ועדת ביטחון הפנים, כנסת 24, פרוטוקול מספר 113, 2022-06-21 10:30

מירב בן ארי: בוקר טוב לכולם.

מירב בן ארי: אנחנו נפתח את הדיון של הוועדה לביטחון פנים.

מירב בן ארי: היום ה-21 ביוני 2022, כ"ב בסיון תשפ"ב.

מירב בן ארי: הנושא הוא התמודדות המשטרה עם חיפוש אחר נעדרים, דיון בעקבות היעלמותו של הנער מויישי קליינרמן.

מירב בן ארי: קודם כל, אני מודה לחברי הכנסת שפנו לנשיאות כבר בשבוע שעבר - - -

מיכל מרים וולדיגר: ודחו אותם.

מירב בן ארי: לא נורא, הכל בסדר.

מיכל מרים וולדיגר: נכון.

מירב בן ארי: כשיש סוגיה חשובה ובוערת אפשר גם לפנות אליי ופנו אליי, בוודאי שנעתרתי.

מירב בן ארי: לאור העובדה שהוועדה לא מטפלת בנושאים ספציפיים באופן כללי, בלי קשר למויישי, הרחבתי את הנושא לטיפול בנעדרים, אבל בוודאי שאנחנו נתייחס גם להיעלמות של מויישי, שהיא באמת דרמטית והיא לא פשוטה.

מירב בן ארי: זאת מכיוון שאני לא זוכרת מקרה כזה, והתעסקתי פה בשבוע עם חוק של נעדרים - - - (משפחת קליינרמן נכנסת לאולם)

קריאה: יושבת הראש, מופיע לך מי היוזמים.

מירב בן ארי: לא, כי לא היה לי.

מירב בן ארי: אבל, שוב, פעם אם זה חשוב לכם, אמרתי שאתם יושבים כאן, בגלל שזה לא התקבל בדיון מהיר - - -

מיכל מרים וולדיגר: מירב, לא יכולנו לשתוק יותר, אי אפשר.

מירב בן ארי: אני מניחה שחברי הכנסת שיושבים פה - - -

גיטה קליינרמן: שאכפת להם.

מירב בן ארי: אלה חברי הכנסת שפעילים בנושא.

מירב בן ארי: אני מתנצלת אם לא אמרתי מי היוזם, כי פשוט זה לא כדיון מהיר, אבל אני מניחה שזה חשוב לכם.

מירב בן ארי: תודה רבה שהגעתם ושהצטרפתם לדיון.

מירב בן ארי: יש כאן נוכחות גדולה מאוד של חברי כנסת, זה מראה באמת את החשיבות עבורנו.

מירב בן ארי: גיטה, תרגישו בנוח, תרגישו בבית, בשביל זה אנחנו פה.

מירב בן ארי: זה התפקיד שלנו כנבחרי ציבור, לעזור.

מירב בן ארי: אז אני רק אומר שדיברתי עם מפקד מחוז ש"י, דיברתי גם עם אריאל שיושב כאן שיציג את עצמו, הובהרה דעתי, גם בשיחות אישיות וגם בכלל, כדי להבין מה קורה.

מירב בן ארי: אני אתן להם לסקור לפניכם.

מירב בן ארי: אני הבנתי גם שהייתה פגישה בבית עם המשפחה, נכון?

מירב בן ארי: היא הגיעה אליכם.

מירב בן ארי: דיברתי עם ממ"ז הוא אמר לי את זה.

מירב בן ארי: אנחנו נשמע אתכם, את חברי הכנסת וכמובן את המשטרה וננסה לסייע לכם ככל הניתן בחיפושים אחרי מויישי בנכם.

מירב בן ארי: אז, אני אתן לחברי הכנסת, כי הבנתי שמחכה לי אירוע - - -

מיכאל מלכיאלי: קודם כל, בוקר טוב לכולם.

מיכאל מלכיאלי: גברתי יושבת הראש תודה רבה על קיום הדיון, שנענית לבקשת חברי הכנסת וגם ליושב ראש הכנסת.

מירב בן ארי: נכון.

מירב בן ארי: צריך להגיד שיושב ראש הכנסת, מיקי לוי, פנה אליי וביקש שנקיים את הדיון.

מיכאל מלכיאלי: וישר נענית בחיוב, ברשות ההורים יקרים.

מיכאל מלכיאלי: אני כן רוצה לנצל את מספר הדקות שיש לי לפנות למשטרת ישראל.

מיכאל מלכיאלי: אין ספק שהמשטרה היא לא כל יכול, אנחנו לא חושבים שהמשטרה יכולה לעשות הכל, אף אחד לא בא בטענה למשטרה שיכולה לעשות הכל, אנחנו רוצים להציף בפניכם, משטרת ישראל, הרגשה של ציבור, לא יותר מזה.

מיכאל מלכיאלי: אני רוצה לפתוח בדבר הכי פחות חשוב בסיפור, שמונים יום ילד נעדר מהבית - - -

גיטה קליינרמן: שמונים ושבעה.

מיכאל מלכיאלי: כן, ובאתר של משטרת ישראל בנושא של הנעדרים, שם זה לא מופיע.

מיכאל מלכיאלי: אני הייתי אצל המשפחה לפני כמה ימים, פניתי מיד לסגן השר, הוא אמר לי אני מטפל בזה, ואכן לא עבר מספר ימים, כמה שעות וזה עלה לאתר.

מיכאל מלכיאלי: למה אני פותח לדבר הבאמת פעוט הזה?

מיכאל מלכיאלי: בגלל שהדבר הזה בעצם לימד מצביע, לנו לחברי הכנסת ולציבור, שיש פה אולי איזו שהיא הזנחה.

מיכאל מלכיאלי: עכשיו, כשאני הייתי גם אצל המשפחה, אז רב ניצב משטרה היה והוא מטפל, עוקב ומעדכן, נכון.

מיכאל מלכיאלי: אבל, כשיש כל כך הרבה מידע שאנחנו כציבור לא יודעים מה לעשות איתו, והמשפחה גם לא יודעת, העירייה, הרשות המקומית לא יודעת.

מיכאל מלכיאלי: יש פה אריאל אלחרר ויעל צין פה שבאמת העלו את הנושא הזה לקמפיין תקשורתי, עד שהתקשורת לא לקחה חלק גדול מאוד בפרסום של העניין כולל התקפות על משטרת ישראל, לא היה משהו משמעותי בדבר הזה.

מיכאל מלכיאלי: אני שואל איך יכול להיות שילד כל כך הרבה ימים נעדר.

מיכאל מלכיאלי: אני לא שואל למה הוא לא נמצא, כי יכול להיות שהמשטרה תגיד אין לנו קצה חוט.

מיכאל מלכיאלי: אין לנו נביאים במשטרת ישראל, יכול להיות, רק ההרגשה שלא מיצו את כל מה שיכולו לעשות לו זה היה ילד במקום אחר.

מיכאל מלכיאלי: עכשיו, למה אני מדבר בצורה כזו?

מיכאל מלכיאלי: כי גם ההתייחסות של המשטרה במחוז, בעיר, מול המשטרה הכל בסדר, בא שוטר דופק אחרי כמה ימים, נו מצא אותו, הוא כבר חזר?

מיכאל מלכיאלי: כאילו מה אתה חושב שאנחנו באמת מחכים שתבוא לשאול אותנו?

מיכאל מלכיאלי: אתה עצמך לא יודע מזה?

מיכאל מלכיאלי: התנהלות שלקחה הרבה זמן.

מיכאל מלכיאלי: הקימו צח"ם, שאני עוד לא יודע מי עומד בראשות זה, אנחנו מאמינים שהמשטרה הקימה, כמה זמן לקח?

מיכאל מלכיאלי: האם יכולנו לעשות את כל זה ארבעים וחמישים יום קודם.

מיכאל מלכיאלי: עכשיו, זה נכון הייתה טענה למשפחה שלקח כמה ימים עד שהגיע למשטרה, הכל יכול להיות, אבל האם טיפלו בנושא הזה כמו במקומות אחרים?

מיכאל מלכיאלי: נכון, אנחנו באנו בטענה שהמפכ"ל ראה לנכון ללכת להקים חפ"ק במקומות אחרים, והיה מי שאמר זה לא דומה, זה פלילי וכל התירוצים ידועים.

מיכאל מלכיאלי: אבל, ישנה הרגשה שלא לקחו את הסיפור הזה מספיק ברצינות, אין לנו טענות למשטרה.

מיכאל מלכיאלי: אנחנו יודעים שיש לנו משטרה אחת והחוזקה שלכם היא החוזקה שלנו ואתם עושים עבודת קודש יום יום בתפיסת גנבים, בסמים ובכל המטלות שלכם.

מיכאל מלכיאלי: אבל, יש כאן נער בן שש עשרה, שההרגשה שלנו כנציגי ציבור ושל הציבור, שאילולי קמפיין תקשורתי ענק לא היה כאן צח"ם כמו שהוא לא קם שבעים יום קודם ולא הייתם נכנסים להליך הזה כמו קודם.

מיכאל מלכיאלי: אז, אנחנו באנו לכאן רק להציף את הנושא בפניכם ולגשת בפניכם.

מיכאל מלכיאלי: יש לכם את הכלים שאין לאף אחד אחר, תתכללו את הנושא הזה.

מיכאל מלכיאלי: בעזרת השם, עם התפילות של עם ישראל נבוא גם לפתרון.

מירב בן ארי: אבקש להתכנס לשלוש דקות כל דובר.

מירב בן ארי: חבר הכנסת אוריאל בוסו בבקשה.

אוריאל בוסו: טוב, גברתי היושבת בראש, חבריי, חברי הכנסת ומשפחת קליינרמן, למעשה אנחנו נמצאים בדיון שבמדינה מתוקנת לא היינו אמורים לקיים דיון.

אוריאל בוסו: יש נוהל, ישנם נעדרים במדינת ישראל ובכל העולם כולו, לא אמור להתקיים דיון על דבר כל כך, אני לא רוצה להגיד סטנדרט, אבל דבר שקורה ואנחנו מכירים את זה מכמה זוויות, לפעמים זה בצד של דמנציה ועוד ועוד.

אוריאל בוסו: למעשה, לאחר שקמה זעקה אמיתית מאנשי תקשורת ואנשים שלקחו לעצמם, נמצאים פה כמו שאמרו אריאל אלחרר, יעל צין, טל גלבוע ועד כמה חבר'ה שלקחו יוזמה, כי ראו אמא ואבא שמשוועים לעזרה למעלה משמונים יום.

אוריאל בוסו: אני מסתכל פה בטאבלט שמונח לפניי, את המצגת שהונחה, נוהל טיפול בנעדרים, כי עד שלא קראתי את הנוהל הזה, לכאורה, יש תחושה ואני עם כל הערכה למשטרת ישראל ואני לא אומר את זה מן השפה ולחוץ, ואני בעבודה משותפת איתם וגם כמצב של הנעדרים.

אוריאל בוסו: אני מכיר את זה בזוויות אחרות דווקא כמתנדב זק"א בפתח תקווה ועברנו הרבה סבבים כאלו.

אוריאל בוסו: אבל, עד שאני לא רואה את המצגת, כביכול, הייתה תחושה שאין איזה נוהל מסודר שאנחנו יודעים לפעול לפיו, חוץ מהפק"ל וכאן אנחנו רואים מה אמור להיות בהמשך, שלוש מאות שוטרים שאמורים לחפש, איפה להתמקד ומה לעשות, אבל הזעקה הזו שנשמעה, כשאני דיברתי עם המשפחה והיינו בבית שלהם לפני כמה ימים ושאלנו, עד שעוררו את הנושא, מי היה מהמשטרה אצלכם?

אוריאל בוסו: מי תקשר אתכם?

אוריאל בוסו: מי דיבר אתכם?

אוריאל בוסו: הם אומרים שאף אחד לא דיבר איתם.

אוריאל בוסו: זה דבר שלא היה נשמע לנו סביר בעליל, שנראה לנו משהו כאן לקוי.

אוריאל בוסו: לקוי בהבנה, בתפיסה.

אוריאל בוסו: אני מוכרח לומר שגם אני פניתי אישית בשבוע, שבועיים האחרונים למפכ"ל המשטרה, וכמו שאמרו, הוקם צוות חקירה מיוחד או שהצוות חקירה שהיה לפחות הוא בא ונכנסו יותר למעגל.

אוריאל בוסו: בנוסף, נכנסנו אנשי מקצוע שיתקשרו בין המשטרה למשפחה.

אוריאל בוסו: אבל למעשה, אנחנו לא באים בטענות, אנחנו באמת רוצים לשמוע כאן תשובות המיתיות.

אוריאל בוסו: משטרת ישראל, מי שראה את הזעקה של האמא, עוזבת שבעה ילדים יום יום, שמה אותם בבייביסיטר, מתנדבות בקהילה ופשוט לחפש סיכה בערמת שחת.

אוריאל בוסו: נוסעים למירון, חוזרים, שואלים אנשים, מדברים, אין להם את הידע, אין להם את המקצוענות הזו, אין להם את המשאבים אללו.

אוריאל בוסו: אנשים נרתמים לעזור ועד שפנו לאנשי מקצוע, יעלה גם כן פרסומי חוץ ופרס כספי למי שיכול, אבל זה אמור להיות תפקידה של המשטרה וזו המטרה למעשה של הדיון.

אוריאל בוסו: אני רוצה להודות לחברים באמת שעוררו את הנושא הזה.

אוריאל בוסו: תודה רבה.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: חבר הכנסת מקלב הצטרף, אז עכשיו מקלב ואחריו ינון.

מירב בן ארי: בבקשה, חבר הכנסת אורי מקלב.

אורי מקלב: קודם כל, תודה על עצם קיום הדיון.

אורי מקלב: אני מקווה שגם הדיון הזה יביא באמת להרחבה, לטיפול ולחשיפה יותר גדולה בחיפוש אחרי הנער.

אורי מקלב: לא צריך להרחיב, לדבר מה אומרים הורים כשהם כל כך הרבה ימים לא יודעים איפה הילד שלהם.

אורי מקלב: אני לא רוצה כל כך לדבר על העבר, היינו בקשר גם עם הממ"ז וגם עם אנשים שהיו אחראים לזה במשך התקופה הזו.

אורי מקלב: נתקלנו בלא מעט קשיים אולי בתזות, שהיו במחשבות, בכיוונים שונים שלא התמקדו דווקא בחיפושים, אלא בדברים אחרים שהילד מעצמו הלך לאיזה מקום ועוד דברים כאלה.

אורי מקלב: אנחנו גם חושבים שהיום זו תזה לא נכונה, שהוא הלך מרצון לאיזה מקום.

אורי מקלב: אנחנו חושבים שיש צורך בהרחבת החקירה והחיפושים ונתקלנו בלא מעט קשיים.

אורי מקלב: עוד לפני איזה חודש וחצי או חודש הייתה איזו ידיעה שהילד היה בטבריה, בבית הכנסת של טבריה.

אורי מקלב: ביקשנו את הצילומים, היה קושי רק לחשוף את הצילומים פרטיים ולא פרטיים ומי מבקש את זה.

אורי מקלב: הכל היה בגלל שלא צוות החקירה ביקש את זה, אלא ההורים ביקשו.

אורי מקלב: כשההורים ביקשו אמרו, אנחנו לא יכולים לתת את זה, מכיוון שלא הייתה כתובת שטיפלה בעניין בצורה רחבה.

אורי מקלב: בנוסף, היה גם ל"ג בעומר באמצע שהמשטרה הייתה עסוקה בזה, ושם היה מירב האמצעים שזה יעבור בהצלחה, וזה לא עבר בהצלחה לצערנו, בדרך אגב, בסוגריים.

