב.

מיכל מרים וולדיגר: חלק מן הקואליציה.

בלה בן גרשון: לא של הקואליציה.

בלה בן גרשון: הקואליציה היא ספק של משרד הבריאות, זה שונה.

בלה בן גרשון: זה ספק של משרד הבריאות בהתקשרות, שעבר מכרז.

מיכל מרים וולדיגר: שדרות זה שלו.

בלה בן גרשון: זה לא שלו.

בלה בן גרשון: הוא המפעיל.

בלה בן גרשון: זה של המדינה.

בלה בן גרשון: למה אני מתקנת אותך?

בלה בן גרשון: חשוב לי להגיד שזה של המדינה ומפעילים את זה משרד הבריאות ומשרדי ממשלה נוספים, רווחה ועלייה ועוד.

בלה בן גרשון: זה המפעיל המקצועי וחשוב מאוד לדעתי להדגיש את זה.

מופיד מרעי: מרכזי חוסן הם מרכיב חשוב מאוד.

מופיד מרעי: הייתי במרכז החוסן בשדרות, ביקרתי וסיירתי שם.

מופיד מרעי: אני רוצה להעתיק את המודל למקומות נוספים בארץ, זה עניין אחר.

מופיד מרעי: הוא גם חלק, אבל לא החלק העיקרי.

מופיד מרעי: כדי להגיע למרכז חוסן אתה צריך להיות מאובחן ומופנה.

בלה בן גרשון: אדייק.

בלה בן גרשון: במרכזי חוסן אדם לא צריך להיות מאובחן.

בלה בן גרשון: כל מה שאתה נדרש, שאתה בא עם סימפטומים כלשהם בעקבות אירוע ביטחוני.

מופיד מרעי: כלומר זה מאובחן.

מופיד מרעי: לא אמרתי מי מאבחן.

בלה בן גרשון: אתה צריך להיות עם מצוקה כלשהי בעקבות אירוע ביטחוני.

מופיד מרעי: לא כל מי שבא ודופק בדלת נכנס.

מופיד מרעי: אתה צריך להיות מישהו שבאמת נזקק.

מיכל מרים וולדיגר: אתה צריך לומר: נפל פגז או ראיתי מישהו שנפצע בגלל אירוע ביטחוני כזה או אחר.

מופיד מרעי: באירוע מידי יש את המרפאה ויש את מרכז החוסן.

מופיד מרעי: באירוע מידי כולם יכולים להגיע לכל מקום.

מיכל מרים וולדיגר: או במקרה של פוסט טראומה.

מיכל מרים וולדיגר: זה לא חייב להיות כרגע.

בלה בן גרשון: כל מי שיש לו מצוקה כלשהי בעקבות אירוע ביטחוני.

מיכל מרים וולדיגר: אבל זה צריך להיות בעקבות משהו.

מיכל מרים וולדיגר: הוא לא צריך לבוא עם פתק מרופא.

מופיד מרעי: כדי לאבחן – מרכז חוסן הוא לא ממ"ד שרצים אליו כששומעים שיש שריקה.

מופיד מרעי: מגיע לשם מי שבאמת צריך להיות שם.

מופיד מרעי: אני מקווה שהסברתי את עצמי נכון.

מופיד מרעי: ממ"ד זה מקום פיזי מוגן שכולם רצים אליו כשיש נפילה.

בלה בן גרשון: מניסיון שלנו, כשיש מרכז חוסן זה מענה מהמם, אין לי מילה אחרת, גם כי זה עובד בכל השנה, גם כי אין לנו שם תורי המתנה, ואתם יודעים איזו מצוקה יש בבריאות הנפש, אז שם אין לנו תורי המתנה, וגם כי הוא יכול לתת מענה גם לפוסט טראומה וגם לטראומה עכשווית.

בלה בן גרשון: יש ועדה עליונה למרכזי חוסן.

בלה בן גרשון: היום אנחנו מסיימים את העבודה על תוכנית לאומית למרכזי חוסן.

בלה בן גרשון: בסופו של דבר ה-Best practice מראה לנו שהדבר הנכון הוא להקים בפריסה ארצית מרכזי חוסן והם אלו שייתנו את המענים, בנוסף למענה בבתי החולים שתמיד יהיה.

בלה בן גרשון: פה אנחנו צריכים שני דברים – זה עדיין לא הוכנס לבסיס התקציב למרות שאני מעלה את זה כמעט בכל ועדה בכנסת.

בלה בן גרשון: אנחנו במגעים מתקדמים עם משרד האוצר אבל זה עדיין לא סגור.

בלה בן גרשון: כל עוד זה לא ייכנס לבסיס התקציב ולא יתוקצבו גם מרכזי החוסן המתוכננים לפי קריטריונים ברורים נמצא את עצמנו בבעיה.

בלה בן גרשון: עם שפות ועם פריסה – זה הפתרון האולטימטיבי לכל הנושא הזה.

מופיד מרעי: זה כבר דיון לפגישה אחרת.

מופיד מרעי: מיכל וולדיגר, כולנו צריכים לדרוש עכשיו תקציב למרכזי החוסן.

מופיד מרעי: אחת הבקשות שלי היא מתן תקציבים למרכזי חוסן בקו העימות בצפון, בדומה למה שיש בדרום.

מיכל מרים וולדיגר: לא רק תקציבים אלא שזה יהיה בבסיס התקציב.

מיכל מרים וולדיגר: כלומר לא כספים קואליציוניים שדורשים בכל שנה מחדש להתחיל להתחנן.

מופיד מרעי: זו דרישה סיעתית להוספה לבסיס התקציב, זה הכיוון.

מופיד מרעי: תודה לך בינתיים , בלה בן גרשון.

מופיד מרעי: נעבור לשטח.

בלה בן גרשון: ענבר תיכף תדבר.

בלה בן גרשון: לא אמרתי את אחד הדברים הכי חשובים.

מופיד מרעי: גברתי, מי שנרשם ידבר ומי שהגיע יכול להירשם וגם ידבר.

מופיד מרעי: אם שכחת או החסרת משהו, ישלימו.

מופיד מרעי: חברת הכנסת מיכל וולדיגר, בבקשה.

מופיד מרעי: הזכרתי אותך קודם לפני שהגעת.

מיכל מרים וולדיגר: תודה.

מיכל מרים וולדיגר: פשוט הייתי בכנס של בריאות הנפש וההלכה שעשינו באולם ירושלים, שהיה מאוד חשוב ונכון ומשמעותי, לכן נאלצתי לאחר במקצת, אני מתנצלת.

מיכל מרים וולדיגר: אני מודה לך על הנושא.

מיכל מרים וולדיגר: הצטרפתי אליו כי הוא חשוב מאוד.

