הוועדה המיוחדת לענייני התמכרויות, סמים ואתגרי הצעירים בישראל, כנסת 24, פרוטוקול מספר 42, 2022-06-22 09:30

רם שפע: רציתי להתנצל שאיחרתי וסליחה שחיכיתם.

רם שפע: לפחות אנחנו מאוד עקביים במה שמתרחש פה.

רם שפע: אנחנו התכנסנו היום לדיון שלמעשה הוא ביוזמה משותפת עם חבר הכנסת סימון דוידסון, שדיבר איתי כמה פעמים על הנושא.

רם שפע: הוא פשוט עכשיו צריך להצביע בוועדה אחרת, בגלל זה גם אני התעכבתי.

רם שפע: אני מקווה מאוד שהוא תיכף יגיע.

רם שפע: אנחנו מדברים על ספורט כמענה למניעת התנהגויות סיכוניות, וככלי לטיפול ושיקום.

רם שפע: סימון היקר מדבר על זה הרבה מאוד שנים, צריך להגיד, עוד לפני שהוא הגיע לכנסת, אני כמורה בהכשרתי וכמי שתמיד אומר שעם כל הכבוד לפוליטיקה וחינוך ספורט הוא אצלי מעל הכל, מי שלא מכיר את ההקשרים המשפחתיים שלי אנחנו משפחה מאוד מאוד ספורטיבית.

רם שפע: ולכן מבחינתי זאת הזדמנות מאוד מאוד חשובה לשלב את הדברים שגם אני וגם הוא וגם הרבה מאוד אנשים אחרים ממש מאמינים בהם בעומק של היכולת שלנו לחולל שינוי, אבל הם לא מקבלים הרבה ביטוי בכנסת.

רם שפע: אז אני שמח שיש הרבה אנשים שכן הרגישו שיש להם סיבה היום לבוא לפה, לדבר על משהו שהוא ככה לא תמיד באור הזרקורים.

רם שפע: ואני גם אגיד, בהזדמנות הזאת, שזה בסבירות גבוהה הדיון האחרון שלנו לכנסת הזאת, מכיוון שאין לדעת מה יוליד היום הזה, ומה יקרה ביום שני-שלישי, אבל אנחנו בסבירות גבוהה מתפזרים.

רם שפע: אז זו גם הזדמנות מבחינתי להודות לכל הצוות של הוועדה, אני לא רוצה לעשות את זה בסוף, אז תכבדו את זה רגע שאני אתחיל בזה.

רם שפע: להגיד לבת שבע המופלאה תודה גדולה פה על המצלמות, ושכולם ידעו וישמעו, על כל החודשים האחרונים, וגם על השבועות האחרונים, שהיית פה ככה יותר לבד, ויעל עם העניינים שלה, שאני לא אכנס אליהם פה, אז יישר כוח גדול, עם כל הצוות של הוועדה, שמתאמץ פה ועושה הרבה מאוד עבודה כדי שאתם תגיעו, כדי שהכל יהיה מסודרת, כדי שאני לא אעשה בלגן, כדי שאביגיל, שהיא אף פעם לא עושה בלגן, זה תמיד אני.

רם שפע: אז באמת תודה מעומק לבי.

רם שפע: אנשים בחוץ לא מבינים מה קורה פה, לא מבינים שמאחורי הקלעים יש הרבה מאוד עבודה של שבועות ותאומים ומרדפים אחרי המשרדים, וסיכומים, ותשובות ומענים.

רם שפע: אז באמת ככה חשוב לי להגיד את זה.

רם שפע: ובכלל אני אגיד שכשהקמנו את הממשלה הזאת, וסגרנו את ההסכמים הקואליציונים אז לי היה חשוב ביחד עם מירב להוסיף לוועדה הזאת את הנושא של אתגרי הצעירים, כי חשבנו שזה המקום הנכון, זה הכלי הטוב.

רם שפע: אבל כטיבן של וועדות מיוחדות בכנסת זה לא דבר שממשיך אלא אם כן בקואליציה הבאה אני, או מישהו אחר, יחשוב שזה דבר הנכון.

רם שפע: ואני חושב שכן הצלחנו, והתלבטנו בהתחלה איך לעשות את זה ואיך נכון, הצלחנו לשלב בצורה מיטבית דיונים מאוד מאוד חשובים, על כל מגוון עולם ההתמכרויות, עם כל ההשפעות, וככה אני מסתכל על פאולה כי היו לנו הרבה מאוד דיונים, עם כל המשרדים.

רם שפע: ניסינו לייצר המון המון פתרונות, או לפחות לשים זרקור על האתגרים הכי גדולים.

רם שפע: אנחנו יודעים שאחרי הקורונה, ודאי אני יודע את זה כמי שהיה בוועדת החינוך בתקופת הקורונה, ההשפעות על הילדים, בכלל במדינת ישראל, אבל על הבני נוער הן הרסניות וקטלניות, והעולם הסיכוני הולך ונהייה יותר ויותר בעייתי.

רם שפע: ולכן הרגשתי שיש כאן הזדמנות מאוד משמעותית לגעת בהרבה דברים.