אורי מקלב: בכל אופן, אין ספק שחלק ממה שעכשיו אנחנו צריכים לעשות הוא להרחיק את החשיפה של ההיעדרות, על מנת שיהיו הרבה אנשים שיצטרפו, ישחזרו ויהיו ערניים לאיפה שהילד נמצא.

אורי מקלב: מי שצריך לרכז את זה ולקחת את זה במלוא התפקוד הוא המשטרה, אין גוף אחר.

אורי מקלב: יש גופים של מתנדבים, יש אלפי מתנדבים שמוכנים לעשות את החיפוש, אבל שיגידו להם, שיכוונו אותם, שמישהו ירכז את זה, שינחה ושהכל יהיה בצורה מסודרת.

אורי מקלב: אנחנו מצדנו, הקהילה החרדית ועוד קהילות, ייתנו את כל מה שצריך בשביל להרחיב, לחזק ולתת את האמצעים של חיפושים.

אורי מקלב: אנחנו מודים למשטרה, אבל אנחנו מצפים מהם ומבקשים להיכנס בצורה הרבה יותר עמוקה, גם לחקור את העבר, דברים ושמועות שהיו, לתת את המצלמות דברים כאלה ולתת באמת את החלק המקצועי בידע שלכם עם כל מרחב המשאבים שיש לכם.

אורי מקלב: תודה.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: יוסי טייב, בבקשה.

יוסף טייב: טוב גברתי היושבת בראש, הורים יקרים, משטרת ישראל, יש תחושה קשה.

יוסף טייב: לצערי, וקשה לי לומר את זה, אבל יש תחושה שהציבור החרדי פעם אחר פעם הופך להיות סוג ב'.

יוסף טייב: לא ייתכן שלפני שבועות אחדים אנחנו ראינו את הגיוס של משטרת ישראל על מקרה אחר לגמרי, מסיבות אחרות, כל התשובות נכונות, אבל לא ייתכן שהורים יישארו שמונים ושבעה יום ללא מענה.

יוסף טייב: תראו מה קורה פה, תסתכלו על נציגות של חברי הכנסת ומי חברי הכנסת שנמצאים פה, זה מה שהכי כואב לי.

יוסף טייב: האם הפכנו את זה לנושא חרדי?

יוסף טייב: ילד הוא ילד, אזרח הוא אזרח.

יוסף טייב: אני אלחם עד טיפת דמי האחרונה, אני לא אתן שבמדינת ישראל יהיה איפה ואיפה בין מגזר למגזר, נעדר הוא נעדר.

יוסף טייב: משטרת ישראל, אין לי ספק שאתם מנסים לעשות את המרב, אבל יש פה איזו שהיא מגמה שצריך לעצור אותה.

יוסף טייב: אני מקווה באמת שיהיו לכם תשובות נכונות לבוא ולהסביר לנו למה המקרה הזה שונה ולמה דרכי הפעולה היו שונים ממקרים אחרים, כי אני אומר לכם, אני לא רוצה לחשוב על מה ההורים עוברים, על מה אנחנו עוברים בלילות.

יוסף טייב: אילולי באמת עיתונאים, אנשי תקשורת טובים שלקחו את זה, אריאל, יעל, אני לא יודע איפה היינו היום.

יוסף טייב: האם באמת הנושא הזה היה צף על סדר היום כמו שהוא צף עכשיו?

יוסף טייב: לכן, זו הנקודה הראשונה.

יוסף טייב: הנקודה השנייה, וטוב שכך, נכון שאנחנו מדברים כרגע על נושא ספציפי, אנחנו צריכים מכאן ולהבא לתקן, כי היום זה מויישי ומחר זה מישהו אחר, ממגזר כזה או ממגזר אחר.

יוסף טייב: צריכים לשים לסצנה הזו סוף ובאמת להתגייס בכל הכוח.

יוסף טייב: אני קורא לכלל חברי הכנסת בבית הזה, לאו דווקא מהציונות הדתית או מהציבור החרדי, כולם צריכים לבוא ולהילחם על הדבר הזה.

יוסף טייב: אני יודע כמה הדבר הזה חשוב לך וכמה שאת הולכת לעזור לנו, על מנת לפתור את הבעיה.

מירב בן ארי: תודה רבה, חבר הכנסת טייב.

מירב בן ארי: חבר הכנסת יעקב טסלר, בבקשה.

יעקב טסלר: תודה, גברתי יושבת הראש.

יעקב טסלר: תודה על הדיון החשוב הזה, תודה ליושב ראש שנענה לבקשה של החברים.

יעקב טסלר: אני אשתדל לא לחזור על מה שהחברים אמרו כאן.

יעקב טסלר: אני רוצה לשתף אותך, גברתי ומשטרת ישראל, ביקרתי אצל המשפחה, ראיתי הורים אומללים, רצוצים, הם התביישו לבכות, אבל את הדמעות ראיתי.

יעקב טסלר: התחושה שאני קיבלתי שבעצם לא מעניין את אף אחד מה קורה, מה עלה בגורלו של מויישי.

יעקב טסלר: אני אסביר בקצרה, נאמר פה קודם שהמשטרה לא כל יכול, כולנו מבינים את זה, בוודאי שאנחנו מצפים לשמוע תשובות מה נעשה בעבר, מה התוכניות ואיך מתמודדים עם הדבר הזה, אבל אנחנו מבינים גם שיש את הקושי.

יעקב טסלר: אבל, דבר אחד הם לא מבינים ואני לא הבנתי, משטרת ישראל יכולה לעשות דבר אחד מאוד מאוד פשוט, לחזק, לתמוך, לתת עדכונים, להיות בקשר עם המשפחה פעם בשבוע, פעם בשבועיים.

יעקב טסלר: איך ייתכן שההורים מרימים טלפון ל-100 ולא יודעים על מה מדובר.

יעקב טסלר: הם שואלים שאלה מה קורה, אין להם מושג, נברר?

יעקב טסלר: נחזור אליכם?

יעקב טסלר: בוודאי ובוודאי שלא חזרו.

יעקב טסלר: בעצם הם קיבלו את התחושה שאנחנו פה מדברים על השבת אבדה, על איזה חפץ מסוים שמאוד יקר לבעליו, מאוד חשוב להם, הם איבדו איזה חפץ והם מבקשים את עזרת המשטרה שיחפשו, שיעזרו להם למצוא את האבדה.

יעקב טסלר: אנחנו לא מדברים פה על חפץ, מדברים בנפש.

יעקב טסלר: אנחנו ואף אחד לא יכול להיכנס לנעליים האלה של ההורים מה זה כאשר מחפשים ילד.

יעקב טסלר: האמא אמרה לי, התחושה שלי שמויישי חי, אני מדברת איתו כל יום, זו תחושה של אמא, לב של אמא.

יעקב טסלר: איך הם יכולים לישון לילה, איך הם יכולים לשרוד, אני לא יודע איך הם שורדים.

יעקב טסלר: אבל, ברגע שהם יודעים שיש חיפושים ומקבלים עדכונים, זה בעצם נותן איזו תקווה, אבל אם המצב הוא להיפך?

יעקב טסלר: אני לא יודע אם לא עושים, אני לא מגיע לשפוט את משטרת ישראל טרם אני יודע בכלל מה נעשה, את זה נשמע בהמשך, אבל מה-26 במרץ אין שיתוף פעולה מינימלי, עדכוני, זה דבר שאני לא חושב שאפשר לעבור עליו לסדר היום, מעבר לזה שאנחנו לא יודעים על המאמצים שנעשו.

יעקב טסלר: אני מקווה מאוד שנצא היום עם תשובות שיניחו את הדעת, על מנת שנוכל לדעת לעשות את הכל, להרגיע הורים ולהרגיע את כל עם ישראל.

יעקב טסלר: כפי שציינו פה חברים, זה לא משהו פרטי של משפחת קליינרמן, זה נוגע לכל אחד ואחד בישראל, חילונים, חרדים.

יעקב טסלר: אין בזה לא פוזיציה, לא פוליטיקה, נער בישראל נעלם כל כך הרבה זמן ואנחנו לא מוצאים אותו.

יעקב טסלר: תודה.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: חברת הכנסת מיכל וולדיגר, בבקשה.

מיכל מרים וולדיגר: אוקיי, אז אני אתחיל בכך שיש לי חמישה ילדים שלי, מויישי הוא הילד השישי שלי.

מיכל מרים וולדיגר: אני רוצה להאמין שחלק מהאנשים פה הם הורים לילדים.

מיכל מרים וולדיגר: אני לא מצליחה להבין איך אנחנו מסוגלים לקום בבוקר, לפתוח את העיניים ולהמשיך את סדר היום הרגיל כאשר יש לנו ילד שאנחנו לא יודעים איפה הוא.

מיכל מרים וולדיגר: אין קצה חוט לאיפה הילד הזה נמצא.

מיכל מרים וולדיגר: אז, כל החברים לפניי אמרו אנחנו לא כועסים על המשטרה, אני כועסת, לפחות לפי מה שאני יודעת.

מיכל מרים וולדיגר: אני באתי פה בראש פתוח כדי לשמוע באמת אולי אני טועה, אבל איך יעלה על הדעת?

מיכל מרים וולדיגר: אני רוצה להבין.

מיכל מרים וולדיגר: יש לי מספר שאלות, כמה נעדרים יש כל שנה בישראל?

מיכל מרים וולדיגר: מה הוא משך הימים הממוצע של היעדרות?

מיכל מרים וולדיגר: כמה מהם ילדים מתחת לגיל שמונה עשרה?

מיכל מרים וולדיגר: יש נהלים?

מיכל מרים וולדיגר: נוהל בסיסי, של פעולות בסיסיות שצריכים לעשות אותן?

מיכל מרים וולדיגר: כמו שאמר חברי מקודם, מה הקשר עם המשפחה?

מיכל מרים וולדיגר: איפה היא בכל העניין הזה?

מיכל מרים וולדיגר: מתי ממוקמים בדרך כלל צח"ם אחרי כמה זמן?

מיכל מרים וולדיגר: איפה הנהלים?

מיכל מרים וולדיגר: מה שנראה לי פה, ואני מכירה את הסיפור באמת, אני שוב, כמו כולם ורוצה להודות גם לאריאל, גם ליעל וגם לטל, שהם אנשי תקשורת שהם עוררו לנו את העניין הזה.

מיכל מרים וולדיגר: אני לא ידעתי מזה כלום, שום דבר.

מיכל מרים וולדיגר: גם התקשורת בעיניי פה חטאה כי זה לא מעניין, בין אם זה ילד חרדי, אין לי מושג, אבל זה לא מעניין וזה עצוב שזה לא מעניין.

מיכל מרים וולדיגר: אני שוב, כאשר נכנסתי לתמונה שמויישי נעלם שבעים ושישה ימים, משהו כזה אם אני לא טועה, ציפיתי והייתי בטוחה שיומיים אחר כך כבר יהיה משהו.

מיכל מרים וולדיגר: הנה, חלפו להם כמעט שבועיים ושום דבר, כלום, אין שום דבר, לא יעלה על הדעת.

מיכל מרים וולדיגר: אסור לאף אחד מאיתנו פה לשתוק.

מיכל מרים וולדיגר: מהסיפורים עם האמא וגם עם האבא הכל היה נראה לי נורא חובבני.

מיכל מרים וולדיגר: כאילו, אין שום דבר, אומרים לה להביא תמונה, היא מביאה תמונה, אומרים לה, לא אל תביאי את זה באי מייל, תביאי את זה ביד, לכי תביא ביד, איפה יש מצלמה, כל מיני הוראות שמטרטרים את האמא ואת האבא.

מיכל מרים וולדיגר: אין להם מכונית, תיסעו, תביאו, כלומר לא די שיש להם מצוקה נפשית כל כך קשה, יש להם עוד שבעה ילדים בבית וכל היום רק אומרים להם לכו, תביאו, תעשו, כאילו מפעילים אותם באיזה הפעלות מוזרות שאני אפילו לא יודעת מאיפה הן יצאו.

מיכל מרים וולדיגר: באמת, הדבר הזה לא הגיוני.

מיכל מרים וולדיגר: אל"ף אני מתפללת לבורא עולם שנמצא את מויישי כמה שיותר מהר ונחזיר אותו לחיק משפחתו, אבל אי אפשר לסמוך רק על הנס, ככה לימדו אותי.

מיכל מרים וולדיגר: לכן, אני פונה אליכם, משטרת ישראל, אל"ף, באמת במקרה הזה כל אבן להרים, כל דבר, עוד הרבה מעבר לנהלים, כי פה חטאנו להם.

מיכל מרים וולדיגר: המדינה חטאה למשפחה האהובה הזו, אז צריך להרים פה כל אבן.

מיכל מרים וולדיגר: מצד שני גם, ללמוד להבא, חייבים להיות נהלים, ואם יש נהלים האם הם מומשו או לא.

מיכל מרים וולדיגר: משהו פה ממש לא בסדר, ומירב, זה התפקיד שלך, והתפקיד שלכם לתקן את הדבר הזה ויפה שעה אחת קודם.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: חבר הכנסת פינדרוס.

יצחק פינדרוס: בוקר טוב גברתי יושבת הראש.

יצחק פינדרוס: אני באמת חייב להודות גם לך וגם ליושב ראש הכנסת שיזם את הדיון הזה על פי הבקשה הוא נענה מיד לבקשת החברים, אני חושב שהדיון הזה חשוב.

יצחק פינדרוס: הדיון הזה חשוב משתי סיבות, סיבה אחת, סדרי עדיפויות - - -

אורי מקלב: אתה מדייק במה שאת אומר עכשיו?

אורי מקלב: אישרו את זה במסגרת דיון מהיר?

יצחק פינדרוס: לא, לא, יושב הראש ביקש במליאה על פי בקשת החברים.

מירב בן ארי: אני נאמתי נאום של דקה ובכיתי על הדבר הזה, ואז הוא אמר אני מבטיח שיהיה דיון.

אורי מקלב: אחרי שביקשנו דיון מהיר ונדחינו החברים פה ואני לא יודע למה.

יצחק פינדרוס: צריך להודות לו ביחד עם יושב ראש, תודה.

מירב בן ארי: כל ההסברים נשאיר לאחר כך.

יצחק פינדרוס: דרך אגב, אם היה מאושר לך דיון מהיר, גם לי היה מאושר דיון מהיר, אז כבר חודש זה לא דיון מהיר, בניגוד לנהלים אבל זה בסדר.

יצחק פינדרוס: יותר מחודש, דיון מהיר שאושר יותר מחודש, עוד לא התחיל.

מיכל מרים וולדיגר: פינדרוס, בעזרת השם הוא גם לא יתקיים.

מירב בן ארי: אתם מבזבזים לי זמן יקר, הדיון צריך להסתיים בשתיים עשרה, חבל על הזמן.

יצחק פינדרוס: אני רוצה לומר שיש פה שני נושאים, שלדעתי הם מרכזיים, קודם כל סדרי עדיפויות.

יצחק פינדרוס: אני חושב שהוועדה צריכה לדון על סתם סדרי עדיפויות והשקעת משאבים במשטרה בנושאים מה מטריד את אזרחי ישראל, בסדרי עדיפויות של משטרת ישראל.

יצחק פינדרוס: זה דבר שהוא שאלה עקרוני, כי ברור בכל דבר, אני גם מסכים שהם לא מלאכים, אבל בסוף זה השקעת משאבים, זה נושא אחד.

יצחק פינדרוס: נושא שני הוא התחושה.

יצחק פינדרוס: בסופו של דבר אם משפחה יוצאת בתחושה אחרי שלושה חודשים בסיטואציה הזו, הם יוצאים בתחושה שלא נמצאים איתה, זה דבר שצריך להדליק נורה אדומה לכולנו.

יצחק פינדרוס: אנחנו צריכים לשאול את עצמנו ולשאול פה את הוועדה ואת המדינה, איך אנחנו יוצאים בתחושה כזו?