מיכל מרים וולדיגר: לא שמעתי מה נאמר פה לפני שהגעתי אבל בדקות האחרונות שמעתי על מרכזי חוסן והם בהחלט כל כך חשובים, אבל הם מעטים מדי.

מיכל מרים וולדיגר: תמיד אני אומרת ואני עומדת מאחורי זה: זה פלסטר לחולה שצריך ניתוח לב פתוח.

מיכל מרים וולדיגר: זה באמת מעט מדי.

מיכל מרים וולדיגר: הגשתי הצעת חוק שרלוונטית מאוד גם לדיון היום, להקמת צוותי התערבות בשעת משבר – קוראים לזה בלשון העם צוותי משבר.

מיכל מרים וולדיגר: הם עושים ריצ'ינג-אאוט, כלומר זה לא שאתה צריך לחכות שיגיע אדם וידפוק בדלת של מרכזי החוסן ויגיד: שלום, באתי כי אני רוצה עזרה, אלא להיפך.

מיכל מרים וולדיגר: כשבטלפון אומרים שיש כאן איזו התפרצות, יש כאן עוד דבר שעוד שנייה מתפרץ, אז צוות ילך אל ביתו של מי שנקלע לקושי נפשי משמעותי.

מיכל מרים וולדיגר: זה גם יכול להיות ברחוב, לאו דווקא בית של מישהו.

מיכל מרים וולדיגר: זה קיים בלא מעט מדינות בעולם.

מיכל מרים וולדיגר: אני חייבת לומר שב-16 בפברואר 2022 הוגשו לשולחן הנשיא לשעבר מסקנות של ועדה בין-משרדית, שדיברה על מפגש בין כוחות הביטחון ואכיפה לבין אנשים עם מוגבלות כזו או אחרת, שהסתיימו לצערי הרב פעמים רבות במקרים של מוות או פציעה, לא הועילו אלא יותר הזיקו.

מיכל מרים וולדיגר: חלק מן המסקנות הברורות של הדוח הזה היה הצורך להקמת צוותי משבר.

מיכל מרים וולדיגר: הם פשוט כלי קריטי במדינת ישראל שיכול לתת טיפול מידי.

מיכל מרים וולדיגר: התפקיד של צוותי המשבר האלה הוא לאו דווקא טיפול.

מיכל מרים וולדיגר: הוא טיפול מידי, אבל תפקידו להחזיק את האדם.

מופיד מרעי: להכיל את האירוע.

מיכל מרים וולדיגר: להגיד: במקרה הזה הוא צריך זריקת הרגעה או משהו כזה, אבל אחר כך להעביר אותו הלאה לטיפול בקהילה.

מיכל מרים וולדיגר: יכול להיות שהוא לא יצטרך כלום וזה יורגע והכול יהיה בסדר.

מופיד מרעי: נניח שמתחיל אירוע.

מופיד מרעי: פיקוד העורף או המשטרה מגיעים ראשונים, מתחילים לטפל.

מופיד מרעי: הרי מי שמגיע ראשון בדרך כלל זה אנשי הביטחון של העירייה, הם מגיעים ראשונים לזירת האירוע ואז הם מתחילים להעביר מקל, מה שנקרא.

מופיד מרעי: בשלב השני מגיעה המשטרה.

מיכל מרים וולדיגר: להיפך, הרעיון הוא שיהיה מוקד טלפוני.

מיכל מרים וולדיגר: זה תהליך כי צריך להשריש את זה בתוך הציבור, שאם יש בעיה נפשית, מתח, חרדה, יתקשרו למוקד, לא יתקשרו למשטרה.

מופיד מרעי: איפה את ממקמת את הצוות הזה?

מופיד מרעי: יכול להיות שהוא צריך להגיע פיזית לשטח.

מופיד מרעי: הצוות יכול להיות מופעל באמצעות שיחת טלפון ראשונית.

מופיד מרעי: הצוות מארגן את עצמו, נכנס לנוהל חירום, סדר פעולות בחירום מא' עד ת', ואז יכול להיות שהוא מוקפץ ומגיע לשטח.

מופיד מרעי: אבל כשהוא מגיע לשטח הוא צריך להיות מורכב.

מופיד מרעי: זה דיון חשוב מאוד.

מופיד מרעי: אני חושב שצריך לערוך על זה דיון, מה המבנה של הצוות, אילו גורמים יהיו בו ואיך הוא מחובר לשאר הגורמים: משטרת ישראל, פיקוד העורף ולפעמים גם הצבא.

מופיד מרעי: את יודעת שבאירועים קשים בסוף מעבירים מקל לצבא והוא מטפל באירוע.

מיכל מרים וולדיגר: אני מסכימה אתך לגמרי.

מיכל מרים וולדיגר: הוא חלק מתוך הרצף הטיפולי שצריך להיות.

מיכל מרים וולדיגר: הוא לא עובד בנפרד.

מיכל מרים וולדיגר: הוא חלק מן השרשרת.

מיכל מרים וולדיגר: הוא תחילת הדרך ובוודאי שהוא יהיה אחר כך מקושר למחלקת הרווחה או לצבא או לכל הארגונים שפירטת כאן, אבל הוא בהחלט גורם מרכזי וחשוב שיכול לתת מענים.

מיכל מרים וולדיגר: הוא קיבל את כל ההמלצות שצריך אחרי ועדה שישבה על המדוכה והביאה דוגמאות מכל העולם, שקיימים צוותים כאלה, כל מדינה עם האופי הספציפי שלה ומה צריך להיות בתוך המערכת, אבל בהחלט משהו שיכול להביא בשורה.

מופיד מרעי: אנחנו מדינה מיוחדת ובנושא חירום אנחנו מוכנים יותר מכל מדינה אחרת, לצערנו.

מופיד מרעי: תודה לחברת הכנסת מיכל וולדיגר.

מופיד מרעי: אנחנו עוברים לעיריית ירושלים ואחרי כן לעיריית תל אביב.

מירה בן שאנן: אני סגנית מנהלת אגף הרווחה בעיריית ירושלים.

מירה בן שאנן: אנחנו מדברים כאן על הרבה נושאים.

מירה בן שאנן: זה יוצר מובחנות בין אירועים שהם אר"ן, אירוע רב נפגעים, לבין אירוע שהוא פיגוע אבל הוא אירוע נקודתי, כאשר ההיערכות של הרשויות בכל אירוע כזה היא היערכות אחרת.

מירה בן שאנן: כפי שבלה אמרה, חלוקת התפקידים בתוך הסיפור הזה ברורה באירועי טרור בין מחלקות לשירותים חברתיים ברשויות מקומיות, בין משרד הבריאות, בין התפקיד של הביטוח הלאומי בעניין הזה.

