ועדת המשנה למדיניות חוץ והסברה, כנסת 24, פרוטוקול מספר 5, 2022-06-14 14:00

אמילי חיה מואטי: חברות וחברים, צוהריים טובים, אני פותחת את הדיון השלישי בנושא מיזמים ושיתופי פעולה אזרחיים בין ישראלים לפלסטינים.

אמילי חיה מואטי: הדיון הראשון עסק ביוזמות כלכליות, השני עסק בסביבה ואקלים, והיום אנחנו נעסוק בחינוך.

אמילי חיה מואטי: נמצאים אתנו כאן גופים שמלווים את הוועדה הזאת מהדיון הראשון, ואני מודה להם מקרב לב.

אמילי חיה מואטי: אני אממש את החובה הנעימה להזכיר אותם ברגע כשאני אפנה אליהם את זכות הדיבור.

אמילי חיה מואטי: אני חושבת שאולי כדאי שהפעם נתחיל עם מרכז פרס לשלום.

אמילי חיה מואטי: קצת אופטימיות.

אמילי חיה מואטי: בבקשה, סיון.

סיון זלוביץ קרן: סיוון זלוביץ קרן, אני אחראית על שותפויות בתחום החינוך במרכז פרס.

סיון זלוביץ קרן: לא הייתי בפגישות האחרונות.

אמילי חיה מואטי: את לא מבינה מה הפסדת.

אמילי חיה מואטי: לא כי זו אני, לא כי אלו אנחנו.

אמילי חיה מואטי: באמת, כמו שאמרה לי מישהי מהנהלת הוועדה, שיש משהו בהתמדה הזאת שבסופו של דבר אנחנו נצליח לייצר מסמך רציני, שיהיה לנו למי להגיש אותו הלאה ולראות מה אנחנו יכולים לעשות גם מבחינת הממשלה וגם מבחינת הפרלמנט.

אמילי חיה מואטי: זה כל כך קריטי לקיום שלנו כאן, וכל כך מעט מתעסקים בזה, גם במובן של תקווה, אבל גם במובנים הארציים יותר – של ביטחון, של מדיניות, של מוסר, אסטרטגיה, כל הדברים הגדולים שאנחנו כל כך מאמינות ומאמינים בהם.

אמילי חיה מואטי: בבקשה, סיון.

סיון זלוביץ קרן: תודה.

סיון זלוביץ קרן: תודה על הזכות.

סיון זלוביץ קרן: אני מסכימה עם כל מה שנאמר.

סיון זלוביץ קרן: מרכז פרס, למי שלא מכיר – אנחנו עובדים 25 שנה בתחום של חינוך, סביבה, שלום, עכשיו עדכנו לחדשנות.

סיון זלוביץ קרן: שמעון פרס הקים אותנו ב-1996 במטרה ליצור תשתית בין האנשים.

סיון זלוביץ קרן: אנחנו א-פוליטיים.

סיון זלוביץ קרן: אנחנו מייצרים נקודות מפגש, נקודות של win-win, בין אוכלוסיות בתוך ישראל, וגם מחוצה לה, עם הרשות הפלסטינית, בעבר והיום אנחנו עובדים גם עם מזרח תיכון – מדינות כמו תוניס, אלג'יר, מרוקו, ירדן, מצרים, סוריה, מגוון רחב, בשלל פעילויות שאני יכולה לדבר עליהן שעה, אבל אני לא.

סיון זלוביץ קרן: אני אתמקד בעולמות של חינוך.

סיון זלוביץ קרן: יש לנו שני פרויקטי דגל – אחד הוא בתחום של ספורט בעולם של חינוך א-פורמלי אחר הצוהריים.

סיון זלוביץ קרן: מזה 20 שנה אנחנו מפגישים ילדים וילדות אחר הצוהריים בפעילויות של ספורט בקבוצות משולבות, פלסטיניות וישראליות, הם נפגשים בתוך היישובים שלהם, בערים, ואז נפגשים בפעילויות משולבות לפעילות של ספורט.

סיון זלוביץ קרן: פיתחנו מתודולוגיה שנקראת fair-play: הם לא מקבלים נקודות על גול – הם מקבלים גם על גול, אבל גם על להיות שותף וחבר צוות.

סיון זלוביץ קרן: אין להם שופט, הם פותרים את הבעיות שלהם בינם לבין עצמם ביחד.

סיון זלוביץ קרן: זו פעילות יוצאת מן הכלל.

סיון זלוביץ קרן: אני חייבת להגיד שבשנה האחרונה אנחנו לא עובדים עם הרשות, אבל זה בעיקר בשל אתגרי קורונה, ואנחנו כן רואות את המשך הפעילות בשנת הלימודים הקרובה.

סיון זלוביץ קרן: פרויקט נוסף נקרא YaLa – Young Leaders, הוא נפרס על כל המזרח התיכון.

סיון זלוביץ קרן: מיליון צעירים וצעירות שעוברים קורסי הכשרות בתחום של עיתונאות אזרחית, לומדים להשמיע את הסיפור שלהם, וגם יזמות וחדשנות.

סיון זלוביץ קרן: אנחנו מנסים לחבר אותם ל-ecosystem הישראלי ולראות איך אנחנו כאומת החדשנות יכולים לצאת מהאי שלנו אל מזרח תיכון, וביניהם הרשות הפלסטינית.

סיון זלוביץ קרן: שאלו אותנו על אתגרים.

סיון זלוביץ קרן: האתגרים שלנו הם גם בעולם הפיזי – למצוא את המאמנים ואת המאמנות האמיצים שישתפו אתנו פעולה כדי שנוכל להוציא לפועל את התוכניות האלה.

סיון זלוביץ קרן: זה כרוך באתגרים, חייבים להגיד, גם מבחינתם – הילדים לובשים חולצות בעברית, בערבית ואנגלית, והם מתאמנים ביחד, וזו אמירה אמיצה וחשובה ואנחנו רוצים להמשיך בה; אני בטוחה שעוד גורמים שיושבים כאן סביב השולחן יתחברו, גם בעולם של תקציבים, של sustainability, להמשיך.

סיון זלוביץ קרן: אנחנו כמו אקורדיון – עובדים לפי תרומות.

אמילי חיה מואטי: כמה אחוז מהפעילות שלכם הוא מתרומות?

סיון זלוביץ קרן: רובה.

סיון זלוביץ קרן: רובה מתרומות, במיוחד בעולמות של הפרויקטים, 100% תרומות.

סיון זלוביץ קרן: בכל שנת לימודים אנחנו נכנסים לעולם שלפי התרומות לפעילויות האלה אנחנו יודעים כמה תלמידים ותלמידות יוכלו להשתתף בפעילות בתוך ישראל, שהיא מאוד משמעותית, ובנושא של הוועדה הזאת, גם עם הרשות הפלסטינית.

אמילי חיה מואטי: וכשזה קורה ברשות הפלסטינית, היכן זה קורה?

סיון זלוביץ קרן: זה קורה בגדה, זה קורה ברמאללה, בית לחם, יטא.

סיון זלוביץ קרן: יש לנו כמה עשרות מאמנים שעובדים אתנו לאורך השנים, שיודעים להביא ילדים וילדות מקבוצות גיל של יסודי צריך להגיד, משתפי פעולה.

אמילי חיה מואטי: אני ממש אשמח להגיע פעם למשחק הזה.

סיון זלוביץ קרן: את מוזמנת בשמחה.

אמילי חיה מואטי: כשזה יקרה, כשתחזרו לפעילות, אני מבקשת.

סיון זלוביץ קרן: בטח.

אמילי חיה מואטי: אני גם יכולה לקנות כרטיס.

סיון זלוביץ קרן: את מוזמנת בכיף.

אמילי חיה מואטי: תודה רבה.

אמילי חיה מואטי: תודה, סיון.

אמילי חיה מואטי: חברת הכנסת גבי לסקי, את רוצה לדבר?

גבי לסקי: אני קודם רוצה להקשיב.

אמילי חיה מואטי: בסדר גמור.

אמילי חיה מואטי: אני מבינה שיש לנו נציגה של המועצה להשכלה גבוהה בזום, והיא רוצה להגיד כמה דברים לפני שאנחנו נכנסים לעובי הקורה.

אמילי חיה מואטי: בבקשה, ביאטה.

ביאטה קרנץ: צוהריים טובים, ביאטה קרנץ מהמועצה להשכלה גבוהה.

ביאטה קרנץ: אני רוצה להתייחס לשתי נקודות, ברשותכם, על שיתוף פעולה בחינוך, איך ישראל ברמת ההשכלה הגבוהה בוחרת עם מי לשתף פעולה.

ביאטה קרנץ: המטרה שלנו, של המל"ג, של הוות"ת, הוועדה לתכנון ותקצוב שמתקצבת את זה, היא להעלות את המצוינות האקדמית של ישראל, ולכן המדינות שאנחנו משתפים איתן פעולה הן מדינות שהאימפקט פקטור שלהן, שהוא מדד להערכת חשיבות הפרסומים, הוא גבוה משלנו, כי אנחנו יודעים ששיתוף פעולה כזה מעלה את האימפקט פקטור של החוקרים הישראלים, וזה השיקול המרכזי בשיתוף פעולה בתחום של מחקר.

ביאטה קרנץ: רוב המדינות שאנחנו משתפים איתן פעולה הן מדינות שהאימפקט פקטור שלהן הוא גבוה יותר משלנו לטובת המחקר – ארצות הברית, אנגליה, שוויץ ומדינות אירופה האחרות.

ביאטה קרנץ: לצד זה, חשוב לי להגיד שבחודשים האחרונים היה קול קורא של המשרד לשיתוף פעולה אזורי בשיתוף אתנו, אבל גם קול קורא שלהם למוסדות להשכלה גבוהה בשווי של שלושה מיליון שקלים בדיוק לדברים האלה, לקדם שיתוף פעולה אזורי.

ביאטה קרנץ: 17 מוסדות אקדמיים הגישו הצעות בנושא הזה, 29 הצעות, שמתוכן יש גם הצעות לשיתוף פעולה עם הרשות הפלסטינית, אם אלו מענקים שהתקבלו, אם זה לוועידות, לכנסים, לסדנאות, לחילופי סגל.

ביאטה קרנץ: גם זה קורה, אומנם לא מענקי מחקר כמו שאנחנו רגילים לראות, אבל - - -

אמילי חיה מואטי: יש כרגע מחקר משותף שאת יודעת עליו שקורה עכשיו בין חוקרים ישראלים לחוקרים פלסטינים?

ביאטה קרנץ: אני לא מכירה כזה, אבל אנחנו יכולים לבדוק מול המוסדות להשכלה גבוהה כי בכל מקרה יש להם חופש להחליט מה הם עושים.

ביאטה קרנץ: אני יכולה לבדוק ולחזור אליכם בנושא הזה.

אמילי חיה מואטי: אנחנו ממש נשמח.

אמילי חיה מואטי: אני אעביר את התשובה לשאר משתתפי ועדת המשנה.

אמילי חיה מואטי: חצרוני, במסמך שאתה הגשת על מספר המלצות שנוגעות להשכלה הגבוהה.

אמילי חיה מואטי: תוכל בבקשה להרחיב?

גיא חצרוני: כן, אני אעשה את זה לפי הסדר שרשמתי פה.

גיא חצרוני: קודם כל, יש שיתוף פעולה והכשרות בנושאים של הייטק.

גיא חצרוני: יש איזשהו פער בין הידע והיכולות בצד הפלסטיני, ואנחנו הישראלים מנסים להיעזר בידע שלהם ובעובדים פלסטינים, זה גם נושא שכבר עלה פה בקצרה פעם אחת בפעם הראשונה.

גיא חצרוני: צריך לגשר על הפער הזה.

גיא חצרוני: יש הכשרות, למשל הכשרות של סיסקו, הכשרות של מיקרוסופט, יש את חברת קיידנס, חברות שמכשירות מהנדסים פלסטינים בטכנולוגיות שלהן, נותנים להם תעודות לעיתים, ואז הם יכולים לשמש גם לעבודה בשבילנו וגם שם.

גיא חצרוני: זה מעצים גם אותם.

גיא חצרוני: חלק מהדברים חסרים בצד של הרשות הפלסטינית, וזה מגיע מאתנו.

גיא חצרוני: שרקאטק זו התוכנית הראשונה שהזכרתי פה.

גיא חצרוני: זו תוכנית שהתחילה בסיסקו ב-2012, אני חושב, ורצו כבר ארבעה מחזורים.

גיא חצרוני: המטרה היא לקחת חברות תוכנה פלסטיניות, שהרבה פעמים, למעט בודדות, אלו חברות מאוד מאוד קטנות, שנתנו עד כה שירותים פנימיים לכל מיני צרכים, אבל הן לא יודעות לדבר עם העולם הגדול.