יצחק פינדרוס: זאת אומרת, אני יוצא מתוך נקודת הנחה שיש תושבה על השאלה הראשונה שכל המשאבים, סדרי העדיפויות במשטרה והשקעת המשאבים הם במקום הנכון.

יצחק פינדרוס: זה דבר ראשון.

יצחק פינדרוס: דבר שני, אם זה נכון, למה אזרחי ישראל בתחושה שהדבר הזה לא קורה?

יצחק פינדרוס: המשפחה בתחושה שלא עובדים יחד איתם, כמו שסיפר עמיתי הרב מקלב על התמונות בטבריה או על כל דבר דומה כזה או אחר, שבסוף אחרי שמונים ושש יום, אנחנו נמצאים באותה מציאות, שבסדר, הקימו צח"ם או לא הקימו צח"ם, מתי הקימו אותו?

יצחק פינדרוס: איך הוא פעל?

יצחק פינדרוס: מה היה הקשר למשפחה?

יצחק פינדרוס: ואלה שני הדברים שאני חושב שאנחנו צריכים לקבל פה היום תשובה.

מירב בן ארי: תודה, פינדרוס.

מירב בן ארי: חברת הכנסת סטרוק, בבקשה גברתי.

אורית סטרוק: אני מעדיפה לדבר אחרי שנשמע את המשטרה, אבל אני רק רוצה שהמשטרה באמת תענה על השאלות שמיכל שאלה.

מירב בן ארי: המשטרה תענה לשאלות שנשאלו, זו לא הפעם הראשונה של הצוות כאן, בטח של מוריס.

מירב בן ארי: אז, אני קודם כל נותנת להורים את זכות הדיבור, בבקשה.

גיטה קליינרמן: קודם כל, תודה רבה לכל מי שככה נמצא פה ואני יודעת שכולם פה עסוקים וזה באמת מחמם את הלב שאכפת פה למישהו מאיתנו.

גיטה קליינרמן: אנחנו נמצאים במצב ששמונים ושבע יום אנחנו לא יודעים איפה הילד, איפה מויישי.

גיטה קליינרמן: מויישי, אתם צריכים להבין שמדובר פה בילד בן שש עשרה וחצי, קטין, צעיר, ילד אחראי, ילד שיודע לנסוע הלוך, חזור, ילד שלא קרה לו מעולם דבר כזה.

גיטה קליינרמן: זה ילד שקרוב למשפחה שלו, זה ילד שמחובר לחברים, זה ילד שכל מי שמכיר אותו הלב שלו נמס, אני מדברת פה על ילד של עם ישראל.

גיטה קליינרמן: אני מרגישה כאילו אין לי חיים, אני כל הזמן מנסה להסיח את הדעת, לנסות לטפל בתינוקת.

גיטה קליינרמן: יש לי תינוקת עכשיו בת חצי שנה, איך אני יכולה להיות רגועה בשבילה ולתת לה את מה שהיא צריכה?

גיטה קליינרמן: יש לי עוד ילדים, אני צריכה לשמור עליהם שלא יישברו לי לגמרי.

גיטה קליינרמן: אני צריכה לטפל בהם, אני צריכה לטפל בבית, אני צריכה את מויישי.

גיטה קליינרמן: אני כל הזמן מרגישה כאילו אין לי מישהו שתופס את הפרשה הזו של מויישי, שכאילו מה קורה פה?

גיטה קליינרמן: מה קורה פה?

גיטה קליינרמן: ואין לי איך לממן את הדברים האלה, אלו סכומים שאני לא מכירה בכלל.

גיטה קליינרמן: אם אני אספור את זה לשעות, זה אלפיים שמונים שעות שאנחנו נמצאים בסיוט מתמשך.

גיטה קליינרמן: אין לנו לילה, אין לנו יום, אין לנו צהריים.

גיטה קליינרמן: אני כבר מרגישה שאני מדברת שטויות מרוב שהראש שלי כבר לא מרוכז.

גיטה קליינרמן: אני מבקשת באמת מכל מי שיכול, מכל הגורמים שיש להם השפעות על מה שלא יהיה בסיפור של מויישי, להחזיר אותו מהר הביתה, כמה שיותר מהר ולפחות למצוא קצה חוט, לפחות שנדע שעשינו מה שאפשר.

גיטה קליינרמן: גם אני תוהה מה עובר הילד הזה?

גיטה קליינרמן: אין לנו שום מושג, איפה הוא נמצא?

גיטה קליינרמן: האם הוא חי?

גיטה קליינרמן: האם הוא לא?

גיטה קליינרמן: הוא נפל לאיזה תהום או לוואדי או נמצא בין שני סלעים?

גיטה קליינרמן: אני לא יודעת מה, אני לא יודעת מה לחשוב.

גיטה קליינרמן: אני לא מסוגלת גם לחשוב, אין לי מילים, אין לי מילים.

שמואל קליינרמן: אני מתפלל פה לכל מי שיכול לעזור.

שמואל קליינרמן: לדעתי, אני לא יודע אם כולם רואים את זה ככה, אבל מדובר פה בחיים של ילד.

שמואל קליינרמן: אם מדובר בחיים של ילד המדינה צריכה לקום על הרגליים, וכל מי שרק יכול לעשות משהו עם כל הכוחות, כי זה לא משהו שאפשר להזניח אותו ולהגיד טוב, יש עוד דברים לעשות.

שמואל קליינרמן: אנחנו מאוד מאוד חוששים שמדובר פה בחטיפה, כי לפי כל הסימנים שבעצם מדובר פה בילד שמחובר למשפחה ולדת ותמיד היה מתקשר, גם אם לא היה לו טלפון הוא היה לוקח ממישהו ומתקשר.

שמואל קליינרמן: אין לנו שום מחשבה אחרת, מלבד מישהו שמחזיק בו, אם זה לאומני או פלילי, אני לא יודע.

שמואל קליינרמן: אבל, זה דבר שצריך לבדוק אותו וכל עוד שלא בדקו אותו טוב, אי אפשר לומר שזיכו את הדבר הזה ולהחליט שלא מדובר בזה.

שמואל קליינרמן: תודה רבה לכל מי שהגיע ועוזר לנו.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: בבקשה, טל גלבוע.

טל גלבוע: וואו זה קשה.

טל גלבוע: אני הגעתי למשפחת קליינרמן כשמויישי נעדר כבר שבעים ותשעה ימים.

טל גלבוע: גם אני אמא לשלוש בנות ואני רוצה לומר, אני מצטערת שנגעו בזה חברי הכנסת החרדים, אבל זו באמת בושה שככה נראה הדיון הזה, אני מצטערת לומר.

טל גלבוע: אני גרה בכפר סבא, אם ילד בן שש עשרה וחצי היה נעלם מהבית שלו בכפר סבא, המדינה לא הייתה על הרגליים?

טל גלבוע: כל ישראל לא הייתה על הרגליים?

טל גלבוע: וקרה לנו מקרה בכפר סבא לפני שנה, ילד נעלם לכמה שעות, כל כפר סבא הייתה מחוץ לבתים, חיפשנו את הילד.

טל גלבוע: עכשיו, אני מגיעה לבית הזה ואני רואה הורים שבורים, הם צעירים ממני, הילדים קטנים מהילדים שלי ואני נכנסת לחבר של מויישי ואני אומרת לכם, הלב נשבר.

טל גלבוע: זה גומר, אני אומרת את זה בתור אמא ואני יודעת שאתם הורים.

טל גלבוע: עכשיו, אני רוצה לומר משהו, אני לפני תשע שנים נעצרתי על הנחת ראש של פרה במזרקה, באותו הרגע נפתח צח"ם, באותו הרגע.

טל גלבוע: זה מה שאנשים פה רוצים שתבינו.

טל גלבוע: כולם יודעים היום שהמשטרה בסיפור, נפתח צח"ם והמפכ"ל בדבר הזה באופן אישי, אבל בסיפור של נעדרים וכולם יודעים את זה, הימים הראשונים הם קריטיים והזעקה הגדולה שלנו היא על הימים הראשונים הקריטיים.

טל גלבוע: היה קל, ואני מצטערת לומר את זה, אבל בגלל שמדובר בילד עם כיפה שחורה על הראש, שהולך ככה לקברי צדיקים, אנחנו לא מכירים את זה בדיוק, אני מדברת עלינו, כן?

טל גלבוע: לא לגמרי יודעים את העניין הזה של התבודדויות, לא מכירים.

טל גלבוע: לפי דעתי, זה מה שנתן את האות השגוי לאיך להתייחס למקרה הזה.

טל גלבוע: אני אמא לשלוש בנות, אני לא עוזבת את משפחת קליינרמן, אני אומרת לכם דוגרי.

טל גלבוע: אנחנו לא נעזוב את המשפחה, כי מויישי הוא הבת שלי והילדים שלכם.

טל גלבוע: עכשיו, אני אומרת, אני נותנת את כל הכוח שלי, כל מה שצריך, אני מבקשת שיתוף פעולה, מה שאתם תצטרכו אנחנו לשירותכם.

טל גלבוע: תגידו לנו מחר להרים אלפיים איש למירון, אנחנו מרימים אלפיים איש למירון, מה שתגידו לנו, אנחנו פה.

טל גלבוע: אני רוצה להגיד, מה שנקרא, ברמה האישית שלי, עכשיו יש פה חוסר אמון משווע, זה הסיפור המרכזי בין המשטרה לבין האזרחים, אנחנו יודעים את זה.

טל גלבוע: יש חוסר אמון בין המשטרה לבין המגזר החרדי, אנחנו יודעים את זה, אנחנו רוצים לתקן את זה, זה מה שאני מבקשת, מה שאפשר לעשות כדי לתקן.

טל גלבוע: הכי נורא הוא חוסר וודאות להורים ומגיע להם לקבל את מויישי, זה הדבר הכי חשוב לנו.

טל גלבוע: תודה רבה.

מירב בן ארי: תודה, טל.

מירב בן ארי: תודה רבה לך ומה שאת עושה למשפחה, זה לא מובן מאליו.

מירב בן ארי: חיים אוטמזגין מזק"א, בבקשה אדוני.

חיים אוטמזגין: שלום.

חיים אוטמזגין: אני מפקד על יחידת איתור הנעדרים של ארגון זק"א למעלה מעשרים שנה.

חיים אוטמזגין: באמתחתי הרבה מאוד הצלחות, אבל בעיקר הרבה מאוד ניסיון והבנה של תפיסת מקצועית כיצד להתייחס לאירוע מהסוג הזה.

חיים אוטמזגין: אני חושב שברמה העובדתית, סליחה שאני קצת ככה שונה מהנאמר כאן, להטיל אצבע מאשימה למשטרת ישראל זה פתרון קל, זה לא נכון.

חיים אוטמזגין: אפשר לשאול שאלות, אבל צריך להבין שבתפיסה המקצועית אלפיי איש על הר מירון בלי יכולת מקצועית לנהל אותם ולתעד את כל מה שהם עושים, אין לזה משמעות מלבד אותה תחושה שמדברים עליהם שעושים.

חיים אוטמזגין: התייחסות לאירוע נעדר מחייבת תכנון, חשיבה, פיקוד, שליטה, תיעוד, ניתוח מסקנות, יצרת בנק משימות - - -

מיכל מרים וולדיגר: ברור, זה מה שאנחנו דרושים שהמשטרה תעשה.

יצחק פינדרוס: היה להם תשעים יום לעשות את זה.

מיכל מרים וולדיגר: כאילו, לא הבנתי.

מיכל מרים וולדיגר: זו בדיוק הנקודה, הם אמורים לתכלל את זה.

חיים אוטמזגין: לא, אני פשוט רוצה להיות שונה.

יעקב טסלר: לא, אני מבין שאתה רוצה להיות שונה, אני אגיד לך רק דבר אחד, כשהיא אמרה אלפיים איש תחת המשטרה.

טל גלבוע: ברור תחת המשטרה.

מיכל מרים וולדיגר: אם אין מחקר מודיעין, אין מה להביא את האלפיים האלה.

יעקב טסלר: במקרה של ספיר נחום, זכרה לברכה, ראינו את העבודה המופתית של המתנדבים וככה צריך להיות.

מירב בן ארי: אני מבקשת לתת לו לדבר.

חיים אוטמזגין: אני בסך הכל רוצה לקחת את האמירה שהיא אשמה או תלונה, שיכול להיות שהיא מצודקת או לא, אני לא נכנס לעניין הזה, ואני אומר חסרה יכולת מקצועית היום לתכלל את החיפושים, חסרה יכולת להפעיל בו זמנית כל כך הרבה מחשבות ומשימות.

חיים אוטמזגין: אנחנו צריכים יותר להתמקד באיך אפשר לעשות את זה.

יצחק פינדרוס: אבל צריך להקים עוד ארגון חוץ מזק"א שיעשה את זה?

חיים אוטמזגין: לא, לא, חסר וחלילה.

חיים אוטמזגין: אל"ף יכול להיות שכן, זה לא ארגון, זה יכול להיות שילוב.

יצחק פינדרוס: אני מציע שצריך עוד ארגון, כי זק"א לא עומדת בעומס.

חיים אוטמזגין: המשטרה צריכה לשלב את הגופים האזרחיים, ללמוד את היתרון ואת היתרון היחסי של כל אחד - - -

מיכל מרים וולדיגר: בסדר, היא צריכה לתכלל את זה.

חיים אוטמזגין: נכון, על זה אני מדבר.

חיים אוטמזגין: אני מדבר על לקחת את כל התלונות - - -

ינון אזולאי: אתה צודק, זו לא דעה שונה.

ינון אזולאי: סך הכל מה שהיא העלתה את מה שנאמר.

מיכל מרים וולדיגר: אבל המשטרה צריכה לתכלל.

חיים אוטמזגין: אני אומר שצריך לקחת את היתרונות היחסיים של הגופים האזרחיים - - -

אוריאל בוסו: חיים אוטמזגין עובד מול המשטרה, בוודאי שהוא לא יתקוף אותם וזה מתבקש ממנו.

מירב בן ארי: סליחה, במקרה שמשהו פה לא מובן, אף אחד כאן לא תוקף אף אחד.

מירב בן ארי: יש כאן דיון, ביקורת היא דבר לגיטימי, ענייני.

אוריאל בוסו: אבל חיים אומר כאן בין השורות - - -

מירב בן ארי: אז חיים מותר לו להגיד.

אוריאל בוסו: רגע אבל אני רוצה לומר לך משהו, משהו בסוגריים, חיים אומר כאן בין השורות עוד נקודה ואני מכיר את זה ניסיון.

אוריאל בוסו: כאשר יש נעדרים, נניח בפתח תקווה, מפקד של האירוע במקרה של נעדר הוא חיים אוטמזגין, זו לא המשטרה.

אוריאל בוסו: הוא נותן את המידע לפעמים למשטרה, נעזר בהם ומלווה אותו צוות משטרה.

אוריאל בוסו: זה לא אמור להיות כך, וככה זה קורה.

יעקב טסלר: מה שאתה מנסה לומר הוא שהוא נפגע?

אוריאל בוסו: לא, איפה הוא נפגע, הפוך אני אומר.

אוריאל בוסו: הוא אומר שהמשטרה צריכה לתכלל, להיעזר בגופים הנעדרים אבל המקצועיות שלו והכוחות של המתנדבים, הם בסוף מרימים את זה וזה אירוע שצריך להיות מתוכלל, קודם כל, אצל המשטרה.

מיכל מרים וולדיגר: נכון, בדיוק.

חיים אוטמזגין: אני אשלים ואסכם את דבריי, אם ניקח את כל המוטיבציה שיש כאן בחדר, נאחד כוחות ונבנה את המערך הזה של טיפול באיתור נעדרים בכוח משולב, אנחנו נגיע להישגים.