מירה בן שאנן: חשוב להגיד בהתייחס אל מה שחברת הכנסת מיכל וולדיגר אמרה, באירוע שמוגדר כאירוע רב נפגעים חלק מן התפקיד של העובדים הסוציאליים הוא להגיע לזירת האירוע, לעסוק בכל הקשור להרגעה של האוכלוסייה, לעשות סריקות בבתים שסמוכים לאירוע.

מירה בן שאנן: אנחנו מכשירים את העובדים שלנו לעבוד עם המודל של ד"ר פרחי, שהוא מודל להתערבות ראשונית במקום, שהוא לא מיועד רק לאנשי מקצוע, הוא מודל שיכול להיות בשימוש גם של אזרחים מן השורה.

מירה בן שאנן: הרעיון הוא להפחית תופעות של פוסט טראומה.

מירה בן שאנן: ב-24 השעות הראשונות אנחנו אחראים על ליווי משפחות, אם יש חלילה נרצח, ארגון לוויה וכולי, ואחר כך מעבירים מקל לביטוח הלאומי בהקשר הזה.

מופיד מרעי: איך אתם מוודאים שבכל אירוע אתם מצליחים להגיע לכל אדם עם פוסט טראומה, בין אם הוא ילד ובין אם הוא מבוגר?

מופיד מרעי: אתם יכולים להבטיח את זה?

מירה בן שאנן: אנחנו לא יכולים להבטיח את זה, אבל אנחנו יכולים לעשות כמה פעולות כדי להגדיל את רשת הביטחון.

מירה בן שאנן: בתפיסה שלנו, ככל שהחוטים ברשת צפופים יותר אז פחות אנשים ייפלו.

מופיד מרעי: שאלה נוספת: הרי ירושלים היא עיר שספגה לא מעט פיגועים לאורך כל התקופות.

מופיד מרעי: אתם מצליחים לאתר פוסט טראומטיים אפילו בדיעבד, אנשים שלא טופלו, שלא הייתה להם דרך להגיע למטפל?

מירה בן שאנן: אני יכולה לדבר על מספר ערוצי התערבות.

מירה בן שאנן: אחד, כפי שאמרתי, בתוך זירת האירוע, מי שנמצא בתוך הזירה, שהרבה פעמים יש סקרנים, יש בני נוער.

מירה בן שאנן: זה פעולה אחת.

מירה בן שאנן: פעולה שנייה היא סריקות בבתים בסביבת האירוע.

מירה בן שאנן: אנחנו גם הרבה פעמים נכנסים אחר כך לערבי הסברה וקהילה שפתוחים לקהל הרחב בתוך בתי ספר, בתוך גני ילדים, צוותים חינוכיים, כדי דרך זה לאתר.

מירה בן שאנן: חד-משמעית אנחנו לא מגיעים ל-100% מן האנשים.

מירה בן שאנן: חלק מן העבודה היא גם הסברה בתקשורת, להגיד לאנשים שיפנו.

מירה בן שאנן: אחד האתגרים, כפי שאמרה בלה, הוא כל נושא העומס בתוך שירותי בריאות הנפש.

מירה בן שאנן: קשה מאוד לאנשים למצוא תורים ולקבל טיפול, למרות שלאף אחד אין ויכוח שהם צריכים.

מירה בן שאנן: אגיד שגם בקרב העובדים הסוציאליים, המחלקות לשירותים חברתיים, אין עובדים סוציאליים שתפקידם הוא חירום.

מירה בן שאנן: כל מי שעוסק בנושא הזה, זה נוסף על תפקידו.

מירה בן שאנן: צריך להגיד את זה.

מירה בן שאנן: אמרת קודם ואני חוזרת ואומרת, כדי שהעבודה שלנו בחירום תהיה יעילה, אפקטיבית ונכונה צריך לעשות עבודה בשגרה, להכין את המערכות ואת התשתיות.

מירה בן שאנן: כולנו עושים את זה בנוסף לתפקידנו.

מירה בן שאנן: זה דבר שצריך לטפל בו.

מירה בן שאנן: בדיוק בשבוע שעבר השתתפתי במפגש ראשון של ועדה במשרד הרווחה שאמורה לייצר נוהל עבודה בעניין הזה.

מירה בן שאנן: אחד האתגרים הוא לייצר שיתופי פעולה בין כל הגורמים הרלוונטיים.

מירה בן שאנן: אגיד בסוגריים, זה לא על השולחן הזה, שאנחנו לא נוגעים פה בכל הנושא של אסונות אזרחיים, שבכלל אין לו מענה.

מירה בן שאנן: רק בשנה האחרונה היה לנו את מירון ואת קרלין והתגייסנו.

מירה בן שאנן: לזה אין שום תורה ברורה.

מופיד מרעי: לכם בעירייה אין נוהל חירום?

מירה בן שאנן: לנו יש נוהל חירום שנכתב לצערי על בסיס הרבה שנות ניסיון בפיגועים הקשים שאירעו בירושלים.

מופיד מרעי: מי אישר את נוהל החירום?

מירה בן שאנן: אנחנו עובדים עליו בתוך העירייה בתיאום עם הגורמים הרלוונטיים במשרד הרווחה.

מירה בן שאנן: פיקוד העורף שותף כמובן לכל התרגילים שאנחנו עושים.

מופיד מרעי: אבל בכל מקרה אתם אומרים: יש לנו נוהל, אנחנו מפעילים את נוהל החירום הזה, אנחנו עובדים לפי סדר פעולות מא' ועד ת' ואנחנו מצליחים להגיע, ואם יש תקלות ואם יש דברים שהוא לא נתן להם מענה אנחנו יודעים להפיק לקחים מן הנוהל וכמובן ליישם את הלקחים בהמשך.

מירה בן שאנן: יש כמה פעולות.

מירה בן שאנן: ראשית, אנחנו מחויבים לביקורת מל"ח שנעשית אחת לשלוש שנים.

מירה בן שאנן: אחת לשנה אנחנו עושים הכשרות לכלל העובדים שלנו והמנהלים, בדרגים שונים ובתחומים שונים.

מירה בן שאנן: חלק מן הפעולה היא אחרי האירוע לעשות הפקת לקחים מוסדרת כדי ללמוד להבא.

מופיד מרעי: בסדר גמור.

מופיד מרעי: חסר לכם שלא, כי מערכת שלא יודעת ללמוד מעצמה ולא יודעת להפיק לקחים זה חבל.

מופיד מרעי: לפני שאנחנו עוברים לעיריית תל אביב, קצת אחרי הפיגוע שהיה בתל אביב, גם שם חוו פיגועים, אני רוצה להשלים.

מופיד מרעי: אתם מעבירים את המקל לביטוח הלאומי.

מירה בן שאנן: באירועי טרור.

מופיד מרעי: עובדי הביטוח הלאומי מגיעים לשטח כמעט בכל סניף.

מופיד מרעי: את רוצה להתייחס עכשיו כדי להשלים?