גיא חצרוני: התוכנית הזאת לוקחת חברה והופכת אותה לחברה בינלאומית – גם מבחינת איך שהם מנהלים את האנשים, איך שהם מנהלים פרויקטים, איך שהם מנהלים את ה-delivery, איך שהם מדברים עם העולם הגדול.

גיא חצרוני: אלו תוכניות שהיה להן הרבה מאוד אינפקט.

גיא חצרוני: שני מחזורים היו על ידי חברת סיסקו, ששילמה על זה.

גיא חצרוני: על שני המחזורים האחרונים האיחוד האירופי שילם.

גיא חצרוני: זה היה כמעט - - -

אמילי חיה מואטי: רק שאלה.

אמילי חיה מואטי: אתם מזהים הנדסאים פלסטינים ומגייסים אותם ונותנים להם את ההכשרה הספציפית – למשל, מיקרוסופט לעניינים שלהם, או שאתם מתחילים איתם מאפס?

אמילי חיה מואטי: איך הדינמיקה הזאת מתרחשת?

גיא חצרוני: לא, לא, לא, מדובר בדרך כלל על בוגרים או סטודנטים.

גיא חצרוני: למשל הכשרות של סיסקו וגם הכשרות של מיקרוסופט יש גם לסטודנטים וגם לבוגרים.

גיא חצרוני: לפעמים זו דרישה של אוניברסיטאות מסוימות, והרבה פעמים זה בא מהתעשייה שמבקשת להיכנס לתחום חדש, מבקשת תעודות מתאימות, ואז הם מבקשים את ההכשרות האלו.

גיא חצרוני: משם מתעורר הצורך.

גיא חצרוני: אני אלך עכשיו לנקודה האחרונה דווקא.

גיא חצרוני: אם מדברים על אנשי הייטק פלסטינים, אנחנו מדברים היום על כ-3,500 בוגרים בתחומים שהם רלוונטיים, שזה בעיקר מדעי המחשב, הנדסת חשמל ועוד כמה תחומים.

אמילי חיה מואטי: וכמה מהם מועסקים בהייטק הישראלי?

גיא חצרוני: בהייטק הישראלי – אני לא יודע מספרים מדויקים, אבל אנחנו מדברים על בערך 250 עובדים לא בהעסקה ישירה.

גיא חצרוני: עוד לא מוצה הנושא של העסקה ישירה, זה התחיל לקרות עכשיו.

גיא חצרוני: בדיוק אתמול היה לנו - - -

ירון חקלאי: יש מעל 1,600 מפתחים פלסטינים שעובדים עם חברות בארץ.

גיא חצרוני: מעל 1,600.

ירון חקלאי: כן.

גיא חצרוני: אני לא מעודכן במספר.

ירון חקלאי: אני ירון חקלאי מארגון BTI.

אמילי חיה מואטי: תודה ירון, אני ארצה שתרחיב על זה אחרי זה.

גיא חצרוני: בכל מקרה, בדיוק אתמול היה לנו דיון.

גיא חצרוני: יש לנו פורום של חברות הייטק שמעסיקות פלסטינים – אינטל, גוגל, מיקרוסופט, אפל, סיסקו וגם אחרות.

גיא חצרוני: אתמול היה לנו דיון והייתה הסכמה מסביב לשולחן שבשנה יש כ-400 בוגרים מתוך ה-3,500 האלה שיכולים להתאים להייטק הישראלי.

גיא חצרוני: לא כולם מתקבלים, לא כולם מגיעים, אבל זה קורה.

גיא חצרוני: לגבי ההשכלה הגבוהה – אני הכנסתי פה נתונים מאל-קאסמי.

גיא חצרוני: יש כנראה איזושהי בעיה כי אין הרבה מכללות ערביות בישראל שיש להן את האפשרות לתת תואר בלימודים כלליים.

גיא חצרוני: ואז יש נהירה של סטודנטים ערביים מישראל ללמוד בתחומי הרשות.

גיא חצרוני: מדברים על מספרים – שוב, קיבלתי מאל-קסאמי – כ-15,000 סטודנטים נכון להיום.

גיא חצרוני: בסופו של דבר, זה לא בהכרח לטובתנו מפני שחלק מהאוניברסיטאות מנוהלות על ידי חמאס, והם חוזרים הביתה עם מטענים שאני לא בטוח שאנחנו מעוניינים שהם יחזרו איתם הביתה, אבל זה מן כורח מציאות מבחינתם, אין להם מספיק אופציות פה בארץ.

אמילי חיה מואטי: מה החסמים שאתה יודע עליהם?

גיא חצרוני: למה הם הולכים ללמוד שם?

גיא חצרוני: ענייני שפה, זה מאוד מאוד חשוב, תנאי קבלה, הכרת מל"ג בתארים כלליים, כמו שאמרתי.

גיא חצרוני: לפעמים זו קרבה גאוגרפית – לפעמים יותר נוח מאזור באר שבע ללכת ללמוד בחברון מאשר באזור תל אביב.

גיא חצרוני: גם שיקולים של תרבות.

גיא חצרוני: בגלל זה הם מעדיפים הרבה פעמים מוסדות ערביים ולא מוסדות יהודיים שיש בהם גם - - -

הראל חורב: זו חברה שמרנית.

גיא חצרוני: וגם כנראה שיווק אגרסיבי שיש מהצד הפלסטיני, והם חוזרים הביתה, כמו שאמרתי, עם מטענים ועם תארים שמוכרים בישראל על ידי המל"ג.

גיא חצרוני: חלק מהתארים ברשות הפלסטינית מוכרים פה, ואז הם יכולים לקבל את ההכרה.

גיא חצרוני: זה לגבי זה, יש פה כמה שקפים - - -

אמילי חיה מואטי: אני מניחה שלא תהיה לך על זה תשובה, אבל שווה אולי לבדוק – הצוות שלי – כמה כסף יוצא בסופו של דבר לאוניברסיטאות האלה.

אמילי חיה מואטי: זאת אומרת, הסטודנטים הישראלים הערבים שיכלו ללמוד באוניברסיטה - - -

גיא חצרוני: זה חלק מהעניין, הכסף שעובר לשם.

אמילי חיה מואטי: מעניין אותי לראות כמה בשנה.

גיא חצרוני: התחושה באל-קסאמי, בעקבות שיחה, והם גם כתבו כאן – הם מנסים לקבל אישור עוד מ-2007 ועוד לא קיבלו אישור.

גיא חצרוני: הם אומרים שבערך כל שנה הם מחדשים, ויש את התנאים ובכל פעם יש תנאים חדשים.

גיא חצרוני: נראה כאילו יש גרירת רגליים וחוסר רצון לתת להם את זה, לא ברור למה.

גיא חצרוני: עכשיו זה עוד פעם נתקע על משהו חדש שהם מנסים לפתור, אבל זה לא משנה, אלו בעיות מקומיות.

גיא חצרוני: כנראה שצריך לעשות משהו יותר מערכתי ויותר גדול בנושא הזה.

גיא חצרוני: זה לגבי השכלה גבוהה.

גיא חצרוני: דבר אחרון שמוזכר בשקף הראשון ואני שכחתי ממנו, יש גם הכשרות מקצועיות של איגוד התעשיינים, עושים את זה גם עם ההסתדרות, מסתבר.

אמילי חיה מואטי: יהיה נציג של ההסתדרות בדיון בעוד שבועיים שעוסק גם בהקמת גוף מקביל ברצועת עזה.

אמילי חיה מואטי: זה הולך להיות מאוד מעניין.

גיא חצרוני: זה יהיה מעניין.

אמילי חיה מואטי: אתה תהיה.

גיא חצרוני: כן, כמובן.

גיא חצרוני: מה שאני רוצה להגיד, יש חברות בארץ – אני לא חושב שאני יכול לנקוב בשמות – נכון להיום שמעסיקות הרבה מאוד פלסטינים, חסרות הכשרות.

גיא חצרוני: עכשיו חברה גדולה מסיימת מחזור, זה מחזור ראשון, והכשירו חשמלאים.

גיא חצרוני: הם מקבלים תעודה שהיא תעודה מוגבלת.

אמילי חיה מואטי: זו תעודה שהיא מקבילה לחברה, נכון?

אמילי חיה מואטי: מותר להם להיות חשמלאי בחברת X, אבל לא - - -

גיא חצרוני: בדיוק, הם עובדים רק באותה חברה.

גיא חצרוני: יש להם תעודת חשמלאי, אבל באותה חברה.

גיא חצרוני: זה מאוד מאוד מקדם את היכולות שלהם.

גיא חצרוני: מדברים עכשיו גם על הכשרה לרתכים.

גיא חצרוני: בקיצור, מקצועות שצריכים פה בארץ ורוצים לעשות להם elevation, והם בוחרים בדרך כלל את העובדים הטובים יותר.

גיא חצרוני: הם אומרים שיש הרבה התעניינות גם מהצד הפורמלי הפלסטיני בהכשרות האלה.

גיא חצרוני: הם מבקשים משם שיתוף פעולה, כל מיני גורמים, בהכשרות מהסוג הזה ולהעביר את זה גם לשם.

אמילי חיה מואטי: אני יודעת שהמשרד לשיתוף פעולה אזורי – דיבר איתי על זה עיסאווי לפני כמה ימים, שיש לכם איזו התחלה של חזון כזה, נכון?

אמילי חיה מואטי: אתה רוצה לחלוק אתנו?

אייל צבר: אין לי יותר מדי מה להוסיף בעניין הזה.

אייל צבר: אין משהו שאני יכול להוסיף.

אייל צבר: אייל צבר, אני ראש אגף שיתופי פעולה עם הרשות הפלסטינית במשרד לשיתוף פעולה אזורי.

אייל צבר: מעבר לקול קורא להשכלה גבוהה שציינו כאן בהיקף של שלושה מיליון, אנחנו הוצאנו קול קורא למיזמים חינוכיים בקרב צעירים וילדים בהיקף של שני מיליון.

אייל צבר: המטרה שלו היא חיזוק הקשרים הערכיים והחינוכיים בין דור העתיד של ישראל לבין ילדים מהאזור והרשות הפלסטינית.

אייל צבר: אני יודע שיש כבר ארבע רשויות שזכו והולכים לקדם את המיזמים האלה.

אמילי חיה מואטי: אנא הרחב מה מהות המיזמים.

אייל צבר: מהרשויות שזכו יש את איגוד ערים כפר כמא, טובא זנגריה, אבו גוש.

אייל צבר: אם אתם רוצים, אני יכול להגיד לכם – למשל איגוד ערים מיזם בדרכי הזית, חיבורים של גני ילדים לסביבה אקולוגית דרך פדגוגיה שדוגלת בחיבור אדם, קהילה ומקום.

אייל צבר: לצורך העניין, הם קיבלו תמיכה של 450,000 שקל מהמשרד למיזם הזה.

אייל צבר: סמינר תרבותי בכפר כמא – אירוח צעירים ונוער לקידום מודעות והיכרות בין-תרבותית באירוח צ'רקסי.

אייל צבר: זה גם 450,000.

אייל צבר: טובא זנגריה – לומדים ועושים במסגרת אסטרטגית לבני הנוער שלנו, של הרשות הפלסטינית, לסביבה.

אמילי חיה מואטי: איך העניין האזורי בא לידי ביטוי?

אייל צבר: זה שילוב של הילדים של הרשות – עוד פעם, יש מדינות נוספות שנכנסות: יש את ירדן, יש עוד איזשהו מיזם שנוצר בקפריסין.

אייל צבר: שילוב של הילדים מהרשות עם הילדים פה, חשיפה.

אייל צבר: זה גורם להם לחלוק, לקדם חיים משותפים, בניית זהות אזורית, שיח ושפה משותפת בין ילדים.

אייל צבר: זו המטרה וההשפעות של הקול קורא הזה.

אמילי חיה מואטי: בסדר גמור.

אמילי חיה מואטי: תודה רבה.

אמילי חיה מואטי: יונתן לוי, משרד הכלכלה.

אמילי חיה מואטי: הדברים שחצרוני אמר, אני תוהה בקול רם אם למשרד הכלכלה אין עניין דווקא להיכנס לתוך המערכת הזאת, כי אם שמענו שחברות סיסקו ומיקרוסופט הן אלה שמממנות את ההכשרות האלה, למה שאנחנו כמדינה לא ניתן יד ונייצר איזושהי מחויבות גם כלפינו, וגם משהו שנוכל להשתמש בו הלאה?

אמילי חיה מואטי: בבקשה.

יונתן לוי: קודם כל, אנחנו מברכים על יוזמות מהסוג הזה.

יונתן לוי: אנחנו מברכים על יוזמות מהסוג הזה.