מיכל מרים וולדיגר: אבל המדינה צריכה לעשות את זה, היא מתכללת לא אתה.

חיים אוטמזגין: אני לא נגד זה, אני רק אומר זה הדבר האופרטיבי שצריך לעשות.

אורית סטרוק: למה זה לא קרה עד עכשיו?

אורית סטרוק: זו השאלה.

מירב בן ארי: אם אתם תמשיכו לדבר כל הזמן, אני לא אשמע כלום והדיון ייגמר, כי יש לי זמן מוגבל לדיון, אוקיי?

מירב בן ארי: שלא נדבר על כך שהמקביל יש לנו עוד דיון שגם חשוב לי להיות בו.

מירב בן ארי: אז, בבקשה מכם, דיברתם, אמרתם, לא הפרעתי לאף אחד.

מירב בן ארי: חיים, תתכנס לסיכום ואני רוצה - - -

חיים אוטמזגין: הסיכום שלי הוא שצריך לקחת את כל המוטיבציה שיש כאן

חיים אוטמזגין: בחדר ולהנגיש - - -

אוריאל בוסו: אנחנו איתך.

חיים אוטמזגין: לסוגיה של איתור נעדרים באמת מחשבה יותר עמוקה שמשלבת את המשטרה עם הציבור.

חיים אוטמזגין: כי, לציבור יש יכולת לעזור במקום שהמשטרה מתקשה במשאבים ובשימות שעומדות לפתיחנו.

אורי מקלב: אני רק מבקש לשאול שאלה את חיים.

אורי מקלב: אתה יודע, הלשכה שלי עמדה איתך בקשר בנושא הזה לפני חודשיים בטח ואני נזהרתי לא להעביר ביקורת נוקבת על המשטרה.

אורי מקלב: אבל, תודה שהייתה תפיסה של המשטרה בנושא החיפושים, שאין מה לחפש, אלא הוא הלך מרצונו.

אורי מקלב: זו התזה שהביאה את המשטרה בחיפושים, בטיפול הזה, בטיפול מצומצם יותר.

אורי מקלב: בתפיסה המורחבת, אני חושב שזה נכון לעבוד מקצועית, זה לא נכון שעובדים לא מקצועית.

אורי מקלב: כולנו חשים בדעה אחת, שיש מי שצריך לרכז, יש יחידות שטח שצריך למפות אותן ואתה יודע איך לעשות את זה.

אורי מקלב: אנחנו רק אמרנו שנשתף פעולה, אבל בתזה הזו, זאת אומרת שזה לא איזה משהו של התערבות, אלא מרצון, מסיבות כאלה ואני לא רוצה להרחיב, זו הייתה תפיסה המשטרתית.

מירב בן ארי: חבר הכנסת איתמר בן גביר, בבקשה.

איתמר בן גביר: תודה.

איתמר בן גביר: טוב, אני חושב שצריך לחלק כאן את ההתנהלות של המשטרה לשניים.

איתמר בן גביר: קודם כל, צריך לומר את האמת, התחושות הקשות מצד המשפחה הן תחושות צודקות.

איתמר בן גביר: לפני שבוע הם הגיעו אליי, סיפרו לי ואמרו לי אין אפילו צח"ם, זה נשמע לא טוב.

איתמר בן גביר: אמרה כאן טל, כל מילה, אם זה היה ילד בכפר סבא או ילד בתל אביב, אף אחד לא היה מרשה לעצמו לעשות את זה.

איתמר בן גביר: תיקנתם את עצמכם, צריך לומר את זה, אני הרמתי טלפון באותו רגע לקצין בכיר מאוד במשטרה, שהבטיח לי שתוך שעה יש טיפול ואחרי שעה הוא התקשר ואמר הולך להיות מוקם צח"ם.

איתמר בן גביר: זאת אומרת, אחרי שעתיים הודעתם על צח"ם, על כך תודתנו.

איתמר בן גביר: השאלה שאני שואל כאן בקול, ואולי שאלו כבר את השאלה הזו, אבל בכל זאת זה מדגדג, לא רק משטרת ישראל צריכה להיות בתמונה, ולא זק"א, מדינת ישראל יש לה עוד אמצעים.

איתמר בן גביר: יש דבר שנקרא שירות הביטחון הכללי, עם כל האמצעים שלו, הכוחות שלו וכולנו יודעים שהם יכולים לסייע רבות.

איתמר בן גביר: יש את העניין של צה"ל, יש איתור נעדרים בצה"ל.

איתמר בן גביר: חסר לי מאוד שאני לא רואה כאן את היחידה לאיתור נעדרים של צה"ל, שגם הם צריכים להשתלב.

מירב בן ארי: הם איתם.

איתמר בן גביר: הם אתכם מהתחלה?

איתמר בן גביר: אף אחד לא מפקפק ברצון שלכם.

איתמר בן גביר: אני לא חושב שיש כאן מישהו שחושב שאתם לא רוצים למצוא את הילד הזה.

איתמר בן גביר: יש כאן בעיה וזו בעיה תרבותית, שורשית, יש כאן ציבורים שהם סוג ד' ו-ה' במדינת ישראל שכאשר קורה להם משהו, הפוקוס, וקודם כל הפוקוס התקשורתי גם.

איתמר בן גביר: צריך לומר את האמת, הפוקוס התקשורתי לא עליהם בכלל.

איתמר בן גביר: השאלה כרגע היא באמת מה אפשר לעשות שלנעשה.

איתמר בן גביר: מה שהיה היה ואחרי זה צריך להפיק לקחים, איך אחרי יום, יומיים שהמשפחה זועקת, קל וחומר, עשרים, שלושים ימים, כל המערכות צריכות לפעול.

איתמר בן גביר: אבל, כרגע השאלה היא מה אפשר לעשות שלא נעשה ושלא עשיתם, והציבור גם יכול לעזור בזה.

איתמר בן גביר: תראו, יש כאן מספר מאוד מאוד מכובד של חברי כנסת שמגיעים לכאן בעיתוי לא פשוט מבחינת כל חברי הכנסת, כולם היומנים שלהם הרגע מאוד עמוסים, כולם התפנו על מנת לבוא לדיון הזה.

איתמר בן גביר: אנחנו כאן צריכים לטכס עצה ולשמוע אתכם, מה אתם חושבים שאפשר לעשות.

איתמר בן גביר: דיברו כאן להביא אלפי אנשים למירון, דיברו על דברים אחרים, תגידו מה?

איתמר בן גביר: תגידו מה צריך לעשות ואנחנו שם.

איתמר בן גביר: כי בסופו של דבר, אני בטוח שגם אתם, גם אנחנו וגם כלל הציבור רואה את הסיפור הזה כרגע ואומר לעצמו חייבים להחזיר את הילד הזה הביתה.

מירב בן ארי: תודה, חבר הכנסת בן גביר.

יעל צין: תודה רבה.

יעל צין: אני רוצה לומר שאני מלווה את המשפחה מאז שפנה אליי אריאל אלחרר וביקש שאני יעזור לו.

יעל צין: בנוסף, אני רוצה לומר שאני אמא לילדים קטנים, כאשר הילד שלי לא נמצא בבית שעה, אני לא שורדת.

יעל צין: לחשוב על ההורים, אני בקשר טוב עם גיטה, אני כולי צמרמורות, באמת.

יעל צין: אני הרמתי בעצמי טלפון למשטרת ישראל לפני חמישה ימים והיה לי מידע של מישהו, שאמר שהוא מכיר, שהוא ראה.

יעל צין: דבר ראשון, חיכיתי הרבה זמן עד שענו לי, ואז אמרה לי, מי זה?

יעל צין: קליינרמן?

יעל צין: איך מאייתים?

יעל צין: יש נעדר כזה בישראל?

יעל צין: לא שמענו.

יעל צין: איך קורה דבר כזה?

יעל צין: דין מודיעין עילית כדין תל אביב.

יעל צין: נער בן שש עשרה וחצי מקריית ספר צריך לקבל את אותו היחס כמו נער מצפון תל אביב.

יעל צין: המדינה צריכה לרעוד, כל אבן צריך להרים פה במדינה.

יעל צין: הילד הזה, כמו שהאמא אמרה לצערנו, גם אם הוא לא חי, להביא את הגופייה שלו.

יעל צין: יש מספיק אמצעים במשטרת ישראל ובממשלת ישראל על מנת לעשות את הדבר הזה.

יעל צין: ראינו את זה, כאשר המדינה רוצה, כשהמשטרה רוצה היא יודעת.

יעל צין: גם לי יש שאלות קשות למשטרת ישראל, כי אף אחד לא ריכז את הסיפור הזה, אף אחד לא לקח את הנער מויישי קליינרמן ונתן תשובות, אף אחד גם לא ריכז את המקרה.

יעל צין: זאת אומרת, שכל כך הרבה אנשים פרטיים כמוני, קיבלתי שיחות טלפון בשתיים בלילה מאנשים שאמרו לי ראינו, שמענו, למי פונים במשטרה?

יעל צין: מי מרכז את הסיפור הזה?

יעל צין: אף אחד לא ריכז את הסיפור הזה, לא רק כי זה נער חרדי.

יעל צין: נשמח שכל נעדר קטין במדינת ישראל יקבל את היחס המתאים.

יעל צין: מפכ"ל המשטרה נכנס לסיפור ועכשיו מינה את חברנו - - -

מירב בן ארי: באמת אין צורך לחזור על מה שנאמר, הזמן שלי קצר.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: משה אבוטבול, בבקשה.

משה אבוטבול: טוב.

משה אבוטבול: קודם כל, אני רוצה להתחיל דווקא בדברי חיזוק להורים היקרים, ולהגיד לכם שבאמת כולנו, באמת כל עם ישראל, כל הציבור כולו ולא רק הציבור החרדי, כולנו מזדהים עם הכאב והצער ומקווים, בעזרת השם, לראות אתכם מחייכים כשמויישי שב הביתה.

משה אבוטבול: מטבעם של דברים, אנחנו נציגי ציבור, מירב, וזה לא יעזור שום דבר, חותמת הציבור נמצאת עלינו.

משה אבוטבול: כאשר אנחנו לא מדברים ולא אומרים דברים בעוצמתיות, הציבור גם מרגיש את זה.

משה אבוטבול: יש תחושה מאוד מאוד גדולה, ואנחנו לצערנו מנסים לתקן את זה, שלא נעשה מספיק גם מצדנו אנו, לטפל בזה, לדבר על זה, להציף את הנושא הזה וזה חלק שאנחנו יכולים פה, בשולחן הזה, לטפל בזה ועושים את זה.

משה אבוטבול: אבל, יש את החלק השני, שאני אומר את זה דווקא למשטרת ישראל שאין מה לעשות, יש כאן שאלות מאוד מאוד מתמיהות.

משה אבוטבול: במקרה העוזר שלי חבר טוב של מויישי שלכם, הוא עוד מעט יגיע לפה, אלעזר, הוא חבר טוב שלכם.

משה אבוטבול: הוא אומר לי שבאמת כל החברים שלו בכיתה, חברים בני גילו שממש ידידים איתו, כואב להם הלב כי הם מרגישים, שכביכול, הנה אף אחד לא מטפל בחבר שלהם.

משה אבוטבול: עברו כזו כמות גדולה של ימים, שזה באמת נותן תמיהה.

משה אבוטבול: אני רוצה להגיד לכם, אני חלילה לא מדמה דבר לדבר, אבל זה מאוד מזכיר לי את הסיפור, ובוודאי פה במקרה הזה זה לעולם לא ייגמר כמו אותו סיפור, אבל אני הייתי בחור צעיר כשהיה הסיפור הזה של החטיפה, של ההיעלמות של אורון ירדן.

משה אבוטבול: שם הסיפור נגמר בצורה לא טובה, והמשטרה שם ניסתה והפכה אבן על אבן, ובמקרה אני למדתי בנתניה מול בית גולמינץ, איפה ששמה נמצא אותו נער קבור שם.

משה אבוטבול: מסתבר, שהוא היה שם כמה וכמה ימים, רק פשוט הריח, שלצערנו, גרם לכך שהגיעו לשם ואז עשו מאמצים, רצו והשתוללו.

משה אבוטבול: אני זוכר את זה בתור נער כמה הייתה ממש דרמה סביב הנושא הזה, הבטיחו ממש מיליון לירות בזמנו, אני לא זוכר מה זה, ארבעים שנה עברו?

משה אבוטבול: לא זוכר כמה שנים.

משה אבוטבול: אבל, לכם אני אומר את זה, לא מורגש כאן כלום, ואני באמת אומר את זה בכאב לב, ויש לכם את כל המיומנויות לנושא הזה.

משה אבוטבול: אני הייתי ראש העיר בית שמש והקמתי אתכם ביחד את המכללה לשוטרים, יש שם מספיק כלים כדי להושיב את כולם שם, למצוא כל מיני רעיונות איך מפיקים את המקסימום בחיפוש הנער היקר הזה.

משה אבוטבול: כל נער הוא יקר להורים שלו, ואין הבדל מבחינתנו, כל יהודי באשר הוא, כל אדם באשר הוא אדם, צריכים לתת את המקסימום על מנת להגיע לילד הנחמד הזה, שבעזרת השם ההורים יחייכו בקרוב.

משה אבוטבול: תודה רבה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: עכשיו אני נותנת לנציגי המשטרה.

מירב בן ארי: אני ממש מבקשת מכם לשמור על דיון מכובד.

מירב בן ארי: אם יש לכם שאלות תרשמו.

מירב בן ארי: אין לי בעיה מדי פעם אם יש קריאת ביניים שמאוד חשובה, אבל בואו נכבד את הדיון שגם נשמע אותם.

מירב בן ארי: נתתי לכולכם לדבר, לא הפרעתי, אני ממש מבקשת לכבד את הדיון.

מירב בן ארי: מוריס, סממ"ז, בבקשה.

מוריס חן: צהריים טובים לחברת הכנסת מירב, יושבת ראש, חברי הכנסת המכובדים, למשפחת קליינרמן היקרה.

מוריס חן: שמי מוריס חן אני סגן מפקד המחוז.

מוריס חן: אנחנו נענה על כל השאלות, וחלק מהתשובות שאנחנו נענה, קרוב לוודאי שלא יספקו אתכם, אבל תראו שאנחנו עושים את כל המאמצים.

מוריס חן: נמצאים איתי הנציג הרמה הארצית, יש תפקיד כזה שנקרא ראש חוליית נעדרים והוא יציג את המסגרת.

מוריס חן: הוא יציג את השאלות שחברת הכנסת שאלה, מה קורה במדינה, מה הגילאים, איפה אנחנו נמצאים, איך סדר הפעולות.

מוריס חן: תיכף תתרשמו גם באיזה היקף מדובר בשנה של אירועים מהסוג הזה, ואז זה אולי יענה לך, אבל לא יספק, כי אני בהחלט מסכים עם הדברים שאת אמרת, לפחות ברובם, לגבי העשייה שנדרשת לעשות.

מוריס חן: לאחר מכן, ידבר מפקד התחנה הטריטוריאלית, יפרט מה עשינו מאותו רגע ועד היום, כולל מחר במבצע של למעלה משלוש מאות שוטרים, המשך חיפושים של כלל הפעילות שביצענו עד עכשיו.

מוריס חן: נמצא איתנו גם כבוד הרב ברכיהו רב המשטרה שיוסיף את חלקו ואני למעשה אסגור את הדברים.

מירב בן ארי: אני כמובן מודה לכם על הפורום המכובד הזה שהוא חשוב לי מאוד.

אריאל גד: צהריים טובים, גברתי.

אריאל גד: אני ראש חוליית נעדרים במשטרה.