ענבר דוד: אני מנהלת אגף נפגעי פעולות איבה בביטוח הלאומי.

ענבר דוד: אשלים שני דברים.

ענבר דוד: ראשית, לגבי הדברים ששאלת, איך אנחנו מצמצמים את הרשת – לרוב אנשים מגיעים עם תחושת דחק לבית החולים ובבית החולים כאשר כותבים אר"ן יש לנו ממשקי עבודה מחשוביים איתם.

ענבר דוד: זה זולג לתוך המערכת שלנו, זה מופיע בתוך המערכת של הביטוח הלאומי ואנחנו עושים פעולה יזומה.

ענבר דוד: כל מי שמגיע לבית החולים גם מקבל שם מענה ראשוני, גם השם שלו מגיע לביטוח הלאומי כמי שהשתתף בתוך פיגוע איבה.

ענבר דוד: אנחנו עובדי השיקום – מלי לוי שנמצאת כאן מייצגת את אגף השיקום – ואגף נפגעי פעולות איבה מאתרים את האדם, גם אם הוא הגיע רק למיון והשתחרר הביתה עם ואבן.

ענבר דוד: זה לשאלתך.

מלי לוי: אני עובדת באגף השיקום כבר 25 שנים.

מופיד מרעי: אני מבקש לפתוח כאן סוגריים.

מופיד מרעי: אנשי הביטוח הלאומי במלחמת לבנון השנייה ב-2006, זו הייתה תקופה שבה הייתי שם, נדרשו להגיע כמעט לכל אירוע, במיוחד בצפון.

מופיד מרעי: אפילו לא היה סדר פעולות, לא היה להם ארגז חירום.

מופיד מרעי: היינו צריכים לתת לעובדות הסוציאליות שלכם שכפ"צים וקסדות כאשר חנו בסניף בנהריה, עם רכב מוגן ששלחנו מן המשרד הראשי לנהריה כדי שייתן מענה.

מופיד מרעי: עמדנו על ההנגשה של המטפלים לשטח, ואז באמת ציידנו אותם כדי שיגיעו לשטח בשל חשיבות הנושא.

מופיד מרעי: הנושא הזה מוכר לי וקרוב לליבי לא כחבר כנסת אלא בעבר גם עסקתי בזה.

מופיד מרעי: בעברי, למי שיודע, הייתי במערכת הצבאית, כאשר חווינו הרבה מאוד אירועים שבהם כן צריך לטפל בסביבה שמסביב לאירוע.

ענבר דוד: כבוד חבר הכנסת, אני רוצה להוסיף משהו על דבריה של חברתי בלה.

ענבר דוד: אני מצטרפת לכל מילה לגבי מרכזי חוסן.

ענבר דוד: יחד עם זה, צריך להתייחס למענים לטווח רחוק, כי מרכזי חוסן לוקח זמן להקים, וכן למענים לטווח קרוב.

ענבר דוד: הפיגועים האחרים לימדו אותנו כמה שיעורים.

ענבר דוד: אחד, שאין כלל איפה נופל הפיגוע.

ענבר דוד: אני מזכירה שהפיגועים האחרונים היו בקהילות סגורות, קהילה חרדית, היינו צריכים מטפלים מפרופיל מסוים, עם רגישות תרבותית, וזה היה בלב המדינה, זה כבר לא היה בפריפריה.

ענבר דוד: לכן אם חושבים על מושגים של מרכזי חוסן צריך לחשוב על משהו יותר גמיש: ניידת או וירטואלי.

ענבר דוד: היום בעידן הזום, הקורונה לימדה אותנו לחשוב פתוח.

ענבר דוד: המטרה היא לתת מענים טיפוליים לכל נדרש, מביתו אפילו.

מופיד מרעי: אני מקבל את הרעיון.

מופיד מרעי: אגב, כל חשיבה שהיא מחוץ לקופסה מקובלת.

מופיד מרעי: אם אני מחבר את ההצעה שלך לדבריה של חברת הכנסת מיכל וולדיגר, להקים גוף, אחרי כן איך המבנה יהיה ומה הוא יהיה – הוא חייב להיות נייד, ואז הוא מגיע לשטח.

מופיד מרעי: אבל צריך לבנות את זה.

ענבר דוד: תרשה לי להגיד לך עוד צרכים.

ענבר דוד: אנחנו יודעים שיש מצוקה של מטפלים, כי הקורונה העלתה את רף החרדה ואת הצורך בטיפולים נפשיים.

ענבר דוד: אנחנו מאוד מאותגרים היום.

ענבר דוד: דיברתי על רגישות תרבותית – זה גם לחברה הבדואית והערבית.

ענבר דוד: ודבר אחרון, צריך לתת מענה למטפלים, שנמצאים היום בטראומה משנית.

ענבר דוד: צריך לתת גם על זה את הדעת בסך המענים.

מופיד מרעי: נכון מאוד.

מופיד מרעי: תודה רבה.

מופיד מרעי: צריך לחבק את המטפלים בחיבוק חם, גם הם בני אדם.

מופיד מרעי: בנושא החברה הכלל ישראלית, גם הערבית, הפיגועים שאירוע בזמן האחרון פגעו בכל החברות, אם זה חרדים, אם זה ערבים, אם זה דרוזים, אם זה נוצרים ועולים.

מופיד מרעי: המלחמה של רוסיה באוקראינה, האירוע אמנם רחוק אבל ההדים הפוסט-טראומטיים שלו כבר נמצאים אצלנו, אנחנו קולטים אותם ומטפלים בהם.

מופיד מרעי: בבקשה, יואב בן ארצי מעיריית תל אביב, בזום – לא עונה.

ענבר דוד: צריך לומר שהוא עבד יפה מאוד באירוע בדיזנגוף.

ענבר דוד: הוא ליווה אותנו במהלך הלילה.

מופיד מרעי: תעשו סדר בזום.

מופיד מרעי: בואו נעבור לטל רוזין.

מיכל רוזין: אני מן הקואליציה הישראלית לטראומה.

מיכל רוזין: בשלושת החודשים האחרונים אני מנהלת את התוכן.

מיכל רוזין: נבצר מן המנכ"לית שלנו, טליה לבנון, להיות כאן.

מופיד מרעי: בזמנו עשיתם גם שיתופי פעולה עם הרשויות המקומיות, כאשר הייתי בכובע של ראש הרשות בחורפיש.

מיכל רוזין: עדיין אנחנו עושים שיתופי הפעולה.

מיכל רוזין: הסיפור הוא בעיניי, גם במה שבלה בן גרשון אמרה וגם במה שאמרו כאן נציגי הביטוח הלאומי, יש טווח קצר וטווח ארוך.

מיכל רוזין: בטווח הארוך מרכזי החוסן בהחלט נותנים מענה הולם ונכון לכל נפגעי החרדה.