רם שפע: לא הכל הצלחנו לעשות.

רם שפע: חלק מהדברים עוד תקועים.

רם שפע: חלק מהדברים פתאום מקבלים מענה.

רם שפע: קיבלנו בשבוע שעבר הודעה, שמבחינתי, מבחינת אביגיל, וכל הצוות היתה מרגשת, שהצלחנו לגרום לכמה משרדי ממשלה לדבר ביניהם על זה שאם ילד, נער או נערה עוברים טיפול לפני שהם מגיעים ללשכת גיוס אז זה חלילה לא יפגע בהם בהמשך השירות הצבאי שלהם.

רם שפע: דבר קטן, פעוט, אבל שיכול לשנות חיים.

רם שפע: זו סתם ככה דוגמא שריגשה אותנו.

רם שפע: וגם זה עדיין בתהליך, ואנחנו יודעים פה איך דברים עובדים.

רם שפע: אז אביגיל, זו גם הזדמנות להודות לך, מהצוות שלי, שמנהלת את הקשר פה לוועדה, ואני לא תמיד פשוט.

רם שפע: אז זו ככה גם הזדמנות.

רם שפע: ואני אגיד מילה על הסיפור של צעירים, שהוא כל כך רחב וכולל, ואני המון שנים כבר בתוכו.

רם שפע: ופה בתוך הכנסת זה תמיד עובר בין כל הוועדות.

רם שפע: אין אף ועדה שבעצם גילאי 18-35, או כמו שצחקתי פה, אני עולה עם הגיל, אז זה עכשיו 18-37, אולי יעלה לארבעים.

רם שפע: בסוף היתה הזדמנות גם לשים המון המון זוויות שהצעירים תמיד נעלמים בתוכן, והצעירות, אז אני שמח שגם את זה הצלחנו לעשות.

רם שפע: לא תמיד מושלם, אבל כן לתת פה משהו שלא היה עכשיו.

רם שפע: אני חושב שאנחנו נתחיל עם ד"ר עופר מוכתר, שמציג מצגת.

רם שפע: בבקשה, מרצה במכללה האקדמית אשקלון, זכית לפתוח את הדיון הזה.

עופר מוכתר: בוקר טוב, ואכן התבקשתי, ולכן גם הכנתי איזו שהיא מצגת קצרה על הנושא הזה של טיפול באמצעות ספורט בבני נוער בסיכון, ובני נוער בהדרה.

עופר מוכתר: אני קודם כל מצטרף לכל מה שנאמר כאן לפני כן.

עופר מוכתר: אני חושב, אני מכיר גם את העבודה של סימון עוד הרבה לפני שהוא נכנס לכנסת.

עופר מוכתר: אני יודע כמה הנושא הזה, גם עבורו וגם עבורך זה משהו שבאמת, אחד מהכלים של אמצעי חינוך בלתי פורמלי מהחשובים אולי שיש בהקשר הזה.

עופר מוכתר: ולכן כשהתבקשתי באמת קראתי למצגת המאוד קצרה שהכנתי עבורכם ספורט כאיזה שהוא מנוף חברתי.

עופר מוכתר: רק להדגיש, אני מניח שכל מי שיושב כאן

עופר מוכתר: בדיון ועושה באמת את העבודה הקהילתית המאוד חשובה ואינטנסיבית של טיפול באמצעות ספורט, של מניעת עבריינות ופשיעה באמצעות ספורט, יודע כמה יותר מהכל, בראש ובראשונה ההוק – הפיתוי הראשוני.

עופר מוכתר: הדבר שמושך אליו את אותם בני נוער.

עופר מוכתר: אבל, וזה אולי הסיכום הכי גדול שיש לי לכל המצגת בהקשר הזה, אם אין כאן תכנון מסודר ואם אין כאן שיתוף פעולה, כמו שניסיתם ליצור כאן, עם משרדים אחרים, עם מסגרות אחרות, לבוא ולתת לילדים, לצורך העניין אני מקצין את זה, כדור, ולהגיד טוב, הכדור יעשה את שלו, זה לא מדוייק, וזה לא נכון.

עופר מוכתר: זאת אומרת הכדור צריך להיות סוג של באמת מוקד המשיכה, או הספורט צריך להיות מוקד המשיכה, אבל צריך כאן הרבה מאוד תכנון מסביב.

עופר מוכתר: הרבה מאוד היבטים שבהם בונים סוג של מערכי שיעור, שמכוונים לטיפול באוכלוסיות כאלה בסיכון, או לנוער עובר חוק, או למניעה של פשיעה מחודשת.

עופר מוכתר: ואני לוקח מהכל תובנה שבמסגרתה אנחנו מבינים את מה שאתם ניסיתם לומר בוועדה, שקודם כל הספורט הוא כלי טיפולי, והוא כלי לחינוך בלתי פורמלי, שהרבה פעמים, והזכרת את התקופה של הקורונה, עוד יותר ממה שעושה מערכת החינוך הסטנדרטית.

עופר מוכתר: כלומר כן כשיתוף פעולה והכל, אבל הרבה יותר מאשר מערכת החינוך הסטנדרטית.