אריאל גד: אני שמח על הדיון הזה, כי זה ייתן במה למה שהציבור לא יודע על העשייה של המשטרה, שברובה היא עלומה לגבי הסוגיה של טיפול בנעדרים.

אריאל גד: אתם צריכים להבין שהמשטרה מתמודדת עם קרוב לעשרים וחמש אלף מקרים של נעדרים בשנה.

אריאל גד: עשרים וחמש אלף מקרים של נעדרים בשנה, זאת אומרת שיכול להיות שתחנה מקבלת מספר אירועים של נעדרים במקביל.

אריאל גד: זו כמות אולי שאתם צריכים לנסות להבין על כמה נעדרים מדובר.

אריאל גד: עכשיו, להגיד לכם שהמשטרה לא מטפלת, המשטרה ברגע שמקבלת אירוע של נעדר, זה הופך להיות האישיו הכי חשוב בתחנה הטריטוריאלית.

אריאל גד: זאת אומרת, שכל התחנה מתגייסת לטפל באירוע הזה של הנעדר.

אריאל גד: זה החקירות, זה המודיעין, זה הסיור, זה הבילוש, זה הערכה, כל מי שיכול לטפל באירוע הזה מתחיל לטפל באירוע הזה.

אריאל גד: אם צריך האירוע הזה משוכפל לתחנת משטרה אחרת רלוונטית, אם יודעים שהאירוע הזה יכול להגיע לתחנה אחרת ושיש סיכוי שאותו נעדר נמצא תחנה אחרת, אז אותה תחנה באותו רגע תקבל שכפול של התיק הזה וגם היא תתהפך, מה שנקרא, על עצמה ותתחיל לטפל באירוע הנעדר.

אריאל גד: יש נוהל מסודר שמסדיר את הטיפול בנעדרים במשטרת ישראל, הנוהל הזה מכתיב גם מה הוא נעדר רגיל, מה הוא נעדר בסיכון - - -

מירב בן ארי: אפשר לקבל אותו?

אריאל גד: בוודאי, אפשר לקבל אותו.

אריאל גד: בכל מקרה, אני רוצה להגיד לכם שלא סתם המשטרה משקיעה כל כך הרבה אמצעים, האמצעים האלה גם מניבים פרי.

אריאל גד: זאת אומרת, שברוב רובם של המקרים, מתוך העשרים וחמש אלף מקרים בשנה, רק חמשת אלפים אירועים מבשילים לכדי תיק חקירה.

אריאל גד: זאת אומרת, שרוב רובם של הנעדרים - - -

מוריס חן: אפשר להציג את המצגת, כי יש שם את תמצית הנוהל?

מירב בן ארי: כן, כן איפה המצגת?

אריאל גד: רוב רובם של הנעדרים נמצאים תוך שעות, כלומר עוד לא מבשיל לכדי תיק חקירה.

אריאל גד: זאת אומרת, שאנחנו מגיעים למצב שתוך עשרים וארבע שעות אנחנו מגיעים לתשעים אחוז מכלל הנעדרים, תוך ארבעים ושמונה עד שבעים ושתיים שעות אנחנו כבר בתשעים וחמש אחוז או תשעים ושמונה אחוז של גילוי הנעדרים.

אריאל גד: נכון סטטיסטית לכל שנה יש לנו בין שישה לעשרה נעדרים שאנחנו לא מצליחים לאתר.

אריאל גד: אתם צריכים להבין שכל תיק זה מקרה לגופו, כל תיק יש לו את הרגישויות שלו.

אריאל גד: אנחנו לא מדברים פה רק על מגזרים, יש אנשים שנעדרים לא פעם ולא פעמיים, וכל תיק אנחנו מתייחסים אליו ברצינות המלאה.

אריאל גד: (מציג מצגת) יש פה סכימה שמוצגת על הלוח, שפחות או יותר, מסבירה את הנוהל של הטיפול בנעדר.

אריאל גד: מרגע שהתקבלה הודעה על נעדר.

אריאל גד: פה אני רוצה לדייק, שישנה חשיבות עילאית לזמן ההודעה על היעדרות, כי ברגע שההודעה מגיעה מהר, אז ככל שהיא תגיע יותר מהר ככה היכולת שלנו לאתר את הנעדר היא גבוהה יותר.

אריאל גד: אנחנו פועלים במתווה של מעגלים, זאת אומרת שאנחנו מהגזרה הקרובה מרחיבים את המעגלים לגזרות היותר רחוקות.

אריאל גד: לא רק זה, אנחנו גם משתפים פעולה עם כלל הגורמים שיכולים לסייע, זאת אומרת כל הקב"טים וכל קציני הביטחון בגזרה מקבלים את ההודעה, מפרסמים את זה לכל היחידות של המתנדבים.

אורית סטרוק: מה משך הזמן שהדבר הזה עורך?

אריאל גד: בין דקות לשעות לימים, תלוי, עד שמוצאים את הנעדר, כן.

אורית סטרוק: לא, מה משך הזמן עד שאתה מגיע לשלב גימ"ל?

אורית סטרוק: עד שאתה מגיע לנקודה התחתונה שכתובה פה, כמה זמן זה אמור לקחת?

אריאל גד: ברוב המקרים תוך שעות הנעדר נמצא, זאת אומרת שאם חולה אלצהיימר כזה או אחר מודיעים על היעדרות שלו, אז החבר'ה של הסיור - - -

מיכל מרים וולדיגר: אבל מה קורה במקרים הקשים, אותם חמשת אלפים שאמרת שלא מאתרים אותם תוך עשרים וארבע שעות?

אריאל גד: אז מאתרים אותם תוך יום, יומיים, שלושה.

אריאל גד: השילוב של יחידות המתנדבים והחילוץ הוא לא נעשה מייד, אבל הוא נעשה תוך מספר ימים.

אריאל גד: ברגע שמבינים שהנעדר אחרי יום אחד לא נמצא, כבר מתחילים להזעיק את היחידות.

אריאל גד: יש לנו יחידה של מתנדבים שהוקמה לאחרונה במחוז חוף, שהתפקיד שלה הוא לאתר נעדרים במרחב העירוני.

אריאל גד: זו יחידה שהיא אחת מיחידות החילוץ שלנו, אנחנו מלווים אותה ואנחנו שמחים שניתן לנו פה פורום שאולי אזרחים נוספים יתגייסו ליחידות האלו בשאר המחוזות.

מירב בן ארי: אז היחידה של מחוז חוף מטפלת גם במחוזות אחרים?

מירב בן ארי: כי פה זה מחוז ש"י?

אריאל גד: כן.

מירב בן ארי: במקרה שמונח כאן, בוא אני אתן דוגמא, אני עשיתי לילה בתחנה, הייתי בתוך ניידת בלילה, אני עושה את זה בערך פעם בחודש.

מירב בן ארי: התקשרו ואמרו שהיא הלכה לכיוון החוף, אוקיי?

מירב בן ארי: סיפור שונה, סיפור על בחורה, היא בסדר גמור היא פשוט עברה משבר זוגיות והלכה.

מירב בן ארי: אז, באמת אמא שלה ובן הזוג שכנראה היא אמרה לו שהיא הולכת, התקשרו ואמרו היא הלכה, ובאמת אחרי שעה, שעה וחצי מצאנו אותה.

מירב בן ארי: מתי במקרה הזה של מויישי, בעצם מתי קיבלתם את ההודעה על ההיעדרות שלו?

מירב בן ארי: אחרי כמה זמן שהוא נעדר?

מוריס חן: הנה, מיד הוא יסיים ואנחנו נגע בזה.

מירב בן ארי: אוקיי.

מירב בן ארי: כי, הזמן תגובה הוא קריטי.

מירב בן ארי: אנחנו תיכף נראה את השלבים.

אורית סטרוק: אבל, מירב, עכשיו שמענו שעובר יום.

אורית סטרוק: הוא אמר שעובר יום - - -

מירב בן ארי: שנייה, אבל אני רק שאלתי, מכיוון שהמקרה כאן, ולפי המצגת ולפי מה שהוא אומר, זמן התגובה הוא קריטי, שאלתי מתי קיבלתם את ההודעה על ההיעדרות שלו?

אריאל גד: מיד יענה על זה מפקד התחנה.

אריאל גד: חשוב לציין שכל הנושא של הפרסום הוא מצריך אישור של המשפחה.

אריאל גד: יש פה הרבה מאוד רגישות, אנחנו לא תמיד רצים ומפרסמים תמונות באמצעי התקשורת.

אריאל גד: לכן, גם במקרה הזה ברגע שמקבלים אישור של המשפחה, ניתן לפרסם.

אריאל גד: זהו.

מירב בן ארי: אגב, במקרה שמדובר, נניח, ראיתי נעדרת לפני שבוע שהיא חוסה, אז זה אישור של הרווחה?

אריאל גד: כן.

מירב בן ארי: אישור של הרווחה?

מירב בן ארי: שהוא כאילו האפוטרופוס שלה?

מירב בן ארי: זאת אומרת, אם לא הורה, אז אפוטרופוס מאשר את הפרסום?

אריאל גד: במקרה וההורה לא מסכים, עדיין אנחנו רואים חשיבות בפרסום, אז אנחנו יכולים לפנות לרווחה אם מדובר בנוער במצוקה ודברים כאלה שמלווה על ידי הרווחה.

מירב בן ארי: גם אם ההורה מתנגד?

אריאל גד: יש מקרים שגם שההורים מתנגדים.

אריאל גד: יש לנו את היכולת לפרסם, אבל זה יהיה באמת במקרים מיוחדים וגם זה מוסדר בנוהל.

מירב בן ארי: אוקיי, תודה, אריאל.

אלון כלפון: שלום.

אלון כלפון: שמי אלון, אני מפקד תחנת מודיעין עילית, שבתחום הטריטוריאלי שלה גרה המשפחה היקרה גיטה ושמואל.

אלון כלפון: אז, כמובן מכובדיי כולם, גברתי יושבת ראש הוועדה וחברי הכנסת והכי חשובים גיטה ושמואל: אנחנו קיבלנו את ההודעה על הנעדר ב-4 באפריל בשעה עשר ואחד עשרה דקות בלילה, שזה תשעה ימים אחרי שהקשר האחרון היה איתו.

מירב בן ארי: וואו, תשעה ימים?

אלון כלפון: תשעה ימים אחרי הקשר האחרון שלו.

אלון כלפון: ב-25 במרץ היה הקשר האחרון של ההורים עם מויישי, ולאחר מכן אנחנו קיבלנו רק ב-4 באפריל את התלונה הראשונית.

אלון כלפון: הדבר אומר שבטכניקת החיפוש, ואגב אני יכול לתת קצת אור על מה שקרה - - -

מירב בן ארי: מה זאת אומרת, פעם אחרונה שדיברתם היה ב-25 במרץ?

אוריאל בוסו: ההורים חשבו שהוא בישיבה.

אוריאל בוסו: היו כמה ימים שהיו איחור.

מירב בן ארי: לא, בסדר.

מירב בן ארי: ההורים כאן.

מירב בן ארי: אני לא צריכה אותך בוסו, כי היא דיברה ממש לעניין, אז אני מניחה שהיא יכולה להסתדר.

מירב בן ארי: אם אפשר רק לדעת, תגידי לנו למה לקח לכם תשעה ימים לדווח על ההיעדרות של הבן?

גיטה קליינרמן: מיד אני אגיד.

גיטה קליינרמן: ב-25 במרץ בעצם זה היה יום שישי, הוא נסע לשבת במירון.

מירב בן ארי: שהוא עושה אצל חבר?

גיטה קליינרמן: הייתה שבת התאחדות עם הרב יואל אורות.

גיטה קליינרמן: הוא נסע כאילו סוג של משהו מעניין, משהו קצת לצאת מהשגרה עם עוד חברים והכל.

מירב בן ארי: כאילו במקום מסודר?

גיטה קליינרמן: במירון, ליד הרשב"י.

מירב בן ארי: בשטח הפתוח?

מירב בן ארי: לא במקום עם מבוגר.

גיטה קליינרמן: בחדר מסודר, עם הכנסת אורחים.

מירב בן ארי: אז היו שם מבוגרים, שהיו איתו, ראו אותו, דיברו איתו.

גיטה קליינרמן: כן, רואים את זה במצלמות אבטחה עד אחרי הצהריים.

איתמר בן גביר: יש אפילו סרטון וידאו מהמצלמות.

גיטה קליינרמן: אז באמת הוא נסע לשבת ונתנו לו את ברכתנו.

מירב בן ארי: זה משהו שהוא היה נוהג לעשות?

גיטה קליינרמן: כן, הוא היה נוסע מדי פעם.

גיטה קליינרמן: אז, במוצאי שבת, שזה יוצא מאוחר מאוד - - -

מירב בן ארי: אני יודעת.

גיטה קליינרמן: אז סמכתי עליו שהוא חוזר מיד לישיבה, הכל בסדר כמו תמיד.

גיטה קליינרמן: במהלך השבוע, זה היה שבוע מאוד עמוס מבחינת הבית, ואני כזה אומרת לעצמי כזה הוא יתקשר, הוא לא מתקשר, מה קורה איתו, אבל בסדר, הוא בסדר, כי הוא תמיד מתקשר אחרי יום, יומיים.

גיטה קליינרמן: אם הוא לא מתקשר יום אחד, אז ביום השני מיד הוא התקשר והוא לא התקשר.

גיטה קליינרמן: בעלי אמר לי לא נורא, כאילו זה נורמלי שבחורי ישיבות לא מתקשרים שבוע והם בישיבה הם עסוקים בלימודים והכל, הם מתקשרים להגיד שבת שלום ביום שישי.

מירב בן ארי: אתם לא מתקשרים לישיבה לשאול?

גיטה קליינרמן: זה מאוד מסובך, כי יש שם סדרים ממש של לימוד ובין הסדרים - - -

אורי מקלב: גברתי יושבת הראש, מי שנמצא בפנימייה, לפני שבת מתקשרים.

אורי מקלב: בדרך כלל אין פלאפונים - - -

יעל צין: שבוע ויותר לא מדברים בדרך כלל עם ההורים.

מירב בן ארי: קודם כל, זה תשעה ימים וזה דרמטי, אבל לא משנה.

מירב בן ארי: מה גרם לך כן - - -

טל גלבוע: רגע, אבל גיטי, תספרי שזו פעם ראשונה.

גיטה קליינרמן: ברור שזו פעם ראשונה, מעולם זה לא קרה.

גיטה קליינרמן: אמרתי שהוא תמיד הוא בקשר.

מירב בן ארי: סליחה, אבל מה קורה?

מירב בן ארי: זה בית משפט?

מירב בן ארי: אתם עורכי דין?

מירב בן ארי: אין קריאות ביניים, רק לחברי כנסת וגם הם במשורה.

מירב בן ארי: אני רק רוצה לדעת מגיטה, כי הנתון הזה הוא דרמטי, פשוט מה קרה.

מירב בן ארי: סיימת את התשעה ימים, זה המצב, את לא צריכה להסביר אותו.

מירב בן ארי: מה גרם בסוף כן לנסות ליצור קשר?

גיטה קליינרמן: יום שישי הגיע והוא לא התקשר ואמרתי אין דבר כזה, משהו קרה.

גיטה קליינרמן: כי, מויישי, אין מצב שהגיע יום שישי והוא לא מתקשר להגיד שבת שלום, לקבל ברכה מההורים.

גיטה קליינרמן: אז, נדלקה לי בעצם הנורה ואז התחלתי להתקשר לישיבה, לחברים ופתאום אמרו, וואו באמת שבוע לא ראינו אותו.

גיטה קליינרמן: פתאום נהיה הבום הזה, עכשיו אני מיד שלחתי את בעלי במוצאי שבת לישיבה לחפש, לבדוק, אולי כן ראו אותו.

גיטה קליינרמן: ניסינו בכוחות עצמנו לחפש וזה, כי אמרתי בטוח שהילד, כאילו לא - - - .