מיכל רוזין: לא צריך לשים את הפתרון הזה בכל הערים אלא צריך למצוא מודל איך הוא נמצא בתוך אזורים.

מיכל רוזין: זה דבר שהוא יותר ארוך-טווח.

מיכל רוזין: אם אני מסתכלת על הטווח הקצר, אני חושבת שצריך להכשיר אנשים בתוך הרשויות המקומיות, מטפלים בתוך הרשויות המקומיות, על בסיס נוהל חרדה, מה שהיום בקריטריונים של משרד הבריאות.

מיכל רוזין: יהיו גופים, בהמשך גם למה שחברת הכנסת מיכל וולדיגר אמרה.

מופיד מרעי: מי זה האדם ברשות המקומית?

מופיד מרעי: הרי יש שם עובדים סוציאליים.

מופיד מרעי: האם עושים הכשרה לעובדים הסוציאליים ומכינים אותם?

מיכל רוזין: אני מדברת על אקסטרה.

מיכל רוזין: גם במרכזי החוסן זה לא עובדים סוציאליים רגילים.

מופיד מרעי: אתם יודעים להגיד בכמה לתגבר?

מיכל רוזין: אנחנו יודעים להגיד.

מיכל רוזין: יצא קול קורא בחלק מן הרשויות המקומיות, זה כבר קיים.

מיכל רוזין: אנחנו עובדים עכשיו עם בני ברק להתחלה של משהו כזה.

מיכל רוזין: ההבנה היא שלפני שיהיו מרכזי החוסן בכללותם שייתנו מענה הרשויות המקומיות צריכות לדעת, מעבר למה שיש בקופות החולים ובבתי החולים וכן הלאה, מעבר לניידות ולמה שנאמר כאן, הכשרות של צוותים בתוך הרשויות המקומיות שיידעו לתת תגובה מידית.

מופיד מרעי: לביטוח הלאומי יש הרבה ניידות בארץ.

מיכל רוזין: זה אולי חלק ממה שהציעה כאן חברת הכנסת מיכל וולדיגר, אבל יש פה משהו לטווח המידי, שנכון שיירשם ויהיה חלק ממענה למחר בבוקר, ממש כך, כי אנחנו מוטרדים מן הסיפור הזה מאוד, כולל הקווים החמים.

מופיד מרעי: תוכלו להעביר לוועדה את ההמלצה שלכם, כמה אנשים כאלה יהיו בכל ישוב?

מופיד מרעי: שנוכל לכמת את זה כדי לקבל החלטה איך אנחנו מתקדמים עם זה, ולחבר את זה למה שנאמר גם על ידי מיכל וולדיגר וגם על ידי נציגי הביטוח הלאומי.

מופיד מרעי: יכול להיות שהניידת מגיעה לרשות המקומית והנציג של הרשות המקומית, שהוא מוכשר ואפילו מוסמך – יכול להיות שההכשרות הללו יחייבו הסמכה – יצטרף לצוות, הוא העוגן המרכזי בניהול של הצוות.

מופיד מרעי: כאשר הצוות מגיע למקום האירוע הוא צריך להתחבר לאיש המקום שיודע את כל הנתונים ויודע גם לכוון ומכיר את הנפשות הפועלות.

מופיד מרעי: זה יקל בהרבה.

מיכל רוזין: יש לכך ערך מוסף גדול.

מופיד מרעי: הנקודה ברורה.

מופיד מרעי: אנחנו עוברים לדוד קורן, מנכ"ל עמותת ער"ן.

מופיד מרעי: כמה זמן אתה מנכ"ל שם?

דוד קורן: די הרבה זמן, כבר עשר שנים.

מופיד מרעי: אנחנו נפגשנו באיזשהו מקום, אם אני לא טועה.

מופיד מרעי: אני מחורפיש, אבל הייתי בשלטון המקומי, הייתי גם ראש הרשויות הדרוזיות והצ'רקסיות.

דוד קורן: אנחנו נפגשנו בחורפיש.

דוד קורן: נורה עלי, מנהלת מחלקת הרווחה של הרשות, היום מנהלת בער"ן את השירות בערבית, היא רכש מעולה.

מופיד מרעי: באמת קיבלתם רכש מצוין.

מופיד מרעי: לא בגלל שהיא גדלה אצלנו אבל היא באמת באיכות.

דוד קורן: היא ליגה בפני עצמה.

דוד קורן: שם נפגשנו.

דוד קורן: צריך לזכור שבאירועים הללו מה שעובד בשגרה יעבוד גם בחירום.

דוד קורן: אני פה גם בכובע של חבר הוועד המנהל של הקואליציה הישראלית לטראומה, כך שאני פה בשני הכובעים.

דוד קורן: השירות שלנו פועל גם בשגרה וגם בחירום, וזה היתרון שלו בחירום.

דוד קורן: לכן קודם התפרצתי – סליחה בלה, השותפה שלנו – כי האזרחים שמכירים את השירות שלנו בשגרה הרבה יותר קל להם להבין שגם בחירום אנחנו שם.

דוד קורן: לכן אני כל הזמן מנסה לשכנע את משרד הבריאות ואת כל מי שמוכן להקשיב שבמקום להמציא בחירום את הגלגל מחדש, יש פה מערכת שעובדת.

דוד קורן: יש לער"ן 1,600 מתנדבים שנותנים את השירות 24/7 במשך 50 שנים.

דוד קורן: אנחנו בכל יום נותנים מענה לכמעט 1,000 פניות חירום, כשבתוכן שלוש פניות של הצלת חיים פיזית, כשאנחנו מורידים פיזית מישהו מן הגג.

דוד קורן: באירוע האחרון ניסיתי להשיג, סתם בשביל הניסיון, את שירות החירום של קופות החולים.

דוד קורן: לא הצלחתי, לא משנה לאיזו קופה פניתי.

מופיד מרעי: בגלל בעיות טכניות?

בלה בן גרשון: אני ממש מבקשת להתנגד לזה.

דוד קורן: לא הצלחתי באופן אישי.

מופיד מרעי: כפי שביקשתי שהוא לא יפריע לך, אני מבקש שאת לא תפריעי לו.

מופיד מרעי: אני אשאל את השאלות ואחרי כן תוכלו להתייחס במידה ויישאר זמן.

מופיד מרעי: זאת בעיה טכנית או שיש בעיה בכלל בקונצפט, ברעיון?

מופיד מרעי: שום מוקד לא עובד?

מופיד מרעי: למרות שמוקד באופן כללי כמעט בכל הארגונים כן עובד.

מופיד מרעי: יש ארגונים – זה יכול להיות חברות ואפילו נותני שירות – כאשר אתה מתקשר לישראכרט ועונים לך אחרי אני לא יודע כמה זמן.

מופיד מרעי: השאלה מה הבעיה.