עופר מוכתר: יש לנו המון המון מאמרים ומחקרים שנעשו בשנים האחרונות, שמראים עד כמה העשייה הזאת, הספורטיבית, הפעילות הגופנית הזאת, בכמעט כל אחד מענפי הספורט, זה יכול להיות ענפי הכדור, אני אציג לכם תיכף מאמר שאני כתבתי שבאמת סקרו תכניות טיפוליות, כדורגל מאנגליה, כדורסל בפרוייקט שנקרא כדורסל של חצות בארצות הברית, סביב הסוגייה של נוער בסיכון ומניעת עבריינות של בני נוער.

עופר מוכתר: בענפים אחרים, בארץ יש לנו שורה של מאמרים שהתמזל מזלי לקחת בהם חלק, על הכוחות המאוד מאוד גדולים של אומנויות לחימה, איגרוף, במניעת עבריינות למשל במגזר הערבי, ששם התכניות האלה של איגרוף הן מאוד חזקות, זה אחד מענפי הספורט הכי פופולריים במגזר הערבי.

עופר מוכתר: ובאמת אנחנו יודעים עד כמה הספורט מסייע לאותם ילדים, לאותם בני נוער.

עופר מוכתר: קודם כל במצבים של יותר מהכל חוסר בטחון, במצבים של אי ודאות חברתית.

עופר מוכתר: אגב מה שמופיע כאן מדבר לאו דווקא על נוער בסיכון, אלא בכלל.

עופר מוכתר: ראינו, ואמרתי, מן הסתם בתקופה של הסגרים והבידודים כמה הרצון של האנשים לצאת החוצה, לקחת חלק באיזו שהיא פעילות גופנית, כדי לשפר את מצב הרוח שלהם, את ההרגשה הכללית.

עופר מוכתר: אנחנו מציגים שורה של מחקרים במאמר שלי, אני מראה באמת איך אנשים שלוקחים חלק בפעילות גופנית גם יכולים להתמודד טוב עם מה שאנחנו קוראים סיטואציות של סטרס.

עופר מוכתר: למשל באיזורים של עוטף עזה, עד כמה הספורט הוא באמת עוגן, שמאפשר גם במקומות האלה צמיחה אפילו במקומות מאוד מוקצנים של מה שאנחנו רואים צמיחה פוסט-טראומטית.

עופר מוכתר: אפילו אחרי טראומות.

עופר מוכתר: שאלו לגבי יעילות, אז אנחנו מציגים במאמר שאנחנו נותנים שם את אחד מהפרוייקטים הכי גדולים של טיפול באמצעות ספורט בבני נוער.

עופר מוכתר: וזה פרוייקט אמריקאי שנקרא כדורסל של חצות.

עופר מוכתר: כמעט העוגן לכל התכניות שנוסדו אחר כך בעולם.

עופר מוכתר: פרוייקט שהתחיל בסוף שנות השמונים.

עופר מוכתר: והרעיון הוא לתת חלופות לכנופיות שמסתובבות במקומות האלה, בשכונות המצוקה, בערי הפשע, בשעות הלילה המאוחרות.

עופר מוכתר: בדרך כלל זה התחיל משמונה עד ארבע לפנות בוקר, בחלק מהמקומות זה עשר עד שתיים לפנות בוקר.

עופר מוכתר: כשהרעיון הוא שישחקו כדורסל.

עופר מוכתר: במתנ"סים, נפתח את המתנ"סים, נביא חוג כדורסל יומיומי כדי לתת להם מסגרת ספורטיבית כזאת, חינוכית.

עופר מוכתר: ירידה של שלושים אחוז בפשעי רחוב של בני נוער, ירידה בחמישים אחוז בתקריות אלימות של בני נוער, עשרה אחוזים במעצרים של קטינים, שישים אחוזים בפשיעה שקשורה לסמים.

עופר מוכתר: יש לנו נתונים שלא מראים כאן, במילווקי שבה העבירו את התכנית הזאת שמונים ושניים אחוז מהנערים דיווחו שהם לא היו מעורבים בפעילות עבריינית מהרגע שהתכנית הזאת התחילה.

עופר מוכתר: ולפני כן הם כן היו עוסקים בכל מיני דברים כאלה של על גבול הפשיעה.

עופר מוכתר: במיניאפוליס אותו דבר, כמעט שמונים אחוז מבני הנוער באו ואמרו התכנית הזאת עזרה לנו לקבל חלופות, לראות פה מודלים לחיקוי חיוביים.

עופר מוכתר: וכמו שאמרתי בתחילת דבריי, זו תכנית שלא רק כדור ותפתחו את המתנ"ס, אלא שימו שם מודלים לחיקוי, שימו שם אנשים שיכולים להוות איזה שהוא עוגן, ובאמת חלופות.

עופר מוכתר: אותו הדבר קורה באנגליה, שם בתכנית של הכדורגל, יש שם ירידה בחלק מהמקומות בסדר גודל של בערך עשרים וחמישה אחוזים בנערים שמעורבים בעבריינות רכוש.