יונתן לוי: אנחנו לא יודעים עד כמה הם היו יכולים להתקדם בערוצים הרשמיים, יכול להיות שדווקא בגלל שאלו יוזמות פרטיות של חברות ופורומים שהם לא ממשלתיים עוזר לזה להתקיים.

יונתן לוי: ככל שיתקיים דיאלוג מול גורמים רשמיים, אפשר להעלות את הנקודות האלה ולבחון.

יונתן לוי: שוב, אני אזכיר שאני בסך הכול חודש וחצי בתפקיד, אבל אני אומר שייתכן מאוד שהעובדה שזה לא נעשה בערוצים הרשמיים דווקא מאפשר לזה להתפתח, לפחות הפרויקטים שמר חצרוני הציג.

אמילי חיה מואטי: ויש פרויקטים שלא הוצגו כאן

אמילי חיה מואטי: שאתה יודע - - -

יונתן לוי: אני יודע שהנציגים שלנו במת"ק במעברים מסייעים גם בהעברה של ספרי לימוד.

יונתן לוי: רק בשבוע שעבר אנחנו קיבלנו דיווח על העברה של ספרי לימוד שחלקם מגיעים ממדינות שאנחנו לא מקיימים אתן יחסים, אבל התכנים שלהם עוברים בדיקה ומאשרים את הכניסה שלהם, אז הנושא של שיפור ההשכלה והידע ברשות הוא משהו שאנחנו רואים בחיוב.

אמילי חיה מואטי: תודה רבה.

אמילי חיה מואטי: חורב, אם אני לא טועה, לך יש כבר שיתופי פעולה עם חוקרים פלסטיניים.

הראל חורב: כן, יש לי.

הראל חורב: יש לי סטודנטים פלסטינים ממזרח ירושלים, מרמאללה.

אמילי חיה מואטי: אבל ממש מקבילים שלך שמנהלים איתך ביחד את - - -

הראל חורב: כן, יש חבר'ה שלמדו באוניברסיטה העברית, וחבר'ה שהיו סטודנטים שלי והמשיכו.

הראל חורב: בדיוק הבוקר ניהלתי על זה דיון מאוד פורה עם מנכ"ל ה-Israel institute שהנשיא שלו הוא שגריר ארצות הברית לשעבר, דן שפירו, אבל דיברתי עם המנכ"ל, ואנחנו מתכוונים לפתח שיתוף פעולה בין אקדמאים ישראלים לפלסטינים.

הראל חורב: זה במעגל הקרוב, אנחנו הולכים לעשות את זה גם עם מדינות המפרץ ואולי גם עם מרוקו.

הראל חורב: דנו בדרכים לחדור למרחב הפלסטיני, וזה ממש לא פשוט, זה סיפור שמצריך ממש אסטרטגיה כדי לחדור חומות של חשדנות, טאבו ואיך אפשר לדבר על ישראל במובן שהוא אקדמי שאיננו מגויס.

הראל חורב: זה לא דבר מובן מאליו בכלל.

הראל חורב: הכוונה היא פשוט להעסיק מרצים פלסטינים ממש כדי שיתווכו את הידע הזה.

אמילי חיה מואטי: זאת אומרת, שמרצים פלסטינים ירצו מטעם ה-Israel institute בעולם?

הראל חורב: כן.

הראל חורב: לאו דווקא בעולם, אלא אפילו - - -

אמילי חיה מואטי: זה מה שעושה איתמר רבינוביץ?

הראל חורב: כן, מה שעשה.

הראל חורב: מה שעשה.

הראל חורב: המוקד – אנחנו מחפשים דווקא בגדה, ששם יהיה מוקד של פעילות מבחינתו.

הראל חורב: אמילי, זה במובן המאוד ספציפי של שיתופי פעולה שאנחנו כבר עובדים עליהם, אבל הייתי רוצה להרחיב קצת את ה-scope לעניין של עם מה אנחנו מתעסקים, מה הבעיה שעומדת בפנינו.

הראל חורב: חבל לי מהבחינה הזאת שלא קיימנו בפעם האחרונה את הדיון על הדור הצעיר, כי בעיניי מה שאנחנו עושים היום זו הנגזרת שלו ולא הפוך.

הראל חורב: אבל אני יודע שאנחנו בטח נדבר עליו מתישהו.

אמילי חיה מואטי: אתה יותר ממוזמן לעשות את זה עכשיו.

אמילי חיה מואטי: אנא קח את הזמן ותדבר עליו עכשיו.

הראל חורב: יש הרבה הקשרים שאפשר לדבר עליו – רשתות חברתיות, גיוס דרך הרשתות וכן הלאה.

הראל חורב: אני יכול לדבר על זה, אני חושב שזה ייקח אותנו למקומות אחרים, אבל כל שאלה שתהיה, אני אענה עליה בשמחה.

הראל חורב: אני אגיד בהקשר הספציפי הזה של חינוך.

הראל חורב: הדור הצעיר הפלסטיני כיום – ישראל מתווכת עבורו דרך שני אמצעים עיקריים: הראשון הוא כמובן הרשתות החברתיות, והשני זה החינוך, והחינוך אפילו אולי קצת יותר משמעותי מהבחינה הזאת כי מגיל אפס הוא גדל עם תפיסה שמוקנית לו דרך ישראל.

הראל חורב: על הבעייתיות של החינוך הפלסטיני בכל מה שנוגע לישראל – דרך אגב, כשאני מדבר על ישראל ואיך שמציגים אותנו, זה לא שאני מחפש שיציגו אותנו יפה.

הראל חורב: אפילו בשביל כל שיתופי הפעולה שאנחנו מדברים עליהם כאן עכשיו, צריך פה איזשהו תנאי בסיס, איזשהו רצון טוב, מפתח שמאפשר לנו להיכנס לתוך המרחב הזה.

הראל חורב: ולכן חייבים להבין את תנאי היסוד הללו, שהם באמת לא פשוטים.

הראל חורב: החינוך הזה בכל מה שנוגע לישראל בעייתי בלשון המעטה.

הראל חורב: אני אתן לכם דוגמאות: בעיות במתמטיקה שמחשבות מספר שאהידים מהאינתיפאדה הראשונה עם מספר השאהידים מהאינתיפאדה השנייה.

הראל חורב: חברה מגויסת, אפשר להבין את זה בכל מיני הקשרים, זה לא הנושא שאני רוצה לדבר עליו.

הראל חורב: אני רק אומר שחייבים להבין את זה כאיזושהי מגבלה שעליה אנחנו צריכים להתגבר.

הראל חורב: אפרופו האיחוד האירופי, ממש עכשיו, אחרי כמה שנים שהוא החרים ולא העביר תקציבים בגלל החינוך הפלסטיני, הוא חידש את זה.

אמילי חיה מואטי: היה לנו על זה דיון.

הראל חורב: אלה תנאי הבסיס ואני חושב שכדאי להכיר אותם.

הראל חורב: אם יהיו עוד דברים רלוונטיים לגבי הדור הצעיר, אני כמובן אשמח לדבר עליהם.

הראל חורב: התיווך המסוים הזה של ישראל ספציפית הוא אבן נגף רצינית.

אמילי חיה מואטי: אתה יכול לספר מהניסיון שלך על מחקר ספציפי שעשיתם ביחד עם אקדמאים פלסטינים?

אמילי חיה מואטי: סליחה שאני מתעכבת על זה.

הראל חורב: לא, בכיף.

אמילי חיה מואטי: איך הצלחתם להמריא מכל ענייני היומיום ולחקור את הדיסציפלינה?

הראל חורב: היו כל מיני נושאים – מנושאים סופר נפיצים כמו למשל דיר יאסין ודברים כאלה, שהיו לי שיתופי פעולה עם אקדמאים פלסטינים שנהניתי מהם מאוד, וכולם הגיעו בידיים נקיות לחלוטין ופעלו כפי שאקדמאים צריכים לפעול, בלי חרמות ובלי דעות קדומות, לפחות בכל הנוגע למחקר.

הראל חורב: אבל עדיין, יש מקומות שאתה פשוט לא יכול להיכנס אליהם, שהם טאבו, שהוא יגיד לך את זה בחדרי חדרים, אבל ברגע שהוא יגיע לחברה הפלסטינית – אני מדבר על הקולגה הפלסטיני – הוא יגיד דברים אחרים כי זה מה שמצופה ממנו.

הראל חורב: אני יכול גם להבין למה הוא אומר את זה אחרת כי זה בעייתי.

הראל חורב: זה בעייתי לפרוץ את הדברים האלה, אבל אני חושב שצריך להתייחס לכל הסוגיה הזאת בצורה ממש אסטרטגית, זאת אומרת, לתכנן איך חודרים את חומות החשדנות הללו ונכנסים בצורה שהיא הכי משכנעת של רצון טוב ורצון לעשות טוב, אבל זו משימה לא פשוטה שמחייבת תכנון וכן הלאה.

אמילי חיה מואטי: תודה רבה.

אמילי חיה מואטי: נמצא אתנו בזום ספי דונר, שהוא יו"ר עמותת סיפור.

אמילי חיה מואטי: תיווך אותו לוועדה עורך דין גלעד שר, ואני חושבת שיש לו איזושהי תוכנית ששווה להכביד בה ראש.

אמילי חיה מואטי: בבקשה, ספי.

ספי דונר: צוהריים טובים ותודה רבה על ההזדמנות.

ספי דונר: אני בחו"ל, אחרת הייתי מגיע בשמחה לישיבה של הוועדה, אבל בכל מקרה, תודה על ההזמנה.

ספי דונר: שמי ספי דונר ואני יושב-ראש, עומד בראש עמותה שנקראת סיפור-חִכאיה שיצאה לדרך לפני שנה וחצי.

ספי דונר: חִכאיה זה סיפור בערבית.

ספי דונר: שני סיפורים, שני נרטיבים, וזה בדיוק הרעיון שלנו.

ספי דונר: אנחנו שמים דגש על המודל, על הרעיון הדו-נרטיבי מתוך אמונה – דרך אגב, גם מתן כהנא הזכיר אותה – שהקשבה לנרטיב השני, היכרות עם המורכבות של הסכסוך זה מפתח לקחת אותנו קדימה לכיוון של פיוס.

ספי דונר: אני אוסיף שהשלום עם הפלסטינים חייב להיות שלום חם בגלל החיכוך הרב בין האוכלוסיות.

ספי דונר: שלום חם דורש פיוס, ופיוס דורש היכרות.

ספי דונר: היכרות זו בדיוק המטרה שלנו, לשם אנחנו רצים קדימה.

ספי דונר: אנחנו מדברים על תהליך דו-כיווני – כלומר, גם אצל הפלסטינים, עם כל הקושי, ויש קושי, אנחנו רוצים לקוות שתימצא הדרך שגם הם יעסקו בלימוד של מורכבות הסכסוך והיכרות עם הנרטיב הציוני.

ספי דונר: אנחנו כתבנו והשלמנו לפני כחודש תוכנית לימודים לתיכונים שיכולה להתאים גם לאוכלוסייה הבוגרת, שנקראת 'אופק בסכסוך', ואנחנו התחלנו לשווק אותה לבתי ספר תיכוניים בארץ.

ספי דונר: היא נבנתה ל-30 שעות, לשעה שנתית.

ספי דונר: היא מיועדת בשלב הראשון לציבור היהודי, והכוונה שכבר בשנת הלימודים הקרובה, שתתחיל בעוד פחות משלושה חודשים – יש כבר בתי ספר שנרשמו, כרגע כבר 15 בתי ספר נתנו תשובה חיובית, לפחות כיתה אחת בשכבה, לפחות, יש גם הרבה יותר.

ספי דונר: במקביל, אנחנו מתחילים לעבוד על תרגום והתאמה של התוכנית לאוכלוסייה הערבית בתוך ישראל וגם בשטחים, שתי תוכניות שונות.

ספי דונר: הכוונה היא ללמד את הסכסוך, אבל במבט רחב.

ספי דונר: אנחנו רוצים להסביר מהו קונפליקט, לתת דוגמאות של קונפליקטים רבי שנים, סכסוכים מדממים שנפתרו, לאחר מכן לימוד היסטורי של הסכסוך הישראלי-פלסטיני, תוך מתן דגש לשני הנרטיבים.

ספי דונר: לאחר מכן הצעה של פתרונות, זאת אומרת, לסקור פתרונות אפשריים לסכסוך, לאו דווקא פתרונות של השמאל, ולבסוף להציג עמותות שפועלות לסיום הסכסוך, והכול במטרה לא רק להשכיל את התלמידים, אלא גם לשאוף לכך שהם יהפכו להיות אזרחים אקטיביים.

ספי דונר: אקטיביים בכיוון לפעול, לקדם, לשנות את המציאות.