מופיד מרעי: היא טכנית?

דוד קורן: היא כפולה.

דוד קורן: הקשר של כל אחד מאתנו עם קופת החולים שלו מוכר מאוד, והוא לא קשור באירועים של חירום.

דוד קורן: אני מתקשר לקופת החולים שלי בשוטף, כמו כל אחד מכאן, כשאני צריך לקבוע תור לאיזה רופא.

מופיד מרעי: זה המוקד השוטף.

מופיד מרעי: מוקד חירום צריך לעבוד אחרת.

דוד קורן: נכון, אבל אני אומר שיש פה מוקד קיים, שאנשים מכירים אותו.

דוד קורן: לכן אני אומר שבמקום להמציא בחירום משהו חדש בואו נשתמש במוקד הקיים.

מופיד מרעי: הבנתי אותך.

מופיד מרעי: אתה אומר: אני חושב שצריך לחזק את המוקד השוטף.

מופיד מרעי: מה שאני רגיל להתקשר אליו בשוטף אני רוצה להתקשר אליו בחירום.

מופיד מרעי: זו האמירה שלך.

דוד קורן: בדיוק, חד-משמעית, כי השירות הוא לתמיכה נפשית ראשונה.

דוד קורן: זה סוג של מד"א לנפש.

דוד קורן: לכן כאשר אחרי אירוע כזה מקימים את הקו המיוחד של בית החולים כדי שאנשים יידעו האם אדם נמצא שם זה בסדר גמור, או כשמתקשרים למקומות כאלה זה נכון.

דוד קורן: להקים ארבעה או חמישה קווים אחרים לפי קופת חולים כזאת או אחרת זה פשוט טעות ולכן זה לא עובד.

מופיד מרעי: הנקודה ברורה.

מופיד מרעי: מיצינו.

מופיד מרעי: תודה.

מופיד מרעי: ד"ר תמר לביא מעמותת נט"ל, בבקשה.

תמר לביא: שלום.

תמר לביא: אחבור לדברים שאמרו כמה מקודמיי.

תמר לביא: קודם כול, נט"ל היא עמותה שקיימת 23 שנים, עמותה קטנה יחסית אבל נמצאת בליבו של הדיון כי הייעוד של נט"ל – זה ראשי תיבות של נפגעי טראומה על רקע לאומי – כאשר מתפתחת מצוקה על רקע של פיגועי טרור או מלחמות אנחנו נותנים מענים.

תמר לביא: ענבר דיברה על טיפול קצר מועד ועל טיפול ארוך טווח, אוסיף: טיפול מידי, קצר-מועד וארוך-טווח.

תמר לביא: נט"ל נותנת את כל השלושה הללו.

תמר לביא: יש לנו גם קו סיוע.

תמר לביא: פה אני שותפה לגישה של דוד קורן.

תמר לביא: הקו הזה מוכר.

תמר לביא: קו הסיוע שלנו פועל כמענה טיפולי גם ארוך טווח.

תמר לביא: בשעות של חירום מיד לאחר פיגוע הקו נפתח 24/7.

תמר לביא: אנחנו רואים שם קפיצה של מאות אחוזים של פניות, תלוי בפיגוע, פניות מכל הארץ מגיעות לקו הזה.

תמר לביא: בנוסף, במענה המידי אנחנו מפעילים פרויקט, שדיברתם כאילו הוא לא קיים, אבל נט"ל מפעילה פרויקט שנקרא ניידת חירום מידית.

תמר לביא: היא פועלת בשיתוף פעולה עם מרכזי חוסן או גורמי משילות בערים, גם דרך קו הסיוע שלנו.

תמר לביא: כאשר אנשים נמצאים במצוקה קוראים לנו, וכאשר לא ניתן להקל על המצוקה ויש צורך אנשים שלנו מגיעים לבתים.

תמר לביא: אם זה היה בשומר חומות, אנשים שלא יצאו מן הממ"ד כמה ימים, לא למקלחת ולא לכלום – אנחנו מגיעים; ילדים שמתקשרים ואומרים שאימא לא יוצאת מן המיטה – אנחנו מגיעים, וכולי וכולי.

מופיד מרעי: מה יחסי הגומלין שלכם עם שאר הגורמים שמטפלים באירוע?

תמר לביא: קודם כול הכמויות.

מופיד מרעי: אני שואל על יחסי הגומלין, טכנית.

מופיד מרעי: הניידת שלכם מגיעה לשטח.

מופיד מרעי: את מי היא פוגשת?

תמר לביא: הניידת פעילה בעיקר בדרום.

תמר לביא: כאשר יש מרכזי חוסן אז כמובן שהם נותנים את המענה, אלא אם הם צריכים אותנו ואז הם מתקשרים אלינו.

תמר לביא: אני יכול לתת לדוגמה את נתיבות ואשקלון.

מופיד מרעי: מי מתקשר?

תמר לביא: רווחה, שפ"ח (שירות פסיכולוגי חינוכי).

מופיד מרעי: את אומרת שכאשר אתם מקבלים קריאה ממוסד סדור, זה יכול להיות מחלקת רווחה או המשטרה מזעיקה אתכם, אני לא יודע מי - - -

תמר לביא: לא המשטרה.

מופיד מרעי: אזרח מן השטח שמרגיש צורך יכול להתקשר אליכם ואתם מפעילים ניידת?

תמר לביא: גם אזרחים מן השטח יגיעו אלינו דרך קו הסיוע.

מופיד מרעי: בסדר, הגיעו אליכם.

מופיד מרעי: אתם שולחים לשם ניידת?

מופיד מרעי: תלכי איתי צעד אחרי צעד.

מופיד מרעי: הגעתם, הפעלתם את הניידת, הניידת הזאת מגיעה לאירוע.

מופיד מרעי: איך היא משתלבת בתוך האירוע?

מופיד מרעי: מול מי היא עובדת?

מופיד מרעי: אם היא נותנת מענה היא צריכה למעשה להגיע, להתחבר לעובדים הסוציאליים, ואם אנשי הביטוח הלאומי הגיעו לשם היא צריכה לחבור אליהם.

מופיד מרעי: שם צריכה להיות עבודה משותפת.

מופיד מרעי: האם לזה אתם מתכוונים, שבסוף הניידת תגיע לשם, היא תקבל נתונים ממי שנמצא בשטח, מן העובדת הסוציאלית, ממחלקת הרווחה של העירייה, מן הנציג שלה בשטח, מן הביטוח הלאומי, ואז אתם נכנסים אל תוך האירוע.

מופיד מרעי: לזה את מכוונת?

מופיד מרעי: זו השיטה?

תמר לביא: בוודאי.

תמר לביא: אנחנו עובדים כמה שיותר עם גורמי משילות.