עופר מוכתר: משהו בסדר גודל של כמעט עשרים אחוז ירידה בוואנדליזם בשכונות האלו.

עופר מוכתר: בדיוק מה שאתם מדברים עליו בוועדה שלכם.

רם שפע: תודה רבה.

רם שפע: בבקשה חבר הכנסת סימון דוידסון.

עופר מוכתר: אם אפשר סיפור אישי, אני עובד הרבה מאוד שנים בהפועל באר שבע, ובסוף המצגת נתתי לכם איזה שהוא מקרה שבו היתה חשיבה מחוץ לקופסה.

עופר מוכתר: זה סיפור של שופט בבית משפט לענייני משפחה בבאר שבע, שהיה שם דיון שלם סביב ההוצאה של הילד מהבית למסגרות חלופיות.

עופר מוכתר: והשופט בא ואמר רגע, בואו נשאל את הילד מה אפשר לעשות, כי אין לו מסגרת אחר הצהריים שיכולה לטפל בו.

עופר מוכתר: והיתה שם איזו מסגרת שהרווחה מאוד התקשתה לטפל בו.

עופר מוכתר: הילד אמר אני אוהב כדורגל.

עופר מוכתר: עצר את הדיון השופט, הרים טלפון לאלונה ברקת, הנשיאה של הפועל באר שבע, ואמר לה תקשיבי, יש לך משהו שאפשר לעשות?

עופר מוכתר: ואלונה אמרה כן, יש לנו מסגרת שמאפשרת, אמרתי, עבודה אינטנסיבית גם עם נוער בסיכון.

עופר מוכתר: אני מוכנה לקחת אותו להפועל באר שבע.

עופר מוכתר: תראו מה כותב שם השופט בפסק הדין שלו: לשילובם של ילדים בכלל וילדים נזקקים בפרט בפעילות ממוסדת רצינית ותחרותית יתרונות רבים.

עופר מוכתר: לצערי שירותי הרווחה טרם הפעילו נושא זה באופן רצוי.

עופר מוכתר: אימוני כדורגל וכדורסל, אומנויות לחימה וכו' שניתנים על ידי מועדונים רציניים באמצעות מאמנים טובים ומקצועיים יכולים לתרום רבות לילדים בכלל ולילדים נזקקים בפרט, ולהוות קרש הצלה, ימנעו שוטטות ברחוב, שתיית אלכוהול ועוד, ויקנו לילד מסגרת וסדר יום.

עופר מוכתר: זה מתוך פסק הדין של השופט אלון גביזון, היום נשיא בית המשפט בבאר שבע, שבאמת מראה על החשיבה הזאת מחוץ לקופסה.

סימון דוידסון: עופר בוקר טוב, קודם כל אני רוצה לחבק אותך, ממש אני מתרגש כי אני שנה שלמה, קודם כל כל החיים שלי אני מדבר על זה, אבל פה בכנסת שנה שלמה אני פשוט מילה במילה כל המצגת שלך היא כל מה שאני מנסה לטרלל פה את כולם, בעולם הזה של מה שדיברת.

סימון דוידסון: אני מאמין באמונה שלמה, ואני מודה ליו"ר הוועדה חבר הכנסת רם שפע, שהרים את הכפפה ובעצם מבצע את הדיון הזה פה.

סימון דוידסון: הדיון הזה צריך להיות בכל וועדה בכנסת.

סימון דוידסון: כי כל שקל שנשקיע עכשיו, בכל הנתונים שאתה הצגת, אנחנו נחסוך לפחות עשרה שקלים בעתיד.

סימון דוידסון: הנושא של כדורסל של חצות בארצות הברית זו דוגמא אחת מני רבות בעולם.

סימון דוידסון: אני אתן לך דוגמא נוספת, אני קראתי אתמול בלילה על איסלנד.

סימון דוידסון: איסלנד היתה עד 1992 מדינה שמקרי ההתאבדות שם היו מהגבוהים בעולם, סמים ואלכוהול מהגבוהים בעולם.

סימון דוידסון: פשע מטורף.

סימון דוידסון: ופשוט בהחלטה של הממשלה בנו מגרשים בלי סוף, באיסלנד, בעיקר מגרשי כדורגל.

סימון דוידסון: והמדינה הזאת אחרי שלושים שנה הפכה להיות מדינת דוגמא בעולם, לא רק בהישגים שלהם בענפי הספורט, אלא גם בירידה כמעט לאפס בכל הנושא של אלימות, סמים ואלכוהול.

רם שפע: יש גם קורלציה די גבוהה בין היכולת של ספורטאים להבין את המשמעות, גם לספורט המקצועני, גם לספורט העממי.

סימון דוידסון: אני רק אגיד לך עופר שאני מקדם עכשיו תכנית, יחד עם החברה למתנ"סים, שנקראת מגרשים מוארים.

סימון דוידסון: שהיא דומה מאוד לכדורסל של חצות, אבל לא רק בכדורסל, זה יהיה גם בכדורגל ובענפים אחרים, תלוי ברשויות איזה מתקנים יש להם, כי לבנות מתקנים לוקח זמן.