גיטה קליינרמן: אני גם לא רציתי לעשות לו בושות, שישימו את התמונה שלו ויחפשו אותו מהמשטרה ויגידו איזה פדיחות עשיתם לי, כאילו מה זה?

גיטה קליינרמן: אבל הגיע יום ראשון בלילה וראינו שניסינו הכל ולא הצלחנו, אמרנו אנחנו פונים למשטרה, כי זה פיקוח נפש.

מירב בן ארי: טוב, עכשיו נחזור אלייך.

מירב בן ארי: אז בראשון בלילה המשפחה הגיעה לתחנה.

אלון כלפון: אז כשקיבלנו את התלונה מהמשפחה והתחלנו לפעול, הדברים האלה כמו שהיו בנוהל הקודם, מתבצעים בצורה של מניפה.

אלון כלפון: כלומר, פונים לכל מי שיש ומתחילים לחפש.

אלון כלפון: עכשיו, במקרה הזה שלחנו מיד, באותה שנייה שיצאה ההודעה, שנשלחה ניידת לציון הרשב"י, למקום האחרון ששם הוא נראה ומשם הוא דיבר, לכאורה.

מירב בן ארי: במירון?

אלון כלפון: במירון.

אלון כלפון: משם התחילו לסרוק.

אלון כלפון: סרקו במשך שלוש שעות, המקום די התרוקן, לא מצאו אנשים אחרים.

אלון כלפון: התחלנו לעשות עיבוד, שיחות עם החברים שהיו או שראו אותו, שחשבו שראו אותו.

אלון כלפון: התחלנו לפרסם תמונות לאחר שקיבלנו את אישור ההורים, התחלנו להפיץ בכל התחנות.

אלון כלפון: יש נוהל משטרתי שמפיצים בכל התחנות את קיומו של נעדר.

יעל צין: לא עבדו מצלמות.

אלון כלפון: התחלנו לנתח מצלמות.

אלון כלפון: כל הדברים האלה קורים בזמן מסודר, שזה עובר יום אחרי יום ומתחילים לנתח מצלמות.

אלון כלפון: מאות שעות ואלפי טרה של צילומים, ניתוחי מצלמות וצילומים עד שמצאנו סרטון אחד, וזה היחידי שיש לנו עד היום, שבו נראה מויישי באזור הציון יורד במדרגות ונעלם.

אלון כלפון: אספנו עדויות, באותו רגע שהתחיל הפרסום לצאת, זו תגובה של משטרת ישראל לכל הארץ, לאירועים באילת, בטבריה, בראש פינה, באשקלון, אשדוד, בתל אביב, בתחנות מרכזיות.

אלון כלפון: זה פיצול מטורף של תשומות של אנשים ובאהבה רבה על מנת למצוא.

אלון כלפון: אנשים חושבים שראו, אנשים שהיו בטוחים שראו.

אלון כלפון: עשינו ניתוחים בשביל לתאר את הצלקת שיש לו מעל עין שמאל, על מנת למקד, כי הפריסה היא גדולה מאוד, אבל עשינו אותה, נעשה אותה ונמשיך.

אלון כלפון: חיפשנו בין כל החברים, עשינו בדיקות לטלפונים, עשינו בדיקות בכל מקום שאמרו שהוא עבר שם, עשינו בדיקות במצלמות, איפה שהיה אפשר להוריד מצלמות ולראות.

אלון כלפון: שלחנו חיפושים רגליים כל הזמן, החיפוש במקום הזה הוא חיפוש טכני מאוד.

אלון כלפון: זה לא חיפוש שניתן ללכת עם מתנדבים ולחפש, האזור שם הוא מאוד מסוכן, מאוד בעייתי, עם המון בורות מים, עם המון בארות ומקוואות.

אלון כלפון: הלכנו למקומות שעלה מהמשפחה - - -

מיכל מרים וולדיגר: העברתם את התיק?

מיכל מרים וולדיגר: כלומר כמו שהוא אמר, שכפלתם אותו גם לתחנה במירון?

יעל צין: למה הוא לא היה באתר נעדרים?

אלון כלפון: זה היה איזה שהוא באג טכני.

אלון כלפון: זה שולי, כי התמונה מפורסמת בכל תחנת משטרה, בכל מוקד אפשרי, מוקד טכני וטכנולוגי.

אלון כלפון: כל אדם שמתקשר, יידעו על מה הוא מדבר וזה יעבור אלינו לתחנה שמפורסמת בכל המקומות, כי אנחנו תחנת מקורת שמטפלים.

אלון כלפון: אני ואנשיי בקשר רציף יום יומי עם גיטה ושמואל.

אלון כלפון: כמובן אני לא מעביר פה שום ביקורת, חס וחלילה, אני חש את כאב המשפחה, אני אב בעצמי.

אלון כלפון: הילד הזה הוא כמו ילד שלי, הוא ילד של התחנה, אין דבר בעולם שאנחנו רוצים יותר מאשר להביא אותו לבית ולהכניס אותו בשערי הבית.

אלון כלפון: אין דבר שהתחנה הזו רוצה יותר מזה, ויש לנו לא מעט עיסוקים בתחנה, הם נדחקו הצידה, כי זה הדבר שהכי מעניין אותנו.

מיכל מרים וולדיגר: אתה אומר את זה נורא יפה, אני מבינה מה שאתה אומר, אבל אם המשפחה מרגישה אחרת והיא הייתה צריכה לשכור חוקר פרטי ולשכור אנשים בכסף שאין להם, יש פה איזה באג שאני לא מצליחה להבין אותו.

מירב בן ארי: מיכל, הבנו.

אלון כלפון: אני לא אשפוט את המשפחה על המעשים שלהם ועל התחושות שלהם, אלו תחושות שלהם ואני מבין אותם והם צודקים והם רוצים לעשות הכל על מנת שהבן שלהם יימצא וגם אני.

אלון כלפון: גם אני ואנשי במשטרה ישראל לא חסכנו במשאבים לא ברמה הארצית - - -

אוריאל בוסו: לא, ברור לך שאם לא מה שהיו עושים מול כולם, אנחנו לא היינו בכלל מגיעים לכאן, זה לא היה מתעורר?

אוריאל בוסו: אתם אמתיים במה שאתם אומרים?

מיכל מרים וולדיגר: הנושא של ה-DNA הבנתי שהם בכלל לא נבדקו, רק אחרי שהם העירו את תשומת הלב.

אלון כלפון: כי בשלבי החיפוש אנחנו מחפשים את האדם חי ומתהלך, ו-DNA זה חיפוש משני.

איתמר בן גביר: כמה בעצם חיפשו אותו בימים האלה?

אלון כלפון: כל הזמן.

אלון כלפון: כל הזמן אנשים, מתנדבים, יחידות חילוץ, תח"צ, מרעול, אית"ן.

אלון כלפון: הסתייענו בכל רק מי שרק היה יכול לתת לנו איזו שהיא נקודת אור לחפש.

אלון כלפון: אני רוצה להגיד פה היום, אני אומר את זה ביושר, אני מישיר מבט לכולם, וכמובן הכי חשובים זה המשפחה, אין לנו כרגע נקודה שבה אני יכול להטיל - - -

מירב בן ארי: אינדיקציה אתה מדבר.

אלון כלפון: יש לנו כמות של מתנדבים יקרים, באמת מכל האוכלוסיות, מכל המגזרים - - -

מיכל מרים וולדיגר: המצלמות בטבריה, הם היו צריכים לראות שמונה שעות.

אלון כלפון: אין לנו מקום.

אלון כלפון: אם היה לנו מקום כזה, לא היינו מהססים ולא נהסס לשנייה.

אלון כלפון: צריך להבין שבטכניקת החיפוש אנחנו, אני רוצה להגיד מוכרים, לא קוסמים.

אלון כלפון: אנחנו יודעים להטיל כמות אדירה של אנשים לחיפושים ונעשה את זה ככל האמת שיהיה לנו אינדיקציה, אבל אין לנו אינדיקציה.

מיכל מרים וולדיגר: תסביר לי את המצלמות בטבריה.

אלון כלפון: גם המצלמות בטבריה נסרקו, זה שמונה טרה של צילומים.

אלון כלפון: ישבנו עליהם וגם בני משפחה באו לעזור לנו עד כניסת שבת בתחנה וגם לאחריה, וסרקנו כל דאטא שהגיעה אלינו.

אלון כלפון: הפריקה של המצלמות, זה דברים שלפעמים לא תלויים במשטרה, צריך שאדם יבוא וייפתח, אבל זה לא קידם.

אלון כלפון: סרקנו את כל המצלמות, כל המצלמות שאפשר היה להגיע אליו.

מירב בן ארי: אני רוצה לשאול אותך, בהילולה במירון - - -

אלון כלפון: אני אגיע לזה, ברשותך.

אלון כלפון: בין העדויות שאספנו, אז הוא נהג לפקוד את קברי הצדיקים, הוא אהב את הקבר של יהושוע בן נון בכפר כיפל חארת' ובקבר יוסף.

אלון כלפון: אגב, כיפל חארת' שם הוא נפגע גם, בעקבות הפגיעה הצלקת שיש לו.

אלון כלפון: היינו שם, בזמן העלייה, יש עליות מדורגות לקבר הזה בסיוע הצבא והכל, היינו שם וסרקנו.

אלון כלפון: היינו בעלייה לקבר יוסף, היינו במירון.

אלון כלפון: פרסנו שוטרים במירון שעלו לאוטובוסים וסרקו, זו כמות אדירה של אנשים, של קהל שפוקד את המקום.

אלון כלפון: סרקנו, התמונות שלו, מי שייגש ויסתובב, אם אתם מטיילים, אתם תראו את התמונות שלו בתחנות אוטובוס מאילת ועד דן.

אלון כלפון: אנחנו זורקים, מה שנקרא, רשת על מנת שמישהו ייראה ויגיד לנו.

אלון כלפון: אנחנו בעיניים שלנו מחפשים, אנחנו משתמשים בכל האמצעים העומדים לרשותנו.

אלון כלפון: נבדק רקע לאומני - - -

אוריאל בוסו: כשאתה אומר כל האמצעים, אתם דיברתם על כך שהולכים לעלות שלוש מאות שוטרים מחר, נכון?

אלון כלפון: אני אענה גם על זה.

אוריאל בוסו: אבל עכשיו כששומעים את זה לראשונה, יש מאות ואלפי מתנדבים של זק"א, יש ישיבות הסדר, יש עוד אלפי מתנדבים בארץ שאם היו יודעים שמחר יש היערכות של שלוש מאות שוטרים, היו מגייסים.

אוריאל בוסו: עכשיו אתה מודיע על מבצע כזה מחר, איזו עוצמה יש לדבר הזה?

אוריאל בוסו: תפעיל כוח, תושיע ביום חמישי.

ינון אזולאי: מה עם רקע לאומני, תוכל להתייחס?

מיכל מרים וולדיגר: לאומני, כתות?

אלון כלפון: אני יכול להתייחס ממה שאנחנו עברנו דרך גורמי המודיעין והמשטרה והשת"פ אל מול ארגוני החירום, ארגוני ביטחון אחרים, גם שם סרקנו ולא עלו אינדיקציות על אירועים פח"עים כלשהם.

אלון כלפון: כל הזמן יש קשר ביננו, כל דבר מבוצע - - -

ינון אזולאי: מעבר גבול?

אלון כלפון: מעברי גבול, זיהוי פנים, נתב"ג, מעברים יבשתיים, עשינו כל הפעולות על פי הספר מתוך רצון אמתי וכמיהה למצוא אותו.

אלון כלפון: כל דיווח שאנחנו מקבלים אנחנו מתנפלים עליו בכל נקודה - - -

ינון אזולאי: על מצלמות עברתם, אחת אחרי השנייה ממירון?

ינון אזולאי: ניתחם את המצלמות?

ינון אזולאי: פשוט אני מכיר את תיקי החקירה - - -

מירב בן ארי: רגע, אתה עוצר ואתה מדבר.

מירב בן ארי: הבנתי את הנושא הזה בתיקי חקירה, תאמין לי אנחנו כבר פה שנה.

מירב בן ארי: לא, אני שאלתי לפני כן, אז הוא יענה לי.

מירב בן ארי: מה היה בהילולה במירון?

אלון כלפון: בהילולה במירון פרסנו אנשים בכל נקודות ההגעה של האוטובוסים.

אלון כלפון: עלינו על אוטובוס, סרקנו בקרב כל המשתתפים על מנת לחפש ולראות.

אלון כלפון: אגב, כולם כמעט ראו את התמונה וידעו על מה אנחנו מדברים - - -

יצחק פינדרוס: הייתי באוטובוסים שהחזרתם.

אלון כלפון: בכל האוטובוסים שיכלנו לעלות עלינו עליהם, אלה שהגיעו ואלה שחזרו.

אלון כלפון: בנוסף, גם באתר הציון עצמו, עשיו פריסה של מסרקים, של אנשים שסרקו בעיניים את המגיעים, את הנכנסים ואת פוקדי האירוע, סרקנו וניתחנו.

אלון כלפון: הניתוח שלנו הולך לפי שיטת המעגלים, זו לא המצאה וזה לא סוף.

אלון כלפון: אנחנו מנתחים את צירי הכניסה, את המצלמות, את המצלמות בצמתים, את המובילים לצמתים, מתפזרים ככל שניתן, יש אינדיקציה, עושים מחקרי תקשורת ועושים עוד המון המון פעולות סיגנטיות, על מנת לנסות ולתחקר ולדוג איזה שהו א מישהו שהיה לו קשר.

אלון כלפון: אין לו מכשיר סלולארי, וזה שהיה לו נסרק ונבדק, הוא לא היה איתו, הוא לא היה במבנה.

מירב בן ארי: אין לו מכשיר?

מירב בן ארי: יש לו תעודת זיהוי עליו, משהו?

מירב בן ארי: כלום?

אלון כלפון: הדרכון אצל ההורים.

יצחק פינדרוס: הוא בן שש עשרה, אין להם תעודת זהות עדיין.

יעקב טסלר: רב קו אולי?

אלון כלפון: הוא אצל ההורים, ובדקנו גם רב קווים אנונימיים, שזה דבר שאנשים עושים רגעי.

אלון כלפון: גם את זה עשינו וניסינו ניתוח אלימינציה, לראות מי עלה באוטובוס.

מיכל מרים וולדיגר: לא השבת לי על כתות, מה האפשרות של כתות?

מיכל מרים וולדיגר: יש לכם איזה נוהל, איך אתם בודקים?

אלון כלפון: אנחנו בודקים במסגרת המודיעין שלנו, מי שמכסה כתות כאלה ולא עלה שום דבר מהכתות האלה.

אלון כלפון: עלו המון המון השערות, אני מקבל טלפונים מאוקראינה שמדווחים לי על כל מיני מקומות, הונגריה, ניו יורק, ברוקלין.

אלון כלפון: אנחנו בודקים בכל האמצעים שעומדים לרשותנו ולרשות המדינה, אם זה משרד החוץ, אם זה ארגוני ביטחון אחרים, כמו שאמרתי, לא עלתה אינדיקציה שיכולנו לגשת אליה ולהביא איזו שהיא בשורה ממנה.

מיכל מרים וולדיגר: באיזה שלב זה עובר מהמוניציפאלי לארצי?

מירב בן ארי: שאלת מספיק.

אלון כלפון: לגבי מחר כמה מילים.

מירב בן ארי: לגבי מחר ואני רק אגיד, וחשוב לי להגיד את הכותרת הזו, זה לא מבצע חיפושים, זה המשך של חיפושים.