תמר לביא: כאשר מתקשרים אלינו אזרחים פרטיים אנחנו קודם כול מפנים אותם לשפ"ח או לרווחה ועובדים בשיתוף פעולה איתם.

תמר לביא: הקשר שלנו עם הביטוח הלאומי הוא הרבה דרך נוהל חרדה.

מופיד מרעי: תגידו לי כולכם, יש כל כך הרבה גורמים שאפשר לפנות אליהם.

מופיד מרעי: זה לא יכול בסוף לבלבל ובשל הבלבול הזה תהיה פגיעה במתן השירות של הגורמים לשטח?

מופיד מרעי: אני יודע שזו שאלה קשה.

תמר לביא: יש כל כך הרבה פערים בתוך הפעילות הזאת וכל כך הרבה חפיפות מן הצד השני.

תמר לביא: נוסף על המענה המידי יש לנו גם מענה קצר-מועד.

תמר לביא: אנחנו גם עושים הכשרות.

תמר לביא: ההכשרות שניתנות כעת הרבה גם במשרד הבריאות וגם במשרד החינוך ובבתי חולים של מעש"ה, של ד"ר פרחי, הן הכשרות למענה מידי.

תמר לביא: אנחנו נותנים גם טיפולים קצרי טווח, 12–24 מפגשים.

תמר לביא: ובנוסף לכך בנט"ל יש גם אפשרות להמשך של רצף טיפולי כאשר הוא על רקע של טרור או מלחמה לטיפול ארוך-טווח.

מופיד מרעי: שלכם או שאתם מפנים את זה לגורמים שונים?

תמר לביא: שלנו.

תמר לביא: פונים אלינו ומקבלים מענה.

תמר לביא: גם הביטוח הלאומי ומשרד הביטחון מפנים אלינו.

מופיד מרעי: אז אתם יכולים להיות חלק מצוות עתידי שיתכלל את כל הפעילות של הטיפול?

מופיד מרעי: אתם רואים את עצמכם כחלק מצוות כזה?

מופיד מרעי: או שלא חשבתם על זה?

תמר לביא: הדברים קיימים כבר, רבים מהם.

מיכל רוזין: נט"ל הוא חלק מן הוועד המנהל של הקואליציה הישראלית לטראומה, בדיוק כמו דוד מער"ן.

ענבר דוד: רק אגיד שזה לא מספיק.

מופיד מרעי: אם זה היה מספיק לא היינו יושבים פה, גברתי, תאמיני לי.

תמר לביא: החיבור הנוסף שיש לנו עם הרווחה ועם השירותים הפסיכולוגיים החינוכיים הוא בהכשרות שאנחנו נותנים על טיפול שהוא מידי, קצר וארוך טווח.

מופיד מרעי: תודה רבה.

מופיד מרעי: נעבור בקצרה ליושב-ראש ארגון נפגעי פעולות איבה, אייבי מוזס, בזום.

מופיד מרעי: מה שלומך?

אייבי מוזס: אהבתי את השאלה האחרונה שלך, אדוני היושב-ראש, שאמרת שכל הגורמים מגיעים בבת אחת.

אייבי מוזס: יש אמירה באנגלית, אומרים שיותר מדי טבחים מקלקלים את המרק.

אייבי מוזס: נושא הפיגועים והפוסט-טראומה, יש אנשים שחווים פיגוע או שהיו בפיגוע ולא הולכים להיבדק כי הם מפחדים מן הסטיגמה, שיגידו: הו, היית אצל פסיכיאטר.

אייבי מוזס: אחרי כן כשהוא רואה שמשהו בנפש שלו נפגע הוא מתחיל להתעורר, ופתאום אדם צריך להוכיח שבאותו תאריך, באותה שעה, בזמן הפיגוע היית שם.

אייבי מוזס: אז אתה צריך להביא הוכחות שהיית שם כדי לקבל מענה, גם מביטוח לאומי, גם מכל הגורמים האחרים.

אייבי מוזס: שים לב למה שאמרו בהתחלה הנוכחים המכובדים, שכולם מגיעים בבת אחת לבית החולים – זה נציגים של נט"ל, נציגים של הביטוח הלאומי, נציגי המשטרה, כל העובדים הסוציאליים, עובדים סוציאליים של בתי החולים ושל העיריות.

אייבי מוזס: כל כך הרבה אנשים מגיעים בבת אחת לאותו אדם.

אייבי מוזס: מי נותן את המענה בסוף?

אייבי מוזס: מי לוקח את המושכות בסוף ואומר "אני אטפל בו"?

אייבי מוזס: אם זה חייל – זה משרד הביטחון, אם זה אזרח – זה הביטוח הלאומי.

אייבי מוזס: אנחנו צריכים לקבל את המענה הטוב ביותר.

אייבי מוזס: אל תשכחו, אצלנו רוב הנפגעים הם ילדים שצריכים את המענה הכי חשוב.

אייבי מוזס: רק להזכירך, אדוני, שלפני 20 שנים, מה שהיה בדרום, היום אותם ילדים מתגייסים לצה"ל עם כזה מטען בראש שלהם אחרי שעברו אז טראומה.

אייבי מוזס: כלומר זה נשאר אצלם לכל החיים.

אייבי מוזס: פוסט טראומה לא נגמרת, זה הר געש שמתפרץ מתי שהוא רוצה ואיך שהוא רוצה.

אייבי מוזס: אני מבקש שהאנשים האלה יקבלו את הטיפול הכי טוב כי לצאת מזה אין מענה, אין תרופה לפוסט טראומה.

מופיד מרעי: אייבי, תודה רבה.

מופיד מרעי: זה מובן מאליו.

מופיד מרעי: ככל שנגיע למטופל בתחילת הדרך כך נצליח לתת את הטיפול הטוב ביותר וכמובן אנחנו צריכים את הילדים ואת הנפגעים בריאים לעתיד, בזה אין ספק.

מופיד מרעי: בהזדמנות זו אני מחזק אותך על כל הפעילות שלך כמעט בכל התחומים.

מופיד מרעי: זו לא הפעם הראשונה שאנחנו נפגשים.

מופיד מרעי: תודה.

מופיד מרעי: משפט אחרון של אפרת רותם, בבקשה, אבל אני מבקש שזה יהיה בקצרה כי אני חייב להיכנס לסיכום.

אפרת רותם: אני מאיגוד העובדות והעובדים הסוציאליים.

אפרת רותם: אתחבר בחצי דקה לדברים האחרונים של אייבי.

אפרת רותם: כולנו מודעים לזה ולא מספיק מכירים איך לבנות את זה.

אפרת רותם: אנחנו יודעים להגיד שככל שאנחנו נותנים את המענה מהר יותר, ב-72 השעות הראשונות, הסיכוי להתפתחות של תסמונת פוסט טראומטית בהמשך מצטמצם, וככל שאנחנו מתרחקים, בטח בטווח זמן של יותר מחודש, זה גדל.