סימון דוידסון: בעיקר בדרגות למ"ס אחד עד חמש, במקומות היותר קשים.

סימון דוידסון: קודם כל באופן אישי אני ארצה להיפגש איתך, ואני, כל מה שאמרת זה מילה במילה מה שאני מאמין באמונה שלמה שצריכים לעשות במדינת ישראל.

סימון דוידסון: זה ייקח זמן, גם המצב הפוליטי עכשיו עוצר תהליכים שאנחנו מקדמים אותם.

סימון דוידסון: אבל אנחנו ניאבק כדי שאנחנו נקיים את התכניות האלה, כי זה מה שצריך לעשות עם הנוער הישראלי, חברה ערבית, חברה יהודית, זה לא משנה.

סימון דוידסון: בסוף זה יקרה.

סימון דוידסון: לא צריכים להרים ידיים.

עופר מוכתר: אני מניח שאני חלק, מייצג כאן הרבה מאוד אנשי טיפול, אנחנו אנשים עם סבלנות.

עופר מוכתר: זאת אומרת אנחנו יודעים כמה העשייה הזאת היא עשייה מבורכת, עד כמה היא תורמת לילדים ולבני נוער.

רם שפע: באמת תודה עופר, יישר כוח גדול! אני חושב שנפתח עם משרד החינוך, עם אפרת לאופר, בכל זאת חלק גדול מהדברים יושבים אצלכם, בבקשה.

אפרת לאופר: גילוי נאות, מורה לחינוך גופני וספורטאית עבר, ספורטאית חובבת היום.

אפרת לאופר: הייתי אצנית לריצות קצרות.

אפרת לאופר: אף אחד לא השיג אותי, לא בנים ולא בנות.

אפרת לאופר: הרבה שנים.

אפרת לאופר: אחר כך גם התחריתי בשלב יותר מאוחר, והבנתי שהגוף כבר מתחיל לבגוד בי, ולא כדאי לעשות תחרויות עם התלמידים כי הם עוברים אותי.

סימון דוידסון: סתם אני אתן לך דוגמא, היא מדברת על אתלטיקה, במדינת ישראל הנחמדה והגדולה שלנו יש רק חמישה איצטדיונים מאושרים של מסלול של ארבע מאות מטר בכל המדינה.

סימון דוידסון: רק חמישה בכל המדינה.

סימון דוידסון: אנשים לא מודעים לדבר האבסורדי הזה.

סימון דוידסון: ומראשון לציון דרומה אין כלום, שום דבר.

סימון דוידסון: עכשיו יש בבאר שבע משהו קטן, אבל עדיין זה לא זה.

אפרת לאופר: אני ארצה קצת למקד אתכם, לפחות מהפן שלי.

אפרת לאופר: אבל זה נכון, הרבה מדברים על כדורגל, על משחקי כדור, צריך להבין שספורט זה לא רק משחקי כדור.

סימון דוידסון: אתלטיקה זה הבסיס להכל.

אפרת לאופר: אני אומרת בכלל, יש כל כך הרבה ענפים, ואסור לשכוח גם כדורגל, יש איזו משוואה, כדורגל זה בנים, אנחנו רק לוקחים לשם.

אפרת לאופר: צריך לזכור, ספורט נשים, צריך לקדם גם את זה, והרבה לקחת את הילדים.

אפרת לאופר: אני רוצה להגיד אפילו לפני שאנחנו ניכנס לנושא הספציפי הזה, אני מנהלת את יחידת קידום בריאות במשרד החינוך, ועובדת עם הרבה מאוד אגפים ויחידות במשרה.

אפרת לאופר: אבל אני רוצה להגיד שלפני הכל ספורט ופעילות גופנית זה חוסן גופני, שנותן חוסן נפשי.

אפרת לאופר: נתחיל מזה.

אפרת לאופר: זאת אומרת זה חד משמעית מחקרים מראים את זה בכל מקום, על כל ילד, לפני שהוא מגיע בכלל לעניין של התמכרות.

אפרת לאופר: אז כשאנחנו רוצים לפתח אצל כל ילד, מגיל מאוד צעיר, צריך להפעיל אותו בפעילות גופנית.

אפרת לאופר: יש מחקר שפרופ' פיש עשה גם, בכלל על התרומה של שיעורי החינוך הגופני והפעילות הגופנית, עד כמה היא תורמת לילדים.

אפרת לאופר: זו תרומה עצומה.

אפרת לאופר: רואים שבשנות גיל היסודי ילדים מאוד אוהבים את הפעילות הגופנית, זה הולך קצת ומתרחק בגיל הגדול יותר.

סימון דוידסון: את רוצה שנדבר על פעילות גופנית ומשרד החינוך?

סימון דוידסון: כי אני יכול עכשיו לתת לך נאום, דמעות יזלגו מעיניך.

סימון דוידסון: סתם אני אתן לך דוגמא, אתה יודע שבמדינת ישראל חמישים וארבעה אחוז מבתי הספר אין אולם ספורט?

סימון דוידסון: חמישים וארבעה אחוז.