ספי דונר: אנחנו יוצאים לדרך – כרגע אני מקווה שעם 2,000-1,500 תלמידים בשנת הלימודים הקרובה, אבל כרגע אנחנו עמותת מתנדבים.

ספי דונר: אני לא הסברתי, אנחנו עמותה צעירה, מתנדבים.

ספי דונר: יצאנו לדרך לפני שנה וחצי, ומזלי שיש כ-20 מתנדבים יחד איתי, שלושה מורים נפלאים שכתבו את התוכנית.

ספי דונר: אבל התקווה, החזון שלנו, תיאורית השינוי שלנו אומרת שכשיהיו רבבות רבות, מאות אלפים של אזרחים גם בצד שלנו, גם בצד השני, שחשופים למורכבות של הסכסוך ומודעים לכך שיש נרטיב גם לצד השני, יתחיל לקרות משהו טוב, יתחיל להיות לחץ על המנהיגים, ואנחנו מקווים ששם יגיע השלב של שינוי, של מנהיגים שמחויבים לשים סוף לסכסוך.

ספי דונר: זה במגבלות הזמן.

ספי דונר: אנחנו כמובן כן זקוקים למשאבים, כרגע פועלים במסגרת של מתנדבים, ויש לנו מישהי שתעזור לנו לבחון את האפקטיביות של המהלך, אבל אנחנו לבטח נזדקק למשאבים בהמשך הדרך.

אמילי חיה מואטי: תודה רבה.

אמילי חיה מואטי: תודה ספי.

אמילי חיה מואטי: אני חושבת ששווה לקיים על זה דיון בוועדת חינוך, לראות אם יש תוכניות מקבילות כאלה ומה ניתן לעשות איתן.

אמילי חיה מואטי: יש פה נציגה ממכון טרומן, ד"ר אלכסנדרה.

אמילי חיה מואטי: בפעם הקודמת, כשהייתה כאן פרופ' ויניצקי סרוסי, היא דיברה על איזשהו פרויקט שאתם עושים עכשיו של מציאת פתרון.

אמילי חיה מואטי: האם תוכלי להגיד לנו בבקשה גם איפה זה עומד, ולהוסיף את הדברים שהתכוונת להוסיף?

אלכסנדרה הרפרוי מישלר: את זה אני לא יודעת.

אלכסנדרה הרפרוי מישלר: צוהריים טובים, אני מאוד שמחה להיות כאן, תודה על ההזדמנות.

אלכסנדרה הרפרוי מישלר: אני אקריא מה שהכנתי כי יותר קל לי ככה.

אלכסנדרה הרפרוי מישלר: שמי ד"ר רבה אלכסנדרה הרפרוי מישלר, אני מייצגת את מכון טרומן למען קידום השלום.

אלכסנדרה הרפרוי מישלר: נולדתי בשטרסבורג, עליתי לארץ בשנת 2010 והתגיירתי לפני 12 שנה כאשר גיליתי תוך כדי מחקר הדוקטורט שלי את שורשיי היהודיים.

אלכסנדרה הרפרוי מישלר: נושא הדוקטורט באוניברסיטת סורבון היה בנושא כיסוי המדיה של תהליך הצדק המעברי בשוויץ לגבי חשבונות בנק של נספי שואה וניצולי שואה.

אלכסנדרה הרפרוי מישלר: לפני חצי שנה הוסמכתי כרבה אורתודוכסית "יורה-יורה" מהרב-פרופ' דניאל שפרבר, חתן פרס ישראל.

אלכסנדרה הרפרוי מישלר: את הפוסט דוקטורט שלי עשיתי במכון טרומן.

אלכסנדרה הרפרוי מישלר: במקביל למחקר אני מלמדת היסטוריה של הציונות סטודנטים פלסטינים במכינה באוניברסיטה העברית.

אלכסנדרה הרפרוי מישלר: מדי פעם אני פוגשת שוב את הסטודנטים האלה בקורס המוסמך שאני מעבירה במחלקת תקשורת בנושא צדק מעברי.

אלכסנדרה הרפרוי מישלר: הצדק המעברי מבוסס על ארבעה צעדים עוקבים שמטרתם לאפשר מעבר בין מערכות פוליטיות קיצוניות שגרמו לרצח עם, לפשעים נגד האנושות, פשעי מלחמה וטיהור אתני, למערכות דמוקרטיות.

אלכסנדרה הרפרוי מישלר: להלן ארבעה שלבים: קודם כל משפט וועדת אמת, פיצויים כספיים, התנצלות פומבית, שימור זיכרון על ידי הקמת מוזיאונים, טקסים ועדכון ספרי לימוד.

אלכסנדרה הרפרוי מישלר: שותפי למחקר היה אחד מ-500 סטודנטים פלסטיניים ממזרח ירושלים שלמדו במכינה.

אלכסנדרה הרפרוי מישלר: המחקר שלנו התחיל לפני ארבע שנים כאשר הסטודנט ביצע את עבודת המוסמך שלו בקורס שלי בצדק מעברי.

אלכסנדרה הרפרוי מישלר: המחקר סוקר סטודנטים ישראלים ופלסטינים במשך שלוש שנים, בודק באיזו מידה לימודי הצדק המעברי תורמים לשיתוף פעולה בין ישראלים לפלסטינים עבור משתתפים בכיתה.

אלכסנדרה הרפרוי מישלר: דבר זה הושג בהוראה, תוך תשומת לב לנרטיבים כתנאי הכרחי להוראת הצדק המעברי.

אלכסנדרה הרפרוי מישלר: 80% מהמשתתפים בכיתה טענו כי הקורס מאפשר להם שיתופי פעולה תוך אמון בצד השני.

אלכסנדרה הרפרוי מישלר: הם התבטאו כי הניסיון שרכשו בלימודים בכיתה, במעונות ובחיים במרחב הקמפוס ילווה אותם בחייהם האזרחיים בעתיד, כמו בבתי חולים, בהייטק ובתי ספר.

אלכסנדרה הרפרוי מישלר: לעניות דעתי, המדינה נדרשת לקדם גישות של מציאות משותפת בין המגזרים בעצמאות הלמידה על צדק מעברי.

אלכסנדרה הרפרוי מישלר: מכון טרומן מוכן להוביל תוכנית למען למידה, מחקר ופיתוח הצדק המעברי.

אלכסנדרה הרפרוי מישלר: אני מודה לך.

אמילי חיה מואטי: תודה רבה, ד"ר אלכסנדרה מישלר.

אמילי חיה מואטי: יש אתנו גם נציג של ה-BTI, ירון חקלאי.

אמילי חיה מואטי: אני מניחה שיש לך דברים להוסיף, ואם לא, אז אני אשאל אותך כמה שאלות ותענה עליהן.

ירון חקלאי: יש לי דברים להוסיף, אבל הייתי שמח אם דוד הרמן, שנמצא בזום אתנו – הוא גם כן מייצג את BTI.

אמילי חיה מואטי: הוא לא עולה.

אמילי חיה מואטי: ירון, תייצג את הגוף הזה.

ירון חקלאי: אני אייצג את ה-BTI.

ירון חקלאי: BTI הוא ארגון של אנשי עסקים ישראלים ופלסטינים שפועלים ביחד כדי לקדם שיתופי פעולה עסקיים.

ירון חקלאי: אנחנו עוסקים בכל מיני תחומים: הייטק, בריאות, כלכלה, בנייה וכולי, ובפועל מייצרים חיבורים בתחום ההייטק – אני עצמי מגיע מתחום ההייטק.

ירון חקלאי: אנחנו מייצרים חיבורים בין מפתחים פלסטיניים לחברות.

ירון חקלאי: כמו שאמרתי, יש מעל 1,600 מפתחים פלסטינים שעובדים גם במיקור חוץ וגם בהעסקה ישירה, עובדים עם חברות ישראליות, מעל 100 - - -

אמילי חיה מואטי: כמה עובדים בהעסקה ישירה?

ירון חקלאי: בהעסקה ישירה זה ממש חדש, רק עבר החוק, אז אין כל כך הרבה עובדים.

גיא חצרוני: זה פחות מעשרה, יש באזור החמישה.

אמילי חיה מואטי: ברצינות?

ירון חקלאי: כן.

ירון חקלאי: אבל אני יודע שבאינטל כבר מתחילים לגייס ובסיסקו כבר יש עובדים בהעסקה ישירה.

ירון חקלאי: יש קשיים בירוקרטיים כמובן, אבל אנחנו מסייעים גם בדברים האלה, עם אשרות, דרך הקשרים שלנו עם הרשויות בארץ.

אמילי חיה מואטי: זה המתפ"ש?

ירון חקלאי: המתפ"ש בעיקר.

אמילי חיה מואטי: יש פה נציג של המתפ"ש?

ירון חקלאי: אולי צריך שתהיה נציגות של המתפ"ש.

אמילי חיה מואטי: בדרך כלל הם מגיעים.

ירון חקלאי: הם מאוד תומכים ומאוד מסייעים.

ירון חקלאי: אנחנו פונים אליהם הרבה פעמים עם בעיות נקודתיות והם מסייעים לנו.

ירון חקלאי: אני מסכים עם מה שאמר מר חצרוני על נושא של הכשרות, אנחנו גם כן פועלים לקדם את הנושא הזה של הכשרות, שזה צריך להגיע גם מהחברות עצמן, שיכווינו את העובדים לצורך שלהן.

ירון חקלאי: הרי יש מחסור אדיר, כידוע, במפתחים בהייטק, והכשרה כזאת יכולה להכווין אותם לצורך וגם לעזור להם – דרך אגב, לא רק בפערים מקצועיים, אלא גם soft skills ואיך להתקבל בכלל לעבודה.

אמילי חיה מואטי: אבל איך אתם עושים את זה – אתם מוציאים קול קורא, אתם פונים לחברות ושואלים אותם מה הצרכים, או שרק נותנים את התשתית ואת הכסף?

ירון חקלאי: לא, ה-BTI הוא גורם מייעץ יותר ותומך, אנחנו לא עושים בפועל, אלו אנשי עסקים.

ירון חקלאי: הקשר שלנו הוא עם הפלסטינים, עם החברות הפלסטיניות.

ירון חקלאי: מה שאנחנו כן עושים בפועל זה הרבה מפגשים וחושפים חברות הייטק בארץ וחברות בינלאומיות שנמצאות בארץ לאפשרות הזו בכלל, להעסיק מפתחים פלסטינים, הרבה לא יודעים על זה בכלל.

ירון חקלאי: עכשיו עם המצב באוקראינה להרבה חברות שעובדות במיקור חוץ יש בעיה, גם לאלה שעבדו עם רוסיה יש בעיה, זה מגדיל את המחסור.

ירון חקלאי: כשיש פריחה בענף, אז יש צורך שגדל, כשיש מיתון, אז רוצים לחסוך במפתחים.

ירון חקלאי: תמיד הצורך במיקור חוץ קיים, ואנשים לא יודעים בכלל שיש את האפשרות הזאת, שיש בה יתרונות גדולים – גם אזור הזמן והקרבה הגאוגרפית, ואפילו בתרבות הארגונית יש יתרונות גדולים בהעסקה של פלסטינים.

ירון חקלאי: אז אנחנו פונים לחברות, מעניינים אותם בנושא, וברגע שהם שולחים לנו תיאורי משרה, אנחנו מעבירים את זה לחברות הפלסטיניות, גם חברות מיקור חוץ כדי שייתנו לזה מענה וככה נוצר הקשר.

ירון חקלאי: יש בערך 140 חברות שעובדות עם פלסטינית, החברות הגדולות עובדות עם כמה עשרות, סטרטאפים קטנים שלקחו מפתח אחד פה או שם שעובדות עם קבוצות של מיקור חוץ.

ירון חקלאי: כמובן, אנחנו מנסים לקדם את הנושא של העסקה ישירה, למרות שזה מתנגש עם חברות מיקור החוץ, זה לא אינטרס שלהם.

גיא חצרוני: זה נושא שמתפתח כי אין להם ברירה.

ירון חקלאי: אין להם ברירה.

גיא חצרוני: זה גם מתנגש אתנו.

גיא חצרוני: זאת אומרת, זה יוצר לנו בעיה כי מה שקורה, בגלל התנאים להעסקה ישירה של פלסטינים אנחנו פה בישראל לוקחים את הטובים ביותר, והם אלה שמחזיקים את הקבוצות באותן חברות מיקור החוץ, ואז אנחנו מקלקלים לעצמנו כי אלו קבוצות שבדרך כלל עובדות בשבילנו.

גיא חצרוני: היום יש יותר ויותר חברות פלסטיניות שמבינות את זה, ומתחילות לעשות מודל היברידי, למשל שאנשי מפתח יעבדו ישירות מול חברות בישראל, אבל ימשיכו לשבת באותן חברות, יכשירו את האנשים האחרים וגם ינהלו אותם, אבל הן יהיו על הפיירול הישראלי.