אפרת רותם: כלומר אם אנחנו יודעים לתת מענה בהתחלה הוא קצר יותר, הוא זול יותר, הוא פשוט יותר.

אפרת רותם: ככל שאנחנו מתרחקים זה עולה יותר.

מופיד מרעי: לא רק עולה יותר אלא יכול להיות שהנזק יהיה גדול יותר.

אפרת רותם: חד-משמעית.

אפרת רותם: לקחתי את זה לרגע אפילו לקטע הכלכלי.

אפרת רותם: שמעתי כאן על המון שירותים ובאמת המערכות קיימות, הבסיס קיים, אבל איפה החוסרים?

אפרת רותם: מקום אחד, מירה אמרה משהו במובלע, היא אמרה שהמענה ניתן בנוסף על תפקידם.

אפרת רותם: מה זה אומר?

אפרת רותם: הרשויות המקומיות נותנות את המענה, והן עושות עבודה מדהימה דרך המחלקות לשירותים חברתיים במקרי חירום, בנוסף על תפקידם.

מופיד מרעי: ברור.

מופיד מרעי: אני אתייחס לזה בסיכום.

אפרת רותם: אגיד עוד שני משפטים, ברשותך.

אפרת רותם: לפי המידע שקיבלתי הבוקר דווקא כן יש רשימות המתנה גדולות במרכזי החוסן, גם בשדרות וגם באשקלון, של מספר רב של חודשים.

אפרת רותם: אני לא יודעת איפה הפער.

בלה בן גרשון: לא.

מופיד מרעי: אל תפתחו את זה לדיון, אני מבקש.

אפרת רותם: דובר כאן על הדאגה למטפלים ולכוחות ההצלה.

אפרת רותם: חשוב מאוד שאנחנו לא נשכח את זה, כי אחרת לא יהיה מי שימשיך לעשות את העבודה בהמשך.

מופיד מרעי: תודה רבה.

אלישבע לב-רן: אני מפורום הארגונים למען הפסיכולוגיה הציבורית.

אלישבע לב-רן: דיברו פה על טווח מידי, טווח קצר, אז כנראה שאני מדברת על הטווח הארוך יותר.

אלישבע לב-רן: ילד בלוד שרוצה טיפול פסיכולוגי, חוסן עושים עבודת קודש, אבל כפי שאמרה חברת הכנסת וולדיגר זה כמו פלסטר לניתוח לב פתוח.

אלישבע לב-רן: אחרי שהוא יסיים, אפילו יקבל את המענה בחוסן – לא נראה לי שיש היום חוסן בלוד אבל נניח – אין היום פסיכולוג ילדים במרפאה לבריאות הנפש בלוד.

אלישבע לב-רן: גם בעוטף עזה, שם כן מקבלים את השירות המצוין של מרכזי חוסן, אין מרפאה לבריאות הנפש, צריך לנסוע עד באר שבע.

אלישבע לב-רן: הזכירו את השפ"חים.

אלישבע לב-רן: אחרי שנט"ל יעשו התערבות טובה מאוד יפנו לשפ"ח.

אלישבע לב-רן: בשפ"ח אין פסיכולוגים.

אלישבע לב-רן: יש תקנים והם לא מאוישים בגלל שכר הפסיכולוגים ותנאי ההעסקה.

אלישבע לב-רן: כפי שאמר דוד קורן, משהו שיתפקד טוב בשגרה יתפקד טוב גם בחירום.

מופיד מרעי: תודה רבה.

מופיד מרעי: אני מגיע לסיכום.

מופיד מרעי: טוב שקיימנו את הדיון הזה.

מופיד מרעי: אני חושב שקיום הדיון ודיוני מעקב רק מביאים אותנו לשיפור מתמיד.

מופיד מרעי: בדיון עלה שיש חוסר בשירות בשפות זרות במוקדים.

מופיד מרעי: קחו את זה בחשבון.

מופיד מרעי: כל מי שיש לו מוקד, שייתן שירות לכל האזרחים במדינה.

מופיד מרעי: לא יכול להיות שבחור אתיופי אין לו מוקד באמהרית, או אישה שהיא עולה חדשה שבאה עכשיו מרוסיה בעקבות המלחמה אין לה מוקד ברוסית.

מופיד מרעי: לכן צריך שהמוקדים האלה יהיו בכל השפות.

מופיד מרעי: זה חשוב מאוד, צריך לעשות את זה.

מופיד מרעי: קיים צורך בהקמת מרכזי חוסן בכל המקומות, לרבות בלוד, היכן שצריך, אבל המרכזים בסופו של דבר צריכים להיות בנויים לתת מענה.

מופיד מרעי: מן ההיכרות שלי עם חלק ממרכזי החוסן, במתכונת הנוכחית הם באמת כתובת לא רעה.

מופיד מרעי: אבל צריך להרחיב את הפריסה שלהם, שתהיה פריסה ארצית ראויה שנותנת מענה.

מופיד מרעי: חברת הכנסת מיכל וולדיגר אמרה, ואני משלב את זה עם הניידות שעליהן אתם דיברתם, שצריך להקים גוף שיתכלל את כל הפעילות.

מופיד מרעי: הוא מגיע לשטח בעיתוי מסוים, מקבל את המקל.

מופיד מרעי: נכון לעשות את זה, כי העברת מקל היא העברת כל המידע לגוף שבא לטפל כדי שהטיפול יהיה יעיל וטוב יותר.

מופיד מרעי: את זה אנחנו צריכים לקדם.

מופיד מרעי: אנחנו צריכים להכשיר עובדים ברשויות כי כל עובד כזה הוא לא רק מוכשר ולא רק מוסמך אלא הוא אגר מידע בעת הצורך, הוא יקל מאוד ובסוף יעזור לטיפול המידי.

מופיד מרעי: השלמת טיפול בהמשך במקום שאין בו מרכז חוסן – אנחנו צריכים להיכנס לזה.

מופיד מרעי: כל ארגון חייב שיהיה לו נוהל הפעלה למקרי חירום, שיכיל את כל הטיפול בכל נפגעי החרדה.

מופיד מרעי: יש לי בקשה מכל הגופים שמתעסקים בזה, תזכרו שגם אם אתם חושבים שהגעתם ל-100% נפגעי חרדה יהיו כאלה שמתביישים ולא רוצים סטיגמה כנפגעי חרדה.

מופיד מרעי: מה קורה איתם?

מופיד מרעי: האם הם יחיו בכל המשך חייהם כנפגעים ואחרי כן התסמונת תטופל מאוחר ואנחנו נשלם על זה מחיר יקר?

מופיד מרעי: לשם תכוונו.

מופיד מרעי: תודה רבה.

מופיד מרעי: אני נועל את הישיבה.