סימון דוידסון: אתה יודע שבונים בית ספר בלי בכלל מחשבה על נושא של הספורט?

סימון דוידסון: כלום, אפס.

סימון דוידסון: מעבדות בונים, ספריות בונים, הכל חשוב.

סימון דוידסון: ספורט, בכלל לא חושבים עליו.

סימון דוידסון: עד 1998 בנו בתי ספר עם אולמות.

סימון דוידסון: מאז החליטו לא, לא צריך.

סימון דוידסון: בונים את הבית ספר, תחשבו על אולם אחרי זה.

סימון דוידסון: סתם דוגמא.

אפרת לאופר: אני רוצה להגיד שאנחנו דווקא מאוד יצירתיים כשאין אולם.

אפרת לאופר: צריך לזכור, אפרופו הקול שלי, זה חלק מהשנים שלי בשטח, ואנחנו מדברים על אתלטיקה, אתלטיקה לא מתבצעת בתוך האולם, אתלטיקה אנחנו עושים בחוץ, ולילדים מאוד אוהבים את החוץ.

סימון דוידסון: הם אוהבים, לא כשזה ארבעים מעלות באחת בצהריים.

רם שפע: ברור שאת צריכה בתוך המציאות לתפקד.

אפרת לאופר: אני חושבת שאם אני לוקחת היום, לדוגמא ביחידה, אנחנו מקדמים מאוד את כל הנושא, מכיוון ששיעורי חינוך גופני היום הם שעתיים פעילות גופנית בשבוע לתלמיד,

סימון דוידסון: ארבעים וחמש דקות פעמיים בשבוע ברוטו.

סימון דוידסון: עשרים ואחת דקות נטו.

אפרת לאופר: אז בתכנית קידום בריאות אנחנו מנסים בעצם להעצים את זמן הפעילות של הילדים.

אפרת לאופר: אנחנו מדברים על תשעים דקות תוספת ביום הלימודים על ידי הפסקות פעילות וטורנירים, זאת אומרת באמת להגביר את הנושא הזה.

אפרת לאופר: אני מדברת כרגע עוד פעם, לא דווקא על הוועדה, אבל באופן כללי, עד כמה שניתן.

אפרת לאופר: מדברים על הפוגות ספורטיביות, ועם המון הטמעה היום בהשתלמויות שגם אני שותפה להן, השתלמויות ופיתוח מקצועי בקרב מורים, לאו דווקא מורים לחינוך גופני, על הפגות ספורטיביות בזמן השיעור.

אפרת לאופר: קצת לתת לילדים להיות תנועתיים ולזוז.

אפרת לאופר: אין ספק שככל שיהיו יותר נבחרות, ויותר בעצם עמותות, שימשכו את הילדים להיות שותפים בנבחרות ספורט כאלה ואחרות, לילד, ולכל אחד, כשיש לו יעד ומטרה, אם הוא עכשיו צריך, יש לו זמן והוא צריך ארבע מאות מטר עכשיו לרוץ, נותנים לו את היעד הזה והוא צריך להגיע אליו, זה מה שיישב לו ככה מאחורה.

אפרת לאופר: הוא צריך להגיע לשם.

אפרת לאופר: כשיש יעד אז הוא רוצה להגיע למטרה.

אפרת לאופר: אותו הדבר גם כאן, אותם ילדים שאנחנו מדברים עליהם, אם יתנו להם באמת יעדים בספורט, וימשכו אותם לשם, אין ספק שהספורט יהיה מקור הצלה עבורם.

סימון דוידסון: תראי, צריכים להבין בסוף מי שעושה את הספורט במדינת ישראל זה האגודות והעמותות.

סימון דוידסון: זה תשעים אחוז מהספורט בישראל.

סימון דוידסון: כדי להעצים את הספורט חייב להיות קשר עם משרד החינוך.

סימון דוידסון: עד לפני מספר שנים מועט בכלל משרד החינוך לא נתן לעמותות, ויש הרבה מקומות בארץ גם שלא נותנים להם להיכנס ובכלל להציג את מה שעושות העמותות והאגודות.

סימון דוידסון: שהן נתמכות על ידי המדינה דרך אגב.

סימון דוידסון: המחשבה של משרד החינוך צריכה להיות, חייבת להיות, איך מחברים את מה שקורה מחוץ למערכת החינוך, זאת אומרת אגודות, כמו דיברנו על כדורגל, אתלטיקה וכדומה, בכל עיר יש משוגע לדבר שמקדם ענף מסויים.

סימון דוידסון: למשל רם נמצא בקיבוץ גבעת חיים איחוד, שם יש טירוף של שחיה וכדור-מים.

סימון דוידסון: את זה צריך לחזק מאוד מאוד מאוד בעולם הזה.

סימון דוידסון: יש גם אתלטיקה שם.

סימון דוידסון: לא בכל הרשויות יש את כל המתקנים ואת כל המשוגעים לדבר.

סימון דוידסון: צריך לעשות רגע עצירה ולחשוב מה אנחנו עושים כדי להגדיל את מספר הילדים, כי אני אתן לך נתון, שאני לא יודע אם את יודעת אותו, אבל מדינת ישראל היא המדינה הנמוכה ביותר ב-OECD של מספר הספורטאים הרשומים באגודות ספורט.