מירב בן ארי: זה במסגרת הגיאוגרפיים שלנו, אנחנו רוצים לחסום ולחזור על שטחים אחרים, כי צריך לעבור - - -

אוריאל בוסו: לא היה לכם שלוש מאות עובדים שמחפשים ביחד, אבל זה סוג של - - -

מירב בן ארי: אי אפשר ככה.

אוריאל בוסו: אבל הוא לא עונה לי על השאלה.

אוריאל בוסו: אם לא הקשבת למה שאמרתי מקודם עם אוטמזגין, זו בדיוק הנקודה.

אוריאל בוסו: למה אתם לא משתפים את ארגוני המתנדבים?

אלון כלפון: הם איתנו מהתחלה וגם מחר.

אוריאל בוסו: אתם יודעים על המבצע הזה מחר, של שלוש מאות שוטרים שיוצאים לשטח?

חיים אוטמזגין: הבנתי את העדכון.

טל גלבוע: לא, אנחנו קצת בקשר.

אלון כלפון: היחידות האלה איתנו, את המקומות לסריקה קיבלנו אחרי ניתוח של חלק מהיחידות האלה בשת"פ איתנו, תוך ניתוח.

אלון כלפון: בנוסף, יצרנו צוותי חשיבה מחוץ לקופסא, עירבנו אנשים אחרים, על מנת לקבל עוד נקודות הארה על נקודות חשוכות.

אלון כלפון: אנחנו באמת פועלים בצורה הכי רחבה שיש, כל מי שיכול לעזור לנו.

אלון כלפון: אנחנו לא דוחים אף אחד.

מירב בן ארי: רב המשטרה, בבקשה.

רמי ברכיהו: שלום וברכה.

רמי ברכיהו: אני רק אגיד מילה אחת, במשטרה אני אחראי על הקשר בין העולם הדתי והחרדי לבין המשטרה.

רמי ברכיהו: אגב, אני גם בוגר של אירוע שלושת הנערים, אני הרב של הישוב טלמון, של גלעד שאער, השם ייקום דמו.

רמי ברכיהו: הוא נעלם ביום חמישי בלילה, באופן טבעי כרב, אז הייתי שותף מאוד לשמונה עשרה יום שתיארו פה.

רמי ברכיהו: אגב, כאשר הייתי אצל המשפחה סיפרתי לאבא גם על החוויות האישיות שלי , אני מאוד מאוד, באופן אישי, מזדהה עם התחושות הקשות, אני חוויתי את זה מקרוב.

רמי ברכיהו: אני רק יאמר, שהעלו פה תחושות שבגלל שמדובר בילד עם כיפה שחורה וכו', אני מכיר שהמשטרה עושה ככל יכולתה, זה לא משנה עם כיפה שחורה או לא.

רמי ברכיהו: רק לפני כמה זמן נמצאו שני ילדים שנעלמו בביתר עילית, בתוך כמה שעות - - -

מירב בן ארי: כמה שעות, ראיתי את זה.

רמי ברכיהו: כן.

רמי ברכיהו: במאה שערים לפני שלושה שבועות חיללו שבת כדי לחפש, נכנסנו עם מדים והמדים שהפעם קיבלו אותם, כי הם הבינו שהם מחפשים יחד עם זק"א ואנחנו שותפים.

רמי ברכיהו: אין הבדל בין ילד עם כיפה שחורה, כיפה סרוגה, בלי כיפה ועם תסרוקת כזו או אחרת.

רמי ברכיהו: אני נכנסתי לתמונה עוד לפני ההד התקשורתי.

רמי ברכיהו: אני רב ראשי, אני ברמה הארצית, מישהו שלח אותי.

רמי ברכיהו: אתם מבינים שהמשטרה כבר ברמה הארצית הייתה כבר בתוך הסיפור הזה.

רמי ברכיהו: לקח זמן עד שתיאמתי עם המשפחה, הגעתי למשפחה, אני בקשר יום יומי עם הדודים, עם כל הנציגים יחד עם האבא.

רמי ברכיהו: כשלאבא יש צורך הוא מרים אליי טלפון, אני מטפל בכל בקשה שהאבא פונה אליי.

רמי ברכיהו: בנוסף, אני מכיר את כל מה שנעשה מאחורי הקלעים במטה הארצי, ביחידות המיוחדות, אני מעדכן במה שאני יכול לעדכן.

רמי ברכיהו: חשוב רק שתדעו, אני אומר את זה באחריות, אין הבדל בחיפושים של המשטרה בין ילדים מסוג כזה או אחר, אלו תחושות שאפשר להבין אותן, אבל בשטח, בפועל המשטרה מטפלת בצורה רצינית.

רמי ברכיהו: אני מקווה ומתפלל שאנחנו נמצא את מויישי כמה שיותר מהר.

מירב בן ארי: אני מודה לך על ההערה הזו.

מירב בן ארי: למען הסר ספק, אני מסתייגת לגמרי מהעניין הזה שבגלל שהוא חרדי, אני פשוט שומרת על זכות הביטוי של חברי הכנסת, זה מעוז הדמוקרטיה פה.

מירב בן ארי: עם זאת, אני מסכימה איתך לחלוטין, בעיניי, אין שום הבדל בין ילד שהוא חרדי, לחילוני או לדתי.

טל גלבוע: ברור שיש הבדל.

מירב בן ארי: לא רלוונטי בעיניי.

מוריס חן: אני חשוב שלי שבמסר אליכם כנציג המשטרה הבכיר, הייתי מפקד המרחב בגזרת יהודה בחברון במשך שלוש שנים.

מוריס חן: כל מפקד במשטרה, מפקד תחנה, מכל השמונים ושתיים תחנות שלנו, כל מפקד מרחב מכל העשרים מרחבים שלנו, כל מפקד מחוז יודע שיש שלושה, ארבעה נושאים שברגע שהם נכנסים בפתחן של תחנות משטרה, הוא צריך לעזוב הכל ולטפל בהם על פי סדר פעולות מאוד מאוד סדור.

מוריס חן: אני אומר את זה בזהירות, כמעט ללא שיקול דעת, בעצם הדחיפות לעסוק בזה כאן ועכשיו.

מוריס חן: אחד הדברים שאני מקווה שאתם התרשמתם מהרגש של האיש היקר הזה, מפקד התחנה שלנו, שאנחנו מהרגע שקיבלנו את הדברים, אנחנו היינו שם עם כל מה שהיה לנו.

מוריס חן: האם יש לנו מספיק?

מוריס חן: התשובה היא לא, אין לנו מספיק.

מוריס חן: אבל, עם כל מה שעמד לרשותנו באותו רגע, ולא פירטנו הכל, מפאת הזמן, אבל כן הכנו את עצמנו להציג לכם את כל סדר הפעולות שבוצעו והוא מאוד מגוון, הוא מאוד נרחב, הוא חוצה למעשה ימים, כולל מהשבוע האחרון וחלק מהדברים נאמרו פה על ידי הצוות שלי.

מוריס חן: חשוב לי מאוד שתדעו, אני חוויתי חוויה לא נעימה בזה שהייתי אחראי מטעם כוחות הביטחון כולם להיות איש הקשר מול שלושת המשפחות של הנערים שנרצחו.

מוריס חן: במשך כל התקופה הזו אני גרתי אצל משפחת פרנקל, כשאני שומע מישהו שלא חוזר הביתה, אני מצטמרר כמו שאני מצטמרר עכשיו.

מוריס חן: אגב, המשפחה של אשתי היא משפחה חרדית, כך שאני אפילו לא אתייחס לסוגיה של אפליה, זה יותר ממעליב אותו, אני לא מכיר את זה.

מוריס חן: אני חותם על זה במאה אחוז, אין אפליה, אני מתנצל.

מוריס חן: אם זה היה קורה במקומות אחרים או אצלנו בגזרת יהודה ושומרון, אנחנו הראשונים שנהיה שם.

מוריס חן: אני יכול להגיד לכם, שלפחות אצלנו בגזרה, ואני עומד מאחורי זה, אנחנו מאוד דבקניים בטיפול, לא פחות ממקומות אחרים.

מוריס חן: הכי חשוב, אני מאוד מקווה שמויישי יחזור מהר.

מוריס חן: כבוד יושבת הראש, אנחנו לא הספקנו להציג ויצא חבר הכנסת ששאל, כמה כוחות יש גם מצה"ל, גם מתנדבים, גם מיחידות המו"מ, גם פרשים, גם שוטרים לוחמים.

מוריס חן: במקרה הזה, אנחנו לא יכולים להכניס מתנדבים מפאת תא השטח שבו אנחנו סורקים מחר.

מוריס חן: אבל, כמו שאמר פה נציג הרמה הארצית - - -

מירב בן ארי: למה אי אפשר להכניס מתנדבים?

מוריס חן: בגלל השטח עצמו, זה שטח הררי שם עם בורות ועם כל מיני דברים שאנחנו בחנו אותם.

מוריס חן: מחר אנחנו נראה אם השלוש מאות איש יעמדו לרשותנו, אולי אפילו יותר, אם נדרש אחרי זה עוד הפעם, נעשה עוד הפעם בתא השטח הזה.

מוריס חן: כולי תקווה שהוא יגיע מהר, בריא ושלם לביתו.

מוריס חן: עכשיו, אם לא עניתי, כי אני פשוט עברתי על כל הנקודות שאתם רשמתם, אני אשמח.

מירב בן ארי: לא, זה בסדר מוריס.

מירב בן ארי: חבר הכנסת, ינון אזולאי.

ינון אזולאי: תודה רבה, יושבת הראש, כמובן לכל המשתתפים וגם על הדיון.

ינון אזולאי: אבל, אני דווקא קודם כל רוצה לפתוח למשפחה ולהגיד לכם שאני מתנצל.

ינון אזולאי: אני אישית, קודם כל, מתנצל כשליח ציבור שאולי כשאנחנו רוצים להרים דבר, אנחנו יודעים להרים דבר ואולי גם אנחנו לא עשינו מספיק.

ינון אזולאי: אולי גם לנו זה עבר ליד האוזן, אולי הכתבה עברה לנו ליד העין ולא עשינו מספיק.

ינון אזולאי: אז, קודם כל, גם אני באופן אישי מתנצל ואני מאמין שיש גם מהחברים שמתנצלים על זה, אבל זו האמת.

ינון אזולאי: אבל, דווקא מהמקום הזה אני אומר שאנחנו צריכים ללמוד לקח ולא לתת לדברים כאלה שיעברו לנו ליד האוזן ולא מול העיניים ולא להרים את זה.

ינון אזולאי: כי, מויישי זה מויישי הילד שלכם, וכבר נאמר פה על ידי מיכל, שזה גם הילד שלה וזה גם הילד שלי וגם לנו יש ילדים בגיל הזה.

ינון אזולאי: יש לי ילדים בגיל הזה, יש לי יותר גדולה, יותר קטן, יש לי ילדים בישיבות.

ינון אזולאי: אני מבין את מה שאת אומרת, שהילד לפעמים יום, יומיים, שלושה לא מתקשר, כי הוא בישיבה והוא לומד.

ינון אזולאי: אנחנו רגועים שהוא בישיבה, אבל מגיע ערב שבת ואם הוא לא יתקשר, אז אנחנו פתאום מחפשים אותו ואם הוא לא זמין, במקרה שיש לאבא טלפון מול הילד, אנחנו מתחילים לדאוג ומתחילים לחפש.

ינון אזולאי: אז קודם כל, זו התנצלות כנה ואמתית שאנחנו צריכים לעשות יותר למענכם ולמען הילדים של כולנו, ולא משנה מאיזה מגזר או מאיזה מקום.

ינון אזולאי: כמובן גם לאותם אלה, באמת שליחים אמתיים, טל, יעל, אריאל אלחרר וכולם באמת כאזרחים באים ועושים עבודה טובה, כי אנחנו פה מכל המגזרים שבאים ומרתמים.

ינון אזולאי: לכם משטרת ישראל, אני מעריך את העבודה שלכם, באמת אנחנו שמענו את הסקירה שלכם, אבל יש לי כמה דברים שמפריעים לי.

ינון אזולאי: קודם כל, שאלה מיכל לגבי צח"ם של למה הוא נפתח לאחר שמונים יום, לא קיבלנו תשובה.

ינון אזולאי: אתם יודעים, הייתי שואל שאלה שאולי היא כוללת בתוכה את הכל, האם אתם באמת מרגישים שעשיתם את הכל?

ינון אזולאי: במאה אחוז?

ינון אזולאי: לא בתשעים ותשע אחוז.

ינון אזולאי: רק לפני שבועיים ספיר נחום, זיכרונה לברכה, ואני מסתכל על זה בעין טובה, אני מעכו אז אני מכיר קצת יותר, שמעתי קצת יותר, ראינו את כל התקשורת על זה וראינו את הכל, האם לא היו צריכים להפעיל פה עוד כוחות?

ינון אזולאי: נכון, אז הציבור החרדי לא רואה ערוץ שתיים עשרה, שלוש עשרה או כל מיני ערוצים, אבל יכול להיות שאם הייתם מביאים את זה למודעות, בצורה שאנחנו יודעים את זה, היינו נרתמים יותר כולנו, היינו עושים משהו אחר.

ינון אזולאי: אתם לקחתם שלוש מאות שוטרים שבאים מחר ומחפשים, זה דבר מבורך, אבל לאחר הרבה זמן.

ינון אזולאי: יושב פה נציג זק"א והוא אומר שרק תוך כדי הדיון הוא מכיר את זה.

ינון אזולאי: אתם חושבים שזה דבר שהוא נראה נורמלי?

ינון אזולאי: זה נקרא שעשיתם את הכל?

ינון אזולאי: זה נקרא שאתם יכולים להסתכל על האבא ואמא של מויישי בעיניים ולהגיד להם עשינו את הכל?

ינון אזולאי: אני חושב שאנחנו לא יכולים לעשות את זה.

ינון אזולאי: אני חושב שאנחנו לא יכולים להגיד שעשינו את הכל, לכן אני אומר, אפשר להגיד לא עשינו את הכל מספיק, אפשר להגיד גם את האמת לפעמים.

ינון אזולאי: אם אתם חושבים שעשיתם את הכל, אבל אנחנו מבקשים מכם שמהדיון הזה לא תצאו כמו שתהיו אתמול וכמו שהיה לפני שעה, אלא יוצאים בכוחות חדשים ולראות איך משלבים את המתנדבים שיש לכם.

ינון אזולאי: יש לכם יחידות מתנדבים, אבל עדיין אין מספיק מתנדבים, והיחידה רק לפני שבועיים התחילה לעבוד, זו שהוקמה ב-21 באפריל 2021, שאין לה מספיק מתנדבים.

ינון אזולאי: תקימו אותה, תפעילו אותה ותשתמשו בקהילה עצמה, ואם תצטרכו אל מול הרשויות עזרה, אני מבטיח לכם להיות לעזר מול ארגונים, מול רשויות, מול אזרחים, מול הכל ואנחנו נעשה את הכל, אבל רק השיתוף פעולה הזה.

ינון אזולאי: כולנו צריכים לקחת אחריות, אבל אתם משטרת ישראל צריכים לתכלל והאחריות בראש ובראשונה עליכם ואנחנו מוכנים להיות פה.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: חברת הכנסת אורית סטרוק, בבקשה.

אורית סטרוק: טוב, אני רוצה להגיד גם קודם כל למשפחה, להורים, אנחנו אתכם, וכמו שאמר ינון, אני לפחות מצטערת מאוד, מתביישת שהרבה מאוד זמן לא ידעתי על זה, לא שמעתי על זה ולא עשיתי שום דבר בעניין הזה וזה מאוד כואב לי.

אורית סטרוק: כי, אני באמת מסכימה שבמקרים אחרים ובמגזרים אחרים זה היה עולה יותר לכותרות וכל המדינה ידעה יודעת ואף אחד מאיתנו לא היה ישן בלילה.