גיא חצרוני: זה המודל.

אמילי חיה מואטי: אתם יודעים להגיד לי מה השכר הממוצע של מפתח תוכנה פלסטיני לעומת השכר במשק?

אמילי חיה מואטי: זה תמיד מעניין אותי.

ירון חקלאי: שכר ממוצע – בהעסקה ישירה יש מגבלת מינימום שמחויבים לשלם.

גיא חצרוני: זה בסביבות 19,000 שקל.

ירון חקלאי: 15,000 לדעתי.

גיא חצרוני: זה פעם וחצי שכר ממוצע במשק הישראלי, זה התנאי.

אמילי חיה מואטי: תחשבו איזה שינוי זה עושה בחיים של קהילות - - -

גיא חצרוני: זה מקפיץ כהוגן.

גיא חצרוני: המחירים שם נעים בין מישהו מתחיל – אני מדבר על הגדה המערבית, בעזה המחירים קצת יותר נמוכים – בין 1,500 דולר ל-6,500 דולר במקרים הקיצוניים הגבוהים.

ירון חקלאי: אבל מעבר לשכר עצמו, יש פה יצירה של אקו-סיסטם, אנשים שעובדים בחברות הייטק בשמות מוכרים – ציינו פה את מייקרוסופט וסיסקו, גם אינטל, נוקיה, יש המון חברות שמעסיקות פלסטינים וזה מייצר איזושהי גאוות יחידה כזאת, וזה משפיע גם על הסביבה, על האחים הקטנים שרואים שהאחים הגדולים עובדים בהייטק.

ירון חקלאי: ככה נוצר אקו-סיסטם, כמו שנוצר פה לפני 40 שנה בערך.

אמילי חיה מואטי: כשהתחילה הבועה.

ירון חקלאי: כן.

גיא חצרוני: זה עושה דז'ה-וו על השיח איך מחברים את הערבים וישראל להייטק הישראלי, בדיוק אותו סיפור.

גיא חצרוני: עוד לא רואים את הפוטנציאל, וזה קורה שם.

ירון חקלאי: אנחנו שומעים את אותו שיח על בריחת מוחות, שפה בארץ אף אחד כבר לא מתייחס לזה, יודעים שמי שנסע לחו"ל להתפתח שם, חזר בסופו של דבר לארץ והקים פה את מה שנקרא סטרטאפ ניישן.

ירון חקלאי: אנחנו שומעים גם בצד הפלסטיני את אותו שיח של פעם שהיה פה בארץ, שמי שנכשיר אותו, הוא יברח לעבוד בחברה בחו"ל, בגוגל בחו"ל ולא יהיה פה.

אמילי חיה מואטי: בסוף זה אחרת.

ירון חקלאי: הראייה צריכה להיות ראייה כוללת ולטווח רחוק.

ירון חקלאי: כרגע – שוב, מסיבותיהם, שהן מובנות, הם נמצאים בהישרדות, וכל אחד דואג יותר לאינטרס הצר שלו, אבל אנחנו עובדים כדי לשכנע אותם שזה בסופו של דבר לטובתם.

גיא חצרוני: אגב, העסקה ישירה פתרה למשל חלק מהבעיה.

גיא חצרוני: גוגל התחילו להעסיק פלסטינים לאחרונה, והם לא עושים מיקור חוץ, אז הם היו צדים אותם והרעיון היה שהם יעברו לאירופה.

גיא חצרוני: זה לא קרה בגלל הקורונה, ועכשיו העסקה ישירה תפתור להם כנראה את הבעיה, לפחות באופן חלקי, זה תלוי בהרבה מאוד תנאים.

אמילי חיה מואטי: תפתור את הבעיה במובן הזה שהעובדים לא יעברו לאירופה.

גיא חצרוני: שהם לא יצטרכו לעשות להם רילוקשיין, ואז הם יוכלו להישאר.

גיא חצרוני: אבל – וזה עלה אתמול בפורום – אחת החברות היותר גדולות אמרו שהם עשו בדיקה עם העובדים הפלסטינים שרוצים לעבוד בהעסקה ישירה, שאלו אותם איך הם רואים את עצמם חמש שנים קדימה, והרוב המכריע דיבר על רילוקשיין.

הראל חורב: רק רציתי לשאול, אתם רואים דפוסים משפחתיים בגיוס של עובדים?

הראל חורב: זאת אומרת שאח מביא אח, אח מביא בן דוד?

ירון חקלאי: אני לא יודע להגיד לך בוודאות.

הראל חורב: כי זה דפוס מאוד משמעותי במקצועות אחרים בצורה מובהקת.

ירון חקלאי: אני מניח שיש השפעה.

הראל חורב: ואם כן, יש לזה הרבה השלכות מבחינת התמודדות עם התופעה.

ירון חקלאי: בעיקר בגלל שמדובר במותגים בינלאומיים, יש איזושהי - - -

אמילי חיה מואטי: כל ההילה הבינלאומית.

ירון חקלאי: ברור, כמו שזה בארץ, ככה זה - - -

הראל חורב: אבל אתה לא יודע אם יש ממש דפוסים של משפחה.

ירון חקלאי: אני לא יודע להגיד לך.

ירון חקלאי: לא בדקתי את זה ספציפית.

אמילי חיה מואטי: שווה לבדוק את זה.

הראל חורב: כן, נכון, בהחלט.

ירון חקלאי: אני רק אוסיף שיש עוד תחומים שבהם אנחנו כן היינו שמחים ליצור הכשרות, ואנחנו גם פועלים כדי ליצור הכשרות.

ירון חקלאי: כל התחום של knowledge worker אלו לא חייבים להיות מפתחים per-se, אלא אנשים שהם מעצבים, או כל מי שעובד עם מחשב, אפשר להכשיר אותו ויש דרישה לעבודות כאלה בשוק.

ירון חקלאי: מה שאנחנו עוד עושים, יש לנו קבוצת עבודה שהיא יחסית חדשה בתחום הבריאות, ואחד הפרויקטים הראשונים שאנחנו מקדמים הוא הכשרה של רופאים.

ירון חקלאי: מביאים אותם ל-internship פה בבתי חולים בארץ.

ירון חקלאי: בקבוצה יש נציגים בכירים מבתי החולים בארץ, אז אנחנו מנסים להתחיל משהו ראשון עם שיבא ועם שערי צדק במטרה להכשיר פה בארץ כדי שהם יוכשרו ויחזרו לרשות - - -

אמילי חיה מואטי: הייתי רוצה לדיון הבא לזמן מנהל בית חולים שכבר התחיל להריץ את הפרויקט הזה.

ירון חקלאי: בשמחה.

אמילי חיה מואטי: אני אחפש אותך.

ירון חקלאי: גם פה אנחנו עובדים כמובן בשיתוף עם בתי חולים פלסטיניים ועם הרשות.

אמילי חיה מואטי: תודה רבה.

אמילי חיה מואטי: נציג משרד החוץ, יונתן רוזנצווייג, תודה רבה שהגעת.

יונתן רוזנצווייג: שמי יונתן מהמחלקה לעניינים פלסטינים ושיתוף פעולה אזורי, משרד החוץ, אגף מזרח תיכון.

יונתן רוזנצווייג: אנחנו פועלים מדי שנה בשיתופי פעולה עם עמותות - - - ישראלים בפרויקטים משותפים, שבהם נוטלים חלק ישראלים, פלסטינים וגם לעיתים נציגים ממדינות אחרות במזה"ת.

יונתן רוזנצווייג: המטרה היא דבר ראשון לקדם דיאלוג, דו קיום והבנה טובה יותר, בנוסף, שתהיה לזה תשומה של העמקה והעצמה כלכלית במקרים מסוימים, וגם לקשור גורמים נוספים שלישיים לאזור לתוך הפלטפורמה המשותפת עם הפלסטינים, לחזק גם שיתופי פעולה בתחומים המקצועיים שהם אתגרים משותפים ולבצע הכשרות.

יונתן רוזנצווייג: חשוב לי להדגיש שזו לא רק המחלקה שלי, אלא יש גם את מש"ב שעוסקים בהכשרות, בטח ששם יש פוטנציאל גדול לשיתופי פעולה.

יונתן רוזנצווייג: צריך לציין גם שבשנים האחרונות אנחנו רואים בזירה הבינלאומית יותר דגש על הנושא של P2P, לאחרונה גם בצד האמריקאי בהקשר הזה של הערוץ הישראלי-פלסטיני, מתוך הכרה שצריך לחזק את הקשרים במדרגה של ה-P2P כי יש לכך חשיבות מייצבת.

יונתן רוזנצווייג: מבחינתנו, אנחנו תומכים כספית וגם לוגיסטית, הזכרנו גם את המתפ"ש ואת הקשר עם המתפ"ש והחשיבות.

יונתן רוזנצווייג: אנחנו מקיימים בשנים רגילות, כי היה לנו את הקורונה תוך כדי, בין עשרה ל-15 פרויקטים בתקציבים כאלה ואחרים.

יונתן רוזנצווייג: אנחנו כן מזהים בערך מסוף שנת 2021, בטח בשנה הזאת, התעוררות עם הירידה בנושא של הקורונה, ואנחנו מתחילים לחזור לתקציבים שידענו בעבר ותמיכה שידענו בעבר.

יונתן רוזנצווייג: בנוסף, וזה חשוב מאוד להדגיש, אנחנו גם מאוד רוצים להרחיב את הקשרים עם העמותות הישראליות גם לתחומים כמה שיותר מגוונים שיכולים לסייע גם בהקשר הזה.

אמילי חיה מואטי: אתם נוגעים גם בנושא חינוך?

יונתן רוזנצווייג: כן.

יונתן רוזנצווייג: מבחינתנו, גם הכשרות זה חינוך.

יונתן רוזנצווייג: אם יש מפגש של ישראלים ופלסטינים כדי להעביר ידע וניסיון בתחום כלכלי כזה או אחר - -

אמילי חיה מואטי: במה למשל?

יונתן רוזנצווייג: - - זה מבחינתנו חינוך.

יונתן רוזנצווייג: ברגע שיש פעילות ספורטיבית ביחד זה חינוך מבחינתנו.

אמילי חיה מואטי: אתה מכירים למשל את הסיפור של מרכז פרס לשלום, מה שהציגה לנו סיון?

יונתן רוזנצווייג: עם מרכז פרס לשלום עשינו בעבר פרויקטים משותפים, אנחנו כמובן נשמח להמשיך.

יונתן רוזנצווייג: אם אני נותן דוגמאות, וזה קשור גם לנקודה הבאה שלי – יש רגישות במעורבות שלנו מתוקף היותנו משרד החוץ.

יונתן רוזנצווייג: אנחנו שומרים על פרופיל נמוך כי אנחנו יודעים שברגע שיראו שאנחנו – זה ברמה כזאת שאני דואג - - -

אמילי חיה מואטי: יחשבו שאתם מחרחרי שלום.

יונתן רוזנצווייג: לא, לא.

אמילי חיה מואטי: אני צוחקת.

יונתן רוזנצווייג: זה יכול להביא ללחץ, לקבל איזשהו מובן אחר שאנחנו לא רוצים שזה יתקבל, ולכן אנחנו מורידים את – אנחנו לא רוצים לפרסם את עצמנו, בטח אם העמותות לא רוצות וכולי, אבל חשוב לנו להוציא את הפרויקטים לפועל.

יונתן רוזנצווייג: היו לנו בעבר מקרים שברגע שזוהה שאנחנו שם בצורה כזו או אחרת, זה לא הועיל.

יונתן רוזנצווייג: עוד פעם, אנחנו מאוד רוצים להגדיל את התחומים של ההכשרות שאנחנו נותנים כמשרד, כמחלקה, ובטח שגם מש"ב, אם היו פה, היו מצטרפים לזה.

יונתן רוזנצווייג: אנחנו מאוד נשמח לעשות את זה.

יונתן רוזנצווייג: תודה.

אמילי חיה מואטי: תודה רבה, יונתן.

אמילי חיה מואטי: תודה.

אמילי חיה מואטי: ג'ייסון סילברמן מהיוזמה לצמצום הסכסוך.

ג'ייסון סילברמן: אני ג'ייסון סילברמן, אני מהיוזמה לצמצום הסכסוך, יוזמה שמונה 850 חברים וחברות מכל הקשת הפוליטית.

ג'ייסון סילברמן: אנחנו מקדמים צעדי מדיניות נקודתיים וישימים כדי לצמצם את הסכסוך כל עוד אין היתכנות לסיום הסכסוך בדרך כזאת או אחרת בינתיים.

ג'ייסון סילברמן: אחד הנושאים שאנחנו עוסקים בהם הוא מים וביוב, שזה היה בפעם הקודמת.