סימון דוידסון: יש מאה שלושים ושבעה אלף ספורטאים וספורטאיות רשומים באגודות ואיגודים.

סימון דוידסון: זה אחוז נקודה שתיים, משהו כזה.

סימון דוידסון: אחוז נקודה ארבע.

סימון דוידסון: במדינות מתקדמות מגיעים כמעט לשלושים אחוז מהתושבים במדינה באגודות ואיגודים שעושים ספורט.

סימון דוידסון: אז כדי להגדיל את המספרים האלה, עשו פרחי ספורטי, וכל מיני תכניות, ולא הצליחו.

סימון דוידסון: כדי להגדיל את זה חייבים לשתף פעולה בין משרד החינוך, החינוך הבלתי פורמלי של האגודות והאיגודים, לעשות שילוב, ואתם צריכים להוביל את זה.

סימון דוידסון: זה חייב להיות מובל על ידי משרד החינוך.

סימון דוידסון: הרי מתקנים קשה לבנות, זה לוקח זמן וזה הרבה כסף.

סימון דוידסון: מה שיש באותה רשות צריך לחזק ולקדם, יחד עם מי שנמצא מחוץ לבית הספר.

סימון דוידסון: זה משהו שאם את מובילה בעולם שלך, את צריכה לעשות חשיבה ולהתחיל לעבוד עם הרשויות, כי הן בעצם דוחפות את הספורט במדינת ישראל יחד עם האגודות.

סימון דוידסון: וזה מה שיכול להגדיל משמעותית את מספר הספורטאים.

אפרת לאופר: רק הערת ביניים, ממש משפט סיכום שלי, זה בדיוק מה שקורה הרבה פעמים, אנחנו מדברים על נבחרות או על רשויות, על מיומנות מסויימת שבאמת מקדמים באותה רשות.

אפרת לאופר: לא כולם מתחברים לאותו ענף באותו מקום, ולא כולם מתחברים להיות תמיד מצטיינים או להיות בנבחרת.

רם שפע: רובם לא.

רם שפע: אין מה לעשות, יש פירמידה ברורה.

אפרת לאופר: צריכים לחשוב, לצאת מהקופסה, ולהגיד רגע, כי הרבה פעמים עמותות ואגודות רוצים את המצטיינים, אנחנו צריכים לראות גם משהו אחר.

אפרת לאופר: ולא סתם אמרתי קודם, נשים ובנות, בנות צעירות לא מוצאות את עצמן הרבה פעמים במשחקי כדור.

אפרת לאופר: צריך גם לחשוב על זה.

סימון דוידסון: דיברת על נשים, אז בכדורגל נשים למשל רשומות באיגוד הכדורגל רק אלפיים מאתיים נשים בכל מדינת ישראל.

סימון דוידסון: בעמותת בועטות, שזה שער שיוויון שפועלת בכל הארץ, רשומות אלפיים שמונה מאות בנות.

סימון דוידסון: העמותות, לא לפעמים, בדרך כלל, יודעות לעשות דברים הרבה יותר טוב מהמדינה וממשרד החינוך.

סימון דוידסון: יש להן את היכולת לזה.

סימון דוידסון: אז זו סתם דוגמא.

רם שפע: המאבק לשיוויון מגדרי הוא כל כך רחב בכל תחומי החיים.

רם שפע: כמובן גם בכל מה שקשור לספורט אנחנו בפערים מאוד גדולים.

רם שפע: יש לנו הצעת חוק, אפילו בסיוע שר התרבות והספורט, שרצינו לעשות להשוואת תנאים, בואו נגיד נתחיל במתקנים, אני לא מתחיל לדבר על כל הדרמות שיש עכשיו, הכדורגל מובילות את זה, אבל בסוף בכל ענפי הספורט אנחנו רואים שהפערים הם אדירים, נשים שמתאמנות בצורה הכי מקצועית שיש בסוף מקבלות אחרי הילדים של בית הספר היסודי את ההזדמנות להתאמן במגרש.

רם שפע: אז יש לנו עוד הרבה עבודה, גם בתחום הזה.

רם שפע: אני אעשה קפיצה קצת לחברה אזרחית.

רם שפע: אורי שוהם, מנכ"ל מגרש ביתי, בבקשה.

אורי שוהם: נעים מאוד, תודה על ההזדמנות.

אורי שוהם: יש איתי גם שני עובדי עמותה, דודו אלבז וג'וני גולן.

אורי שוהם: את העמותה הקמתי לפני עשר שנים, באמת כשעוד הייתי עובד בכנסת כמנהל סיעת יש עתיד.

אורי שוהם: התחלנו בתור ארגון שעושה פעילות של כדורגל לחסרי בית, שמעתי על פרויקט עולמי של כדורגל לחסרי בית, והחלטתי להקים את הסניף הישראלי.

אורי שוהם: והצלחנו ומאז הקמנו, היינו שלוש פעמים באליפות העולם.