אורית סטרוק: אני רוצה להגיד למשטרה, תראו, לפני שנה אני הייתי מעורבת בחיפושים אחרי שתי נעדרות שנעלמו בנסיבות אחרות לגמרי, וחלקכם מכירים את זה.

אורית סטרוק: באיזה שהוא שלב הרמתי טלפון למפקד בכיר באזור, ממש כבר היה ארבע לפנות בוקר ואני לא יכולתי לישון, אמרתי אם אלו היו הילדות שלי מה הייתי עושה?

אורית סטרוק: אני מתקשרת אליו בשעה הזו ואני אומרת לו, תגיד שנייה, אני לא מצליחה להירדם, כי אני כל הזמן חושבת על אם אלו היו הילדות שלי.

אורית סטרוק: תגיד לי רגע, אם אלו היו הילדות שלך, מה היית עושה?

אורית סטרוק: אתם יודעים מה קרה?

אורית סטרוק: עוד באותו בוקר הילדות היו בחוץ.

אורית סטרוק: הוא התקשר אליי והוא אמר אורית, הערת אותי, חשבתי שעשיתי את הכל, וברגע שאמרת לי אם אלו היו הילדות שלך, הבנתי שלא עשיתי הכל, מיד ידעתי מה לא עשיתי, מיד.

אורית סטרוק: אני לא אכנס פה לפרטים של האירוע בסדר?

אורית סטרוק: אבל היה משהו שהיה צריך לעשות, גם פה אני בטוחה שיש דברים שצריך היה לעשות, לא רק להקים את הצח"ם הרבה לפני כן, גם היום יש דברים שצריכים לעשות.

אורית סטרוק: למשל, אני בטוחה שהשב"כ לא חפר את כל הכפרים באזור, אני בטוחה.

אורית סטרוק: בטוחה, כמו שאנחנו יודעים כולנו היום, בדיעבד, שהמשפחה מירושלים שההורים נרצחו והילדים ישבו בכלא, כי חשדו בילדים ובאותו זמן הרוצח ישב בכלא גם, אבל אף אחד לא שאל אותו בכלל.

אורית סטרוק: מחילה שכחתי את שם המשפחה.

ינון אזולאי: כדורי, משפחת כדורי.

אורית סטרוק: אני שמעתי אותך מפקד התחנה, אני בטוחה שאתה משוכנע ברגע שאמרת שאתה עושה את הכל, אני מבקשת ממך לחשוב שוב.

אורית סטרוק: אני מבקשת ממך לחשוב שוב, כמו שאני באמצע הלילה התקשרתי לאותו מפקד בכיר וביקשתי ממנו שיחשוב רגע אם אלו היו הילדות שלו.

אורית סטרוק: אני מבקשת שתחשבו שוב.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: חברת הכנסת מירה שפק.

נירה שפק: תודה.

נירה שפק: קודם כל, באמת כאחת שעסקה בשנה האחרונה בנושא הנעדרים האזרחיים, אני חייבת לומר כאן ולהצטרף למה שינון אמר, לא עשיתי מספיק.

נירה שפק: לא באתי ולמדתי את הנושא הזה, כדי להשליך ועל כך צר לי.

נירה שפק: אני מקווה, שקודם כל, נמצא והכל ישוב והכל יהיה בסדר, אבל גם נלמד מזה, על מנת שלא תהיה משפחה אחרת שתשב פה ונצטרך שוב לשבת סביב השולחן הזה.

נירה שפק: דבר ראשון הוא הנושא של הפלטפורמות שקיימות, היום יש נהלים בחירום.

נירה שפק: אני שואלת את המשטרה ושווה שנעשה על זה דיון, מירב, על כמה השתמשנו בפלטפורמות קיימות, של נהלי חירום שקיימים אם זה ברשויות, אם זה במשטרה, אם זה בארגוני חירום ומתנדבים.

נירה שפק: הרי, קיימים דברים כאלה למצבים אחרים, שווה ללמוד את זה.

נירה שפק: הדבר השני, הוא סדר פעולות.

נירה שפק: בכל הדיונים שעשינו על הצעת החוק, ודיברנו על העברת המקל של בין המשטרה להלאה, ליתר הגופים, בעצם לא הוצג סדר פעולות.

מירב בן ארי: היה סדר פעולות.

נירה שפק: לא, אני אומרת אני לא עשיתי, אני כרגע מאשימה אצבע כלפיי במסגרת החוק.

נירה שפק: אחד הדברים שחשובים לי, ולא פחות חשובים לשאר עבודת המשטרה, זה מה קורה עם המשפחה.

נירה שפק: מי עכשיו אוחז למשפחה ביד, מה המעטפת הממשלתית שצריכה לבוא ולהגיד, משרד הרווחה, האפוטרופוס הכללי בהמשך וכל אלה, וזה עניינו של חוק שגם נידון כאן, אצלך מירב, בוועדה.

נירה שפק: החוק הזה שלא ניתן לנתק אותו, החוק הזה שבא, עוזר ומונח ואני מאוד מקווה שהשבוע אנחנו נתקדם איתו שלב ונהפוך אותו.

נירה שפק: כי, יש גם תקציב בצדו, כי המשפחה הזו צריכה לקבל תמיכה, מי מחזיק למשפחה את היד?

נירה שפק: חלק מהדברים והתסכולים שעולים כאן, כי אין כאן מענה רוחבי.

נירה שפק: אני, את זה לפחות, מתכוונת להילחם ואני יודעת שגם מירב איתי - - -

מירב בן ארי: כן.

נירה שפק: עד הקצה, שלפחות את החלק הזה נשלים עכשיו, המעט שבמעט.

מירב בן ארי: טוב, זה חוק מאוד חשוב שנירה העבירה, מונח לקריאה ראשונה ונקווה שנצליח להעביר אותו בהקדם.

מירב בן ארי: חיים, אח של גיטה.

מירב בן ארי: אני נותנת לך דקה ואני חייבת לסכם, כי כבר נגמר לי הזמן.

מירב בן ארי: תודה, נירה.

חיים הנפלינג: אני אח של גיטה, אני מלווה את הנעדר מההתחלה.

חיים הנפלינג: אני קצת ברגשות כרגע, הכל צף לי כרגע.

חיים הנפלינג: אני שלושה חודשים חזק מול המשפחה, אני התומך, כל קושי שיש לגיטה היא פונה אליי, לא אף אחד אחר, אז אני מבקש סליחה דבר ראשון.

מירב בן ארי: אין לך על מה להתנצל.

חיים הנפלינג: אני רוצה להודות לאלון כלפון, מפקד התחנה.

חיים הנפלינג: אני יום יום נמצא בתחנה והוא עושה מבחינתו את המרב, הבעיה שמשטרת ישראל לא הבינה חודשיים וחצי שהתיק הזה גדול על התחנה.

חיים הנפלינג: התחנה עמוסה, יש לה המון תיקים, המון דברים לעשות, ולכן הדברים השפיעו על הדבר הזה.

חיים הנפלינג: דרך אגב, המצלמות שהגיעו ממירון, שראו את מויישי פעם אחרונה, ב-3 במאי אז זה הגיע למשטרה.

חיים הנפלינג: תבינו, התלונה הייתה ב-4 באפריל ואני לא מאשים אף אחד.

חיים הנפלינג: אלו תמונות שלא לקחו משטרת ישראל, לא התחנה, התחנה היא מצוינת, עושה את המרב ומשתדלת.

חיים הנפלינג: משטרת ישראל לא לקחו את התיק הזה ברצינות.

חיים הנפלינג: לנו יש למעלה מעשרה אנשים שעוד אמרו לנו שחייגו ל-100 והמוקדניות לא ידעו בכלל על מה מדובר, איזה נעדר.

חיים הנפלינג: אחת מהן אמרה אה, אני מכירה אותו מהטיק טוק.

חיים הנפלינג: אני אומר לכם, בתור איש משפחה, אני מתבייש.

חיים הנפלינג: אנחנו נמצאים ב-2022, אני מדבר על ההיררכיה הגבוהה של משטרת ישראל, לא על הנמוכה, התחנה עושה מה שהיא יכולה.

חיים הנפלינג: אלון מנסה לעשות מה שהוא יכול, אבל הוא מוגבל באמצעים, למרות שהוא אומר שנתנו לו את כל הדברים, אבל הוא מוגבל כי אין לו כוח אדם וכו'.

חיים הנפלינג: לגבי מה שהזכירו פה שאית"ן ומרעול בתמונה, אני רוצה להבהיר מה מדובר שם מהתמונה, פנה אלינו בחור בשם יוקי מיחידת אית"ן, אומר אני כרגע כאזרח יכול לעזור לכם, אבל מגיע לכם הרבה מעבר לכך, ולכן אגף המבצעים של המשטרה אמורה לפנות לאגף המבצעים של הצבא, ואז זה מגיע לפתחי ואני מוציא מילואים לאנשים ואנחנו נכנסים לעבודה.

חיים הנפלינג: עד נכון לאתמול בשעה עשר בלילה, שיוקי דיבר איתי, לא הגיעה שום בקשה ממשטרת ישראל עבור אית"ן ומרעול.

חיים הנפלינג: זאת אומרת, זה שהגיע בן אדם אחד מאית"ן ואחד ממרעול להגיד שהם איתנו, נראה לי שזה קצת מגוחך.

חיים הנפלינג: אני אומר עוד פעם, אני רוצה להודות לאלון שעושה מעל ומעבר, אבל זה גדול עליו.

חיים הנפלינג: ראש העיר דיבר שלוש פעמים עם מפקד המחוז, והוא אומר לו תטיל את החקירה הזו על הימ"ר ש"י.

חיים הנפלינג: ימ"ר ש"י יש להם הרבה יותר אמצעים והרבה יותר דברים, אומר לו המפקד, הם בתוך התמונה.

חיים הנפלינג: זה שונה האם התיק אצלם או שהם נמצאים בתוך התמונה.

חיים הנפלינג: עכשיו, כל יום שעובר, זה קריטי, זה חיי אדם, הוא יכול להיות עדיין חי ועוד שעה הוא כבר לא חי.

חיים הנפלינג: אני מבקש להתעשת, ואיך אומרים, אם על מויישי כבר פספסנו, אבל לפחות על נעדרים אחרים - - -

מירב בן ארי: לא פספסנו, חס וחלילה.

חיים הנפלינג: אמרתי, אם פספסנו.

מירב בן ארי: חיים, אני רואה שאתה גם מלווה את הנושא, גם באת אליי, ביחד עם אריאל ויעל.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד לכם דבר כזה, קודם כל, אמרתי גם לגיטה, היא יושבת פה לידי, שהוועדה לביטחון פנים ממשיכה את הדיונים שלה, לפחות מבחינת ועדת הסכמות.

מירב בן ארי: ב-30 ביוני, ביום חמישי, הוועדה יוצאת לסיור במחוז ש"י, אז קודם כל, חברי הכנסת שיושבים פה מוזמנים.

מירב בן ארי: אנחנו נהיה שם בעשר בבוקר עם מפקד המחוז, כך שאנחנו נמשיך עם הסיפור שלכם, לא נרפה ממנו.

ינון אזולאי: חמישי הבא?

ינון אזולאי: נקווה שהוא יימצא עד אז, בעזרת השם.

מירב בן ארי: בעזרת השם עד אז יימצא, אבל אם חלילה לא יימצא, אנחנו בכל מקרה נמשיך, נעשה המשך דיון למי שלא הספיק לשאול את כל השאלות.

מירב בן ארי: יש עוד דברים, גם יוסי כתב לי דברים שהוא רוצה לשאול.

מירב בן ארי: אז, אנחנו נמשיך שם ומי שלא יצליח להגיע לסיור, מוזמן דרכי לשאול את השאלות.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד משהו ממש בקצרה, כי בעיקר נתתי לחברי הכנסת לדבר, יש כאן רשימה מכובדת של חברי כנסת שהגיעו מהקואליציה ומהאופוזיציה חרדים וגם חילוניים.

מירב בן ארי: כולנו בתוך האירוע הזה וזה ממחיש לכם את סדר החשיבות שהנושא הזה, שהוא בראש סדר העדיפות.

מירב בן ארי: גם אם הגענו לנושא מאוחר, עדיין ההגעה המאסיבית מאוד והיא דרמטית.

מירב בן ארי: אני באמת לא מאמינה שיש הבדל, אני לא רוצה להאמין.

מירב בן ארי: אני כן חושבת שתקשורתית הסיפור לא תפס כנראה באמת בגלל שהוא מגיע ממודיעין עילית ומבחינת יכולות של המשטרה.

מירב בן ארי: אני יודעת, גם דיברתי עם הממ"ז על עוד דברים, אני יודעת שהייתם שם לאורך כל הדרך, כולל מפקד התחנה, כולל מה שחיים אמר לי גם במשרד על הפעילות החשובה.

אלון כלפון: קרוב לשבעים אייטמים כולל ראיונות, כולל במגזר.

מירב בן ארי: אני חושבת שאצלנו, אני אומרת שוב, התקשורת לא רלוונטית, אני לא אחראית על התקשורת, זה לא עניין שלי, אני אחראית על עבודת המשטרה.

מירב בן ארי: לכן, גם הנוכחות המכובדת שלכם פה היום, ואני יכולה להגיד לכם שיש פה נוכחות מכובדת מאוד ולקיחת אחריות גם של הרב וגם של מפקד התחנה וכמובן אריאל שכבר הכרתי אותו בחוק של נירה על הנעדרים ומוריס הממ"ז, כאשר אני גם בקשר עם הממ"ז, עם עוזי על הנושא הזה.

מירב בן ארי: עם כל זאת אני חייבת לומר לכם, תראו, אני חושבת שאנחנו צריכים להעלות מדרגה אמיתית בחיפושים.

מירב בן ארי: אני חושבת שזה שמחר יש מבצע בשטח כזה מורכב של שלוש מאות שוטרים ומשטרה קטנה מדי, שאני כל הזמן אומרת את זה, זה חשוב מאוד וזה מראה גם על סדר העדיפות במשטרה.

מירב בן ארי: אני קוראת מפה לכם, אני יודעת שגם עוזי יודע את זה, הנושא הזה חשוב לנו מאוד, הוא בנפשנו.

מירב בן ארי: אמר כאן בוסו ובצדק וגם חברי הכנסת, גם ינון אמר לדעתי, אם יש משהו שנוכל כחברי כנסת לנצל את הפלטפורמות החברתיות שלנו, אם זה ברשתות, אם זה מול האנשים שלנו במבצעי חיפוש, אנא מכם שתפו אותנו שנדע.

מירב בן ארי: כל אחד יש לו פה את הרשת החברתית שלו שיכולה לבוא ולסייע, ואם נצליח, הנה אני אומרת לך, בלי קשר לתקופה הפוליטית הדרמטית, שהביאה לפה כל כך הרבה חברי כנסת, תנו לנו את היכולת לסייע לכם במאמצים של החיפוש.

מירב בן ארי: אני לגמרי מסכימה עם מה שנאמר פה מצד חברי הכנסת.

מירב בן ארי: מילה אחרונה לכם, אתם לא לבד.

מירב בן ארי: אני יודעת שהייתה לכם תחושה כזו, אני יודעת שליוו אתכם כאן נשים רציניות מאוד וגם גברים, כיוון שהם ישבו כאן בשולחן ונלחמו ואני עצרתי אותם.

מירב בן ארי: אתם לא לבד, יש לכם את חברי הכנסת, יש לכם את משטרת ישראל שהיא נמצאת אתכם ואנחנו אתכם, עד שבעזרת השם הוא באמת יחזור הביתה.

מירב בן ארי: לא נאמר נואש, נלווה אתכם, אם לא עשינו מספיק, אף פעם לא מאוחר מדי לעשות דברים טובים לכם ובכלל.

מירב בן ארי: אני מודה לכולם.