ג'ייסון סילברמן: לאחר שיחה מאוד חשובה עם רשות המים הבנו שחלק מהאתגר - - -

אמילי חיה מואטי: זה שייך לדיון הקודם על קיימות.

ג'ייסון סילברמן: אבל זה חינוך.

אמילי חיה מואטי: אוקיי, אז תמשיך.

ג'ייסון סילברמן: בגלל זה אמרתי שדיברנו על זה.

אמילי חיה מואטי: פשוט נוכחתי לדעת שבכל פעם – בסוף הנושא זז לכלכלה, וחשוב מאוד שניצמד לנושא.

ג'ייסון סילברמן: לגמרי.

ג'ייסון סילברמן: ההצעה היא חינוך, להשכלה גבוהה באופן ספציפי.

ג'ייסון סילברמן: חלק מהאתגר לקדם פרויקטים יחד עם הפלסטינים וגם לטובת הפלסטינים הוא פער במידע מקצועי, מאוד דומה לנושא ההייטק, למשל בנושא של שימוש חוזר במים לאחר שהם עוברים טיהור, השפכים אחרי שהם עוברים טיהור, שימוש חוזר במים בחקלאות.

ג'ייסון סילברמן: ישראל היא המובילה בעולם בנושא הזה, וגם רוצה שיקדמו את הפרויקטים ושיאשרו את הפרויקטים שבאים לאישור בפני ועדת המים המשותפת.

ג'ייסון סילברמן: לכן כבר גיל צעיר יחסית צריכה להיות אופציה שהפלסטינים ילמדו במוסדות הישראלים המובילים בתחומים האלה מעבר לקו הירוק, כמו למשל במכון ויצמן, באוניברסיטה העברית ובמקומות אחרים.

ג'ייסון סילברמן: כיום יש אופציה, יש 90 היתרים לפלסטינים ביו"ש ואפשר להגיש רק לתואר שני ושלישי.

ג'ייסון סילברמן: אני חושבת שצריכה להיבחן אפשרות של תואר ראשון.

ג'ייסון סילברמן: תארים מתקדמים לא תמיד מתאימים לכולם, במיוחד לאלה שלא רוצים לחקור ולכתוב אחר כך, להשתבץ בתוך האקדמיה, אלא רק רוצים להשתמש בידע שהם רוכשים בשטח הלכה למעשה, במיוחד בנושא חקלאות.

ג'ייסון סילברמן: אז אולי אפשר לאפשר מכסה קטנה, אולי פיילוט של 20 היתרים כאלה לסטודנטים פלסטינים לתואר ראשון באוניברסיטאות ישראליות, או פשוט לאפשר לימוד תואר ראשון בתוך המכסה שקיימת היום של 90 היתרים.

ג'ייסון סילברמן: לדעתי זה עשוי לא רק להקנות את המידע המקצועי שבסופו של דבר מקל על הרשויות הישראליות, אלא גם לאפשר מגע חיובי חברתי בין פלסטינים לישראלים.

ג'ייסון סילברמן: עוד דבר שאני רוצה להגיד זה בנושא אחר, ואני לא רוצה להגיד את זה כבדרך אגב, אבל אף אחד לא העלה את הנושא של השפה הערבית.

ג'ייסון סילברמן: לפני שאנחנו בכלל מדברים על שיתופי פעולה אפשריים בין ישראלים לפלסטינים, אנחנו צריכים לדעת הרבה יותר את השפה הערבית, והיום אני חושב שבערך 10% מהישראלים מעידים על עצמם שהם יודעים את השפה הערבית ברמה טובה.

ג'ייסון סילברמן: אני חושב שיש הרבה תוכניות פרטיות של לימוד השפה הערבית, המדוברת במיוחד, אבל צריך גם תמריצים מהממשלה או מהכנסת – בין אם זה מלגות לסטודנטים יהודים בתארים מתקדמים, או בין אם זה לתת תמריצים למועצות אזוריות איפה שיש אוכלוסייה ערבית, ובמיוחד בקרב מתנחלים ביהודה ושומרון, איפה שיש את החיכוך הכי גדול.

אמילי חיה מואטי: תכתוב לי על זה כמה מילים, אני אפנה לגבי התואר הראשון ואני אעדכן אותך מה נאמר לי.

אמילי חיה מואטי: נמצאת פה נציגת אקופיס, ד"ר דנה לב.

אמילי חיה מואטי: תודה רבה, ג'ייסון.

דנה לב: תודה רבה.

דנה לב: אני שמחה להיות פה, בדרך כלל אתם נמצאים פה עם המקבילות שלי מקשרי ממשל.

דנה לב: אני מנהלת את מחלקת החינוך בעמותת אקופיס.

דנה לב: אקופיס היא עמותה אזורית, לא עמותה ישראלית.

דנה לב: יש לנו משרד ומנכ"ל פה בתל אביב, יש לנו משרד ומנכ"לית בעמאן, ומשרד ומנכ"לית ברמאללה, אנחנו עובדים בשיתוף פעולה יומיומי הדוק.

דנה לב: העשייה שלנו מכוונת סביב אגני מים, בכלל, מים חוצי גבולות, והמקום הזה של משבר מים ומשבר אקלים, איפה זה תופס אותנו ברמה האזורית ואיך אפשר לפתור את זה.

דנה לב: בתחום החינוך אנחנו עובדים על שלושה קהלי יעד עיקריים – דיברת על הדור הצעיר, אנחנו עובדים עם מורות ומורים לחטיבה העליונה, עם בני נוער בתיכונים ועם מה שאנחנו קוראים לוyoung professionals , חבר'ה בגילאי 35-20.

דנה לב: יש לנו הכשרות וסמינרים שעוסקים בעיקר במה שאנחנו קוראים לו דיפלומטית מים.

דנה לב: בהקשר של חטיבה עליונה, יש היום 90 תיכונים בארץ שלומדים מגמת דיפלומטיה חמש יחידות לבגרות.

דנה לב: אנחנו כתבנו את היחידה החמישית לבגרות.

דנה לב: יש 90 כיתות י"ב במגמה הזו שלומדים היוםwater diplomacy, הם לומדים את זה תחת אנגלית, זה יושב תחת המפמ"רית של אנגלית במשרד החינוך, ד"ר ציונה לוי, והם לומדים באנגלית על החשיבות של יחסים בינלאומיים, שיח הסברה, story telling, בהקשרים של מים.

דנה לב: המורות של התוכנית הזו עוברות אצלנו השתלמות מורות, השתלמות בנושא דיפלומטית מים.

דנה לב: מה שאנחנו מציעים למורות האלה וגם למורות לביולוגיה – ומיד אני אספר על זה, רכז הביולוגיה שלנו, ג'וליאן הראל, איתי – הן עוברות אצלנו השתלמות בנושא דיפלומטית מים, ואחרי כמה ימים מרוכזים ואינטנסיביים פה, שאנחנו יוצאים לסיור בנהר הירדן, סיור בים המלח, נחל אלכסנדר, חברון וכולי, אנחנו לוקחים אותן לירדן.

דנה לב: בירדן אנחנו מפגישים אותן עם קבוצה של מורות ירדניות וקבוצה של מורות פלסטיניות מהרשות הפלסטינית, ויחד הן לומדות על נושאים של אקולוגיה, ביולוגיה, סביבה, מים ואקלים.

דנה לב: השיח הוא לא שיח פוליטי, לא בסילבוס בכל אופן.

דנה לב: את אותה התוכנית אנחנו עושים גם עם בני נוער.

דנה לב: אנחנו עושים להם סמינר סביבתי של מנהיגות אקלימית פה בארץ ולוקחים אותם אתנו לירדן.

דנה לב: למה ירדן?

דנה לב: יש לנו קושי מאוד גדול עם היתרים, איפה אפשר להיפגש.

אמילי חיה מואטי: ולירדן מגיע גם נוער פלסטיני?

דנה לב: כן.

דנה לב: כשאנחנו עושים מפגשים פה בארץ, אנחנו נפגשים בקסר אליהוד.

דנה לב: חם שם, זה פתוח, אין שם חלל כיתה, אין לי מזגן.

דנה לב: כלומר, זה מאוד מאוד מוגבל, יש שם את הפקחים שמגיעים, קבוצות שטובלות, אירועים דתיים.

דנה לב: למעשה, יש לנו קושי מאוד גדול בכל מה שקשור להיתרים והגעה מפה לשם, ואנחנו נפגשים כשיש יותר כסף בקפריסין.

דנה לב: לפני כמה חודשים לקחנו קבוצה לאיטליה בחסות של איזשהו כנס של עמותה, אבל בגדול, בירדן, בכל פעם אנחנו עוברים לשם.

דנה לב: זה אתגר גדול מאוד, גם עם בני הנוער וגם עם המורות.

דנה לב: אנחנו מוציאים אותם לסיורים – יש לנו סיורים לחמישה אגני מים, אנחנו לוקחים 1,000 תלמידים בשנה במסגרת לימודי הדיפלומטיה, וכאן אני רוצה לומר שאחד האתגרים הכי גדולים שלנו הוא עבודה בשיתוף פעולה עם משרד החינוך.

דנה לב: כיום אנחנו עובדים עם המפמ"רית של אנגלית, ועכשיו, לשמחתנו, קיבלנו אישור ממפמ"רית ביולוגיה, ד"ר אירית שדה, ואנחנו בונים תוכנית בנושא מים במזרח התיכון.

דנה לב: בשנה הקרובה, שנת הלימודים הבאה, תשפ"ג, יתחיל פיילוט עם 25 מורות שילמדו ביולוגיה, תלמידים לביולוגיה ילמדו על משבר המים במזרח התיכון, זו תוכנית שג'וליאן יוביל.

דנה לב: וזה מאתגר, מאתגר לגייס את המורות, אילו מורות מסכימות להגיע להשתלמות כזו, מוכנות להעביר את התכנים האלה.

דנה לב: באוגוסט נעביר את ההשתלמות ונראה איך הן יגיבו לתכנית שאנחנו נעביר.

דנה לב: אני רוצה לומר שאנחנו נשמח לעבוד עם מש"ב.

דנה לב: את המורות שלנו בהשתלמויות פה בארץ אנחנו לוקחות לראות את מרכז מש"ב בשפיים, אבל להביא את החבר'ה הפלסטינים לקורסים של משרד החוץ זה יותר מאתגר.

דנה לב: אנחנו ניסינו לגשת לקול קורא של המשרד לשיתוף פעולה אזורי האקדמי.

דנה לב: קושי גדול מאוד תחת המטריה של הנורמליזציה למצוא פרופסור מהצד השני שיסכים לחתום.

דנה לב: הייתה התחייבות שלנו לכמות פרופסורים שיחתמו את שמם.

אמילי חיה מואטי: חלק מהדרישות שלכם בקול קורא הן החתמה גם של מורים פלסטינים, של אנשי אקדמיה?

דנה לב: שהם יהיו חלק מהמרצים.

דנה לב: אנחנו בנינו תוכנית עם פרופ' נמרוד אלוני בנושא אקו-הומניזם, זה היה מאוד מרגש ויפה.

דנה לב: הצלחנו למצוא שותפים בצד השני, אבל רק באופן בלתי פורמלי, כלומר, הם לא הסכימו - - -

אמילי חיה מואטי: הם לא הסכימו לחתום כדי שיגיעו תקציבים.

דנה לב: או להביא את קבוצת הסטודנטיות שלהם כקבוצה לקחת חלק בכנס.

דנה לב: כלומר, המטריה הפורמלית לבוא ולדבר עם הדיקן, להגיד יש כנס אקדמי בנושא כזה או אחר, היא מפחידה.

דנה לב: יש כאן אמירה חברתית קשה.

אמילי חיה מואטי: מה עושים עם מחסום מהסוג הזה?

אייל צבר: אנחנו נשב ונדבר, נראה איך אנחנו יכולים למצוא פתרון.

אמילי חיה מואטי: לא, לא, דווקא לא ספציפי.

אמילי חיה מואטי: נגיד, איך אפשר בכל זאת להשתמש במשאבים האלה בהינתן המצב שרוב אנשי האקדמיה הפלסטינים חוששים או לא מעוניינים לחתום על אפשרות כזאת?

אייל צבר: לא יודע.

אייל צבר: זו סוגיה שצריך לשבת ולהבין איך - - -

אמילי חיה מואטי: שווה להכביד בה ראש.

אמילי חיה מואטי: זה ביצה ותרנגולת, שכדי שהם יחתמו, צריך לרדד טיפה את האיבה ואת הפחד.

אמילי חיה מואטי: אבל התוכניות האלה נועדו לזה, בין היתר, אז לכי תמצאי את הראשון - - -

דנה לב: בדיוק.

דנה לב: אני רוצה להוסיף ולומר על זה שאחת הסיבות שכל כך חשוב לנו לעבוד עם בני ובנות נוער היא לתפוס אותם רגע לפני, לפני שעולים על מדים, בדיוק מה שאמר ספי.

דנה לב: הוא צודק, כלומר, הדרך לפיוס עוברת דרך היכרות, דרך לראות את הצד השני, לשבור את הניכור, לשבור את החשש מהצד השני, ויש אתגר גדול להביא גם בני ובנות נוער להשתלמויות האלו.

דנה לב: אגב, אנחנו עובדים גם עם יורם מורד, אנחנו מביאים אותו לפאנלים שלנו, לתוכניות שלנו כשאנחנו עובדים עם צעירים בתחום דיפלומטית מים.

דנה לב: נשמח לעבוד ולשתף פעולה.

הראל חורב: אסטרטגיה נכונה תצליח להתרחק ברווח הזה שבין מצד אחד החוזק או הדומיננטיות של תנועת האנטי-נורמליזציה בשטחים, ובעיקר בתחום האקדמי, זה סיפור מאוד מאוד קשה.

הראל חורב: יש כל מיני פרופסורים פלסטינים שניסו לעשות את זה מהצד, איזושהי הידברות, לקחת סטודנטים למחנות השמדה.

הראל חורב: זה רווח שמאוד מאוד קשה לחצות אותו, ובגלל זה צריך פה אסטרטגיה, כי תנועת האנטי-נורמליזציה היא מאוד מאוד חזקה מהבחינה הזאת.

הראל חורב: לכן, איך להגיד את זה יפה?

הראל חורב: צריך לתחמן קצת בשביל להתחיל ולשכנע שאפשר לעשות שיתופי פעולה.

אייל צבר: חשוב לומר שזה אולי קשה, אבל בתחומים אחרים, למשל כמו הכשרת רופאים, זה כן עובד.

הראל חורב: נכון.

הראל חורב: נכון.

אייל צבר: צריך לראות איך מפצחים את זה.

דנה לב: כל עוד יש אינטרס לצד השני.

אייל צבר: אני מאמין שגם בזה יש אינטרס.

הראל חורב: יש פה איזו חלוקה – נדבר על זה.

הראל חורב: אגב, גם בעולם זה ככה.

הראל חורב: אתה תמצא שאנשים עולים הרבה יותר על בריקדות בעניין הסכסוך הישראלי-פלסטיני כשזה מגיע למדעי הרוח והחברה, הרבה הרבה יותר בולט שם, וברגע מגיע לתחומים הקשים: הנדסה, הייטק, רפואה, זו גישה אחרת לגמרי.

ירון חקלאי: צריך אינסנטיב שהוא מעבר להכרה אחד של השני ולייצר נורמליזציה, אלא משהו עסקי.

ירון חקלאי: ברגע שיש אינסנטיב כזה - - -

קריאה: זה מתגבר על אידיאולוגיה.

דנה לב: לכן מים זה בדיוק הנושא הזה.

דנה לב: אקופיס מתרכזת במים והבנה שמים הוא גורם משמעותי היום, כמו שאמר מסלו, ברשות הפלסטינית.

דנה לב: אם אנחנו נצליח לייצר עוד סמינרים, השתלמויות, עבודה משותפת של הידרולוגים, ביולוגים, גם סביב הכשרות של טיהור שפכים, מערכות, גדג'טים, מה שלא יהיה, אני חושבת שזה יכול לתגמל את המשתתפים, אם לצורך העניין, אחרי זה תהיה תעודה מוכרת.

אסתר אשרוף: אם אפשר להוסיף דבר אחד.

אסתר אשרוף: אסתר, מהיוזמה לצמצום הסכסוך.

אסתר אשרוף: אנחנו חבורה של ימנים ושמאלנים ביוזמה הזאת כי אנחנו מבינים, כמו שג'ייסון אמר - - -

אמילי חיה מואטי: סליחה, ימניים ושמאליים.

אמילי חיה מואטי: אנשי ימין ואנשי שמאל.

אמילי חיה מואטי: שמאלנים – ה-נ' זו הצמדה של תעמולה ימנית.

אמילי חיה מואטי: הצעירים שלנו גם – אני שמאלני.

אמילי חיה מואטי: לא.

אמילי חיה מואטי: אתה איש שמאל, או אתה שמאלי.

אמילי חיה מואטי: לא אומרים ימנוני, אומרים ימני.

אמילי חיה מואטי: אנא המשיכי.

אמילי חיה מואטי: יש פה חברות בכירות במחנה שלא הכירו את ההבדל הדק הזה.

אסתר אשרוף: אנחנו לא מעוניינים להעליב אף אחד.

אסתר אשרוף: אני רוצה להגיד שיש כל כך הרבה יוזמות טובות מסביב לשולחן הזה, שזה מחמם את הלב לראות כמה מדהים – וגם בתוך היוזמה שלנו.

אסתר אשרוף: ויש פה משהו שעולה ואנחנו משתיקים אותו כל הזמן.

אסתר אשרוף: אני חושבת שחברת הכנסת תתייחס לזה שאנחנו לא יכולים להושיט יד פעם אחר פעם – אם זה לשלום, אם זה לשיתוף פעולה, אם זה להתקדמות כלשהי, כשאין לנו שום היענות מהצד השני.

אסתר אשרוף: אנחנו רואים ביוזמה שאנחנו מנסים לקדם כל כך הרבה – אני לא אומרת שום היענות, אבל אין מספיק היענות.

אסתר אשרוף: כל עוד המתמטיקה היא לספור שאהידים – בסיפור האישי שלי אני יכולה להגיד שאני ילידת איראן.

אסתר אשרוף: בבתי הספר בבוקר היינו אומרים בכל יום מוות לישראל, זו אובססיה שקיימת, אי אפשר להתעלם ממנה.

אסתר אשרוף: אני חושבת שהאנשים המדהימים שיושבים פה – אני גאה בעם שלי, צריך אולי הצהרת כוונות מאוד ברורה, מלכתחילה להגיד חבר'ה, אנחנו רוצים להתקדם.

אסתר אשרוף: אנחנו לא רוצים לחיות במלחמה, אנחנו רוצים שלום, אבל תראו לנו שגם אתם.

אסתר אשרוף: תראו לנו שאתם לא מרעילים את הילדים שלכם מהיום ועד מחר ובעשור הקרוב על סיפור של אנטישמיות טהורה.

אמילי חיה מואטי: חברת הכנסת מאמינה גדולה מאוד בצעדים חד צדדיים.

אמילי חיה מואטי: חברת הכנסת גם מאמינה שמכיוון שאנחנו הצד החזק בסכסוך אנחנו צריכים להפוך כל אבן כדי להגיע לפתרון.

אמילי חיה מואטי: וכמו שאני אומרת תמיד לצוות שלי, בגין עשה שלום עם מצרים ולא בדק מה הם מלמדים, מי אמר מה בטלוויזיה ואיזה יוטיובר פתח ערוץ נגד ישראל.

אמילי חיה מואטי: הם לא היו ציונים לפני השלום, הם לא ציונים היום, חלקם לא סובלים אותנו, ועדיין יש לנו אתם שלום.

אמילי חיה מואטי: כך שאם אנחנו מחפשות אהבה והכרה, שזה לגיטימי, רצוי, והלוואי, אולי יום אחד זה יקרה והחומות יפלו וכולנו נחיה כאן בשלום חם ואוהד, עד שזה יקרה, אנחנו הצד החזק בסכסוך, אנחנו צריכים להעמיד תנאים בשטח ולשנות את המציאות.

אמילי חיה מואטי: אני לחלוטין מסכימה עם מה שאת אומרת, לא, לא, לא - - -

אסתר אשרוף: אי אפשר לכפות שלום.

אסתר אשרוף: אי אפשר לכפות שלום על מי שלא מאמין בשלום.

אסתר אשרוף: כל עוד הצד השני לא הסכים, לא יכולנו - - -

אמילי חיה מואטי: אפשר לכפות הסדר, אפשר לקבוע את הגבולות שלנו.

אמילי חיה מואטי: הקהילה הבינלאומית עומדת לצדנו בנושא הזה, המדינות המתונות שם גם עומדות לצדנו בנושא הזה, ואנחנו יכולים לשנות את המציאות אם אנחנו נחשוב מה אנחנו משאירות לילדים שלנו.

אמילי חיה מואטי: הפלסטינים כשלעצמם – וזו אמירה שאני מקווה שהיא לא תתפרש לא נכון – איך להגיד את זה?

אמילי חיה מואטי: פוליטיקאית.

אמילי חיה מואטי: אני לא מחפשת חברים, אני מחפשת עתיד טוב יותר לילדים שלנו, ולכן אני לא יכולה לתת לחמאס לקבוע את העתיד של הבנות שלי, מבינה?

אמילי חיה מואטי: אני לא יכולה שיקום איזה חמאסניק שונא ישראל ויחליט שהוא קובע את העתיד שלנו.

אמילי חיה מואטי: אנחנו קובעים את העתיד שלנו, ואנחנו חזקים לאין שיעור מהפלסטינים מכל בחינה, תודה לאל – מבחינה צבאית, מבחינה מדינית, מבחינה כלכלית, וטוב שכך, זה רק אומר שאנחנו יכולות לשנות את המציאות לטובה.

אמילי חיה מואטי: אני כמובן מסכימה עם כל מה שאמרת, אין לי ויכוח בכלל עם הסנטימנט שתיארת על מה שקורה שם, הכול בסדר.

אסתר אשרוף: אני רוצה להגיד לך דבר אחרון.

אסתר אשרוף: אני כן רוצה חברים, כן הייתי רוצה לשתות קפה ביום שישי בשוק בעזה, ואני אומרת את זה בתור ימנית.

אסתר אשרוף: אני רוצה שלום, אבל יש דרך לשם, ואי אפשר לעקוף אותה, ואנחנו מדברים עם אנשים ששונאים אותנו ברמה כזו שלא תתואר.

אסתר אשרוף: אני חושבת שכל הארגונים המדהימים שיושבים פה, וגם אנחנו, אולי אפשר להצהיר כוונות ולהגיד: גם אתם תלמדו את הילדים שלכם את מה שאנחנו רוצים לעשות.

אסתר אשרוף: כל המשלחות שאנחנו מוציאים לבני נוער שלנו לפני הגיוס, אולי כדאי שעה אחת קודם להגיד אנחנו דורשים גם מכם לעשות את זה.

אמילי חיה מואטי: זה רעיון נהדר, לכי על זה.

אמילי חיה מואטי: תודה.

דנה לב: אסתר, הייתי רוצה להתערב ולומר שבשנה וחצי האחרונה הצלחנו להביא 57 פלסטינים בגילאי 35-20 להיפגש אתנו ולבנות אתנו ביחד יוזמות סביבתיות סביב נושאים של מים.

דנה לב: למה?

דנה לב: בואי נשים בצד את החברות ואת האהבה – כי הצלחנו לגייס כספים.

דנה לב: גייסנו פרסים בסך 5,000 דולר ליוזמה המנצחת, הבאנו את שגריר שבדיה בירדן, שגריר הולנד, הבאנו כל מיני שגרירים יפים שהגיעו וישבו לשולחן, והייתה תחרות והייתה אמירה, והיה שם איזשהו תגמול מקצועי.

דנה לב: כלומר, הצלחנו לחבר אותם כקולגות מקצועיים תחת איזשהו מכנה משותף ועניין, והם משתפים פעולה.

דנה לב: 57 זו טיפה בים, בים המזוהם.

דנה לב: השאלה היא איך אנחנו מגדילים את זה, כי יש רצון בצד השני.

דנה לב: הקולגות שלי רוצים לשתף פעולה, אבל הם חוששים.

דנה לב: הם חוששים לחייהם, חוששים מהדודים שמחרימים אותם, חוששים לפרסם משהו בפייסבוק.

דנה לב: הם חווים אלימות, אלימות מילולית, אני לא רוצה לחשוב על אלימות יותר מזה.

דנה לב: הם מפחדים לספר שהם עובדים אתנו.

דנה לב: יש שותפים בצד השני.

דנה לב: אנחנו צריכים איכשהו לפלס להם את הדרך.

אמילי חיה מואטי: אני ברשותכם, אממש את ההזדמנות הזאת כדי להגיד כמה מילים על א.ב.

אמילי חיה מואטי: יהושע, אם כבר הגענו לזה.

אמילי חיה מואטי: כבוד גדול להיות חלק מדור שהוא היה סופר בו, איש אדיר, הלוואי שהייתי יכולה לקרוא לו חבר או ידיד, אבל זה לא היה המצב, כי אני – אני, והוא – ענק.

אמילי חיה מואטי: אבל נפגשתי איתו כמה פעמים, לא על נושאים ספרותיים, בעיקר על נושאים פוליטיים.

אמילי חיה מואטי: בפגישה האחרונה שלנו התחושה שלי הייתה שהוא מאוד התייאש והוא מאוד מאוכזב, כי הוא רצה שלום, הוא רצה שלום חם, הוא רצה חברים, הוא רצה לשתות קפה בשוק בעזה.

אמילי חיה מואטי: האהבה הנכזבת הזאת, התחושה שרצינו נורא, ובסוף זה מה שאנחנו מקבלים, היא תחושה לגיטימית כשהיא באה מאזרחים, אבל אנחנו, ההנהגה, צריכים לשים בצד את התחושות והרגשות ואת הכמיהה להכרה ולאהבה ולכל הדברים הגדולים האלה, וזה היה הוויכוח שלי עם א.ב יהושע, שאמר לי: את מנותקת.

אמילי חיה מואטי: אם לא הצלחנו לעשות איתם שלום ולא הצלחנו לגרום להם להכיר בנו, זה כבר לא יקרה.

אמילי חיה מואטי: אני באמת מאמינה ששלום חם ומסעיר לא יהיה בשנים הקרובות.

אמילי חיה מואטי: אנחנו כל כך הרבה שנים תחת האיבה, וחומות של טינה נבנו בנינו.

אמילי חיה מואטי: אבל אני כן מאמינה שאפשר להגיע להסדר, וכמו שאמר ז'בוטינסקי, אולי קיר הברזל מתישהו – אז הוא אמר בעוד 50 שנה – יתפורר, אבל עד אז אנחנו צריכות להפוך כל אבן.

אמילי חיה מואטי: חברות, אנחנו תיכף נסיים את הדיון וניגש למליאה, אני רק רוצה את זכות הדיבור לד"ר יעל אדמי מנשים עושות שלום, שגם להן יש פרויקט חינוכי קטן בתחום הזה, ואז אנחנו נתפזר – אני למליאה ואתם לחיים.

יעל אדמי: על הפרויקט החינוכי יספרו תיכף חברותיי, ד"ר רביעה בסיס והיאם טאנוס.

יעל אדמי: אני רוצה לפני זה, קודם כל, כמו שאת פתחת, להודות על ההזדמנות להיות חלק מהדיון החשוב הזה וחלק מהעשייה הכול כך משמעותית שלך בנושא הכול כך חשוב הזה, ולספר לכולכן – אולי בעיקר לך – שלנשים עושות שלום יש תנועה אחות ברשות הפלסטינית.

יעל אדמי: יש אלפי נשים מכל רחבי הרשות הפלסטינית וגם מעזה, שותפות שלנו לדרישה הכול כך פשוטה ולגיטימית לדאוג לעתיד של שלום, ביטחון וחירות לנו ולילדים שלנו.

יעל אדמי: אני מזמינה אותך להיות חברת הכנסת הראשונה שחותמת על קריאת האימהות, זה החזון המשותף שכתבנו יחד עם הנשים השותפות, האמיצות והנפלאות שלנו, ולהיות חברת הכנסת הראשונה שחותמת על קריאת האימהות.

יעל אדמי: כתוב בה: אנו, נשים ישראליות ופלסטיניות מכל שדרות החברה, מאוחדות בשאיפה האנושית לעתיד של שלום, חירות, שוויון זכויות וביטחון למען ילדינו ולמען הדורות הבאים.

יעל אדמי: אנו קוראות למנהיגינו לגלות אומץ וחזון בכדי להביא את השינוי ההיסטורי שכולנו שואפים אליו.

אמילי חיה מואטי: תודה רבה, יעל.

אמילי חיה מואטי: אני אעשה את זה אחרי שאנחנו נשחרר את המשרדים הממשלתיים ואת האורחים.

אמילי חיה מואטי: אני אעשה את זה בשמחה.

יעל אדמי: אני חושבת שכדאי לכם לשמוע את מה שהחברות שלנו יספרו, אם זה בסדר.

יעל אדמי: אני גם רוצה לספר לך שכבר נעשו שיתופי פעולה בעודנו מחכים לתחילת הדיון, ויש לנו מקום נפלא בבית ג'אלא, מקום של הפלסטיניות, עם ארבעה חדרים גדולים, עצומים ומרווחים.

יעל אדמי: כל מפגש של שלום, כולם מוזמנים, לא צריך לנסוע לקפריסין.

היאם טאנוס: ואני מזמינה אותך אישית.

אמילי חיה מואטי: תודה גדולה.

אמילי חיה מואטי: בבקשה, מי מכן מציגה את הפרויקט החינוכי?

רביעה בסיס: אני אציג, וגם היאם, חברתי, תציג.

רביעה בסיס: אני מתחילה והיא תציג.

רביעה בסיס: קודם כל, שמי ד"ר רביעה בסיס, אני בהיגוי של נשים עושות שלום.

רביעה בסיס: יעל עשתה כבר הקדמה שיש לנו מקום של השותפות שלנו, תנועת השמש, בבית ג'אלא.

רביעה בסיס: יש להן שם משרדים ואנחנו מתכוונות לעשות פעילות משותפת.

רביעה בסיס: דיברתם על כל הגילאים, וחשוב מאוד להתחיל מהגיל הצעיר, מהגיל הרך, ועל זה אנחנו בונות, כי אם אנחנו מחנכות ומחנכים מהגיל הצעיר, אז אנחנו יכולות להבטיח דור סובלני ודור שמוכן לעשות אתנו שלום.

רביעה בסיס: חילקנו את המיזם שלנו לשתי אוכלוסיות – אוכלוסיית הגיל הרך, שזה מגיל אפס עד כיתה ג', פלוס-מינוס גיל 9; ואחר כך מכיתה ג' עד כיתה ו'.

רביעה בסיס: הכוונה היא שאנחנו בגיל הרך – והיאם אולי תדבר על מה שהיא תעשה עם האימהות – אנחנו רוצות להביא את הילדים ואת האימהות ביחד למרכז הזה, ושהן תקבלנה הכשרה.

רביעה בסיס: ההכשרה תהיה הכשרה משותפת של נשים ערביות ישראליות ונשים פלסטיניות שביחד תקבלנה את ההכשרה, שלא יחשבו שאנחנו החכמות והחכמים שמתנים להם, אלא ביחד.

רביעה בסיס: ולמה ערביות ישראליות?

רביעה בסיס: אנחנו רואות בערביות הישראליות גשר לשלום, ולכן אנחנו רוצות שהן אלה שביחד עם הפלסטיניות תעברנה את ההכשרות לאימהות.

רביעה בסיס: הגיל הרך – אנחנו מתכוונות להתחיל.

רביעה בסיס: סיפורים, שירים, שירי ערס, משחקים, שהילדים יחשפו יכירו, ושזה יהיה בשתי השפות.

רביעה בסיס: אנחנו רוצות שהילדים יתרגלו לשמוע את השפה של האחר.

רביעה בסיס: המחקרים אכן הוכיחו שחשיפה לשפה של האחר, במיוחד אם אתה מסוכסך איתו, היא מאוד מאוד חשובה – האוזן מתרגלת, אתה גם.

רביעה בסיס: חוץ מזה שאתה מוכן לקבל – דיברנו על נרטיב וקבלת הנרטיב של האחר, אז שאתה גם תהיה מוכן לתקשר עם האחר, ואם אתה מוכשר מגיל צעיר, זה בהחלט ניתן, וזה גם הופך את האדם לאדם גמיש יותר, הוא מוכן לקבל דברים גם אם הוא אינו מסכים להם.

רביעה בסיס: שכבת הגיל השנייה שדיברנו עליה היא שכבת גיל מכיתה ג' עד כיתה ו', שם גם חשבנו על פיילוט, עדיין לא סגרנו סופית את העניין, אבל אנחנו חושבות שילדים יגיעו ויקבלו טקסטים בשתי השפות, עברית וערבית, כאשר – שוב – מדריכות ערביות או מורות מהחברה הערבית הן אלה שתלמדנה את הטקסטים האלה.

רביעה בסיס: יש לי פה חוברת שאני יכולה להעיד שעבדנו עליה במכללת גורדון כשהייתי שם בנושא רב תרבותיות, והיא בשתי שפות.

רביעה בסיס: אנחנו יכולות דרך החוברות האלה או חוברות אחרות להעביר את תוכנית הלימודים שתהיה בשתי השפות כאשר הילדים ילמדו מגוון תחומים.

רביעה בסיס: אני אתן להיאם להגיד משהו על האימהות.

היאם טאנוס: קודם כל, אני מאוד שמחה להיות פה.

היאם טאנוס: אני גם הייתי מפקחת במשרד החינוך שנים רבות בנושא הייעוץ, ולכן ביחד חשבנו, לאור כל מה שהיה פה, מה אנחנו עושים כדי שיהיה שינוי בגיל הרך החדש.

היאם טאנוס: אנחנו חושבות שעל יד הילדים יהיו גם האימהות.

היאם טאנוס: זאת אומרת, כשהילדים מקבלים את ההכשרה, האימא גם תקבל, בגלל שכשהילד הולך הביתה, הוא מקבל כל מיני מחשבות ואמירות שאנחנו לא רוצים אותן יותר.

היאם טאנוס: לכן מה שיקרה בבית הספר, בהנחיה שלנו בבית ג'אלא, גם האימא תקבל אותו דבר וככה יהיה לנו חיבור בין האימא לבין הילד.

היאם טאנוס: אנחנו רוצות לעבוד על דעות קדומות, אנחנו רוצות לעבוד על מה זה לקבל את האחר, על הנרטיב של האחר.

היאם טאנוס: זאת אומרת, יש לנו את המגוון של התוכניות שלנו, והיופי והחדש במיזם שלנו, שעובדים עם האימא כאישה, שאנחנו רוצים להעצים גם את האישה הפלסטינית, שהיא תגיד לא, אני רוצה לשנות, אני רוצה שהילד שלי יחיה, אני לא רוצה ילד שאהיד יותר, אני רוצה לתת לו חיים.

היאם טאנוס: החברות שלנו, נשים - - - השמש, על זה הן עובדות.

היאם טאנוס: אישה ממחנה דהיישה אומרת לנו: נמאס לי להיות במחנה דהיישה.

היאם טאנוס: אני לא רוצה שלילד שלי יקרה משהו, אני רוצה שהוא יחיה, אני רוצה לראות את הנכדים שלי.

היאם טאנוס: לכן אני חושבת שזאת הדרך להעצים את הנשים, זאת הדרך להביא דור חדש שחושב אחרת, שמדבר אחרת, שיודע לשוחח, שיודע לעשות דיאלוג, שמקבל את האחר.

היאם טאנוס: היה לנו לפני יומיים מפגש מדהים, וראינו איך היהודיות שישבו ביחד – באה אלי אימא פלסטינית: כמה שהן נחמדות, אני לא מאמינה, זאת אימא של החייל.

היאם טאנוס: זאת אומרת, קורה משהו.

היאם טאנוס: במפגש קורה משהו.

היאם טאנוס: אנחנו רוצים להפגיש בין האימא ובין הילד, האימא הישראלית והאימא הפלסטינית, והילד הישראלי והילד הפלסטיני.

היאם טאנוס: עכשיו שיש להם משרד בבית ג'אלא, משרד גדול שיכולים להביא לשם ילדים, אני חושבת שפה השינוי מתחיל.

היאם טאנוס: אנחנו יכולים לעבוד גם עם מה שאמרתם פה, הייטק והכול, אבל חייבים להשקיע בגיל הרך, בגיל אפס, וזה מה שאנחנו נעשה.

היאם טאנוס: אני יכולה לדבר עד מחר, אבל - - -

אמילי חיה מואטי: תודה רבה.

רביעה בסיס: ברשותך, משפט אחד.

רביעה בסיס: משפט ששמעתי מפרופ' שמעון שטרית.

רביעה בסיס: יש לנו משדר, משדרות שלום, לתנועה, וראיינתי אותו יחד עם חברה לפני שבוע, ואז הוא אמר משפט מאוד מאוד מעניין: הבורות היא זו שגורמת לשנאה.

רביעה בסיס: כשאנחנו מכירים זה את זה, אנחנו בהחלט - - -

אמילי חיה מואטי: ז'קלין כהנוב כתבה על זה מאמר שלם.

קריאה: ממשלה שנותנת במה לדיון כזה חשוב ומשמעותי חייבת להמשיך עד קץ הימים.

אמילי חיה מואטי: תודה גדולה.

אמילי חיה מואטי: חברות וחברים, הדיון נעול, מסקנות יישלחו לכולכם.

אמילי חיה מואטי: תודה, תודה, תודה.

אמילי חיה מואטי: תודה רבה שבאתם.

אמילי חיה מואטי: יום טוב.