אורי שוהם: הייתי שמח אם ניתן לדודו או לג'וני לדבר, כי הם באמת עובדים היום עם הצעירים, יש לנו קבוצות של בוגרים חסרי בית, קבוצות של נערים בסיכון, וגם אנחנו עובדים עם נוער מנותק.

אורי שוהם: כל מה שאמרתם פה, כל מה שעופר דיבר עליו, זה בעצם אנחנו עושים בפועל.

אורי שוהם: רואים את התוצאות של זה יום יום.

אורי שוהם: המסגרת הקבוצתית שלנו, המודל העיקרי הוא שגם הצוות שלנו, גם הרכז והמתנדבים משחקים במגרש.

אורי שוהם: זה יוצר שותפות בעצם בגובה העיניים עם החבר'ה.

אורי שוהם: כתוצאה מזה אנחנו יכולים לעשות איתם ליווי אישי שמוביל אותם בעצם להישגים.

דודו אלבז: תודה.

דודו אלבז: בוקר טוב לכולם, שמי דודו אלבז, מעמותת מגרש ביתי.

דודו אלבז: אז כמו שאורי אמר, אנחנו בעיקר בהתחלה עבדנו עם חסרי בית מבוגרים, ומה שגילינו שיש להם קושי עצום ביצירת קשר מיטיב, וגם אנשים שיש להם קושי במציאת שייכות.

דודו אלבז: וקבוצת הכדורגל באמת ענתה על הצרכים האלה.

דודו אלבז: זה ממש התחיל מפשוט תבואו לשחק כדורגל, אנחנו לא באים לטפל בכם, לא באים לעשות דברים מעבר, פשוט לבוא לשחק כדורגל.

דודו אלבז: ודרך הכדור, דרך ההשתתפות בקבוצה, ובמגרש, פתאום גילינו שיש להם עוד המון המון המון בעיות, כמובן שמתחילות בדיור והתמכרות, ובעיות פליליות, וכמובן חובות להוצאה לפועל ולכל מיני גורמים נוספים.

דודו אלבז: וקושי להסדיר את כל הדברים האלה, וקושי במיצוי זכויות.

דודו אלבז: וכשהם באו אלינו עם הבעיות שלהם אנחנו התחלנו פשוט לעזור להם בזה, לתווך להם אם זה קצבאות של ביטוח לאומי, סל שיקום אם מגיע להם, עבודה עם היחידה לדרי רחוב, עם היחידות להתמכרויות.

דודו אלבז: ולראות תוצאות שלקח להם זמן להגיע.

דודו אלבז: ובעיקר יצירת קשר, הביחד, זה משהו שהוא נורא משמעותי.

דודו אלבז: כי גם אם אנשים חוזרים לרחוב, וזה קורה, וגם אם הם חוזרים לשימוש בסמים ובאלכוהול, ולצערנו זה קורה, אנחנו עדיין ממשיכים להישאר בקשר.

סימון דוידסון: איך זה עובד?

סימון דוידסון: איך אתם מגיעים אליהם?

סימון דוידסון: איך אתם בקשר איתם?

דודו אלבז: אנחנו עובדים עם היחידות לדרי רחוב.

סימון דוידסון: שזה משרד הרווחה בעצם?

דודו אלבז: כן, משרד הרווחה.

סימון דוידסון: הם מתקצבים אתכם?

דודו אלבז: כן.

דודו אלבז: ואנחנו עובדים איתם צמוד, וגם עם ההוסטלים.

דודו אלבז: יש את עמותת לשובע, עמותת אכפת, ובית משפט קהילתי, אנחנו שותפים קרובים שלהם.

דודו אלבז: ומקבלים אנשים שרוצים לבוא ולשחק כדורגל.

דודו אלבז: אנחנו פוגשים אותם, אני פוגש אותם פרטני בהתחלה, אחרי זה אנחנו מביאים אותם למגרש, מתחילים לשחק, ליצור את הקשר, ליצור את האמון.

דודו אלבז: חודש ראשון זה רק לבוא ולשחק, ואחר כך בודקים במה אנחנו יכולים לעזור.

סימון דוידסון: כלומר כדורגל הוא בסיס לתקשורת,

דודו אלבז: כן.

דודו אלבז: ועושים גם אירועים ביחד, מעבר למונדיאל לחסרי בית שטסנו.

דודו אלבז: נגיד ליל הסדר, משהו שאנשים כמעט לא עושים, יש לנו איזה מקום בתל אביב שכל שנה מארח אותנו, ומביאים אוכל, ומתנדבים.

סימון דוידסון: באיזה ערים זה נמצא היום?

דודו אלבז: כיום יש לנו קבוצה בתל אביב, שתי קבוצות בירושלים, קבוצת נוער בסיכון בחולון, שג'וני מרכז, וממש בקרוב קבוצה בנתניה.

סימון דוידסון: הרשות נותנת לכם את המגרש?

דודו אלבז: זה תלוי איפה.

דודו אלבז: כל מקום זה שונה.

סימון דוידסון: זה קט רגל בטח,

דודו אלבז: כן, זה קט-רגל.

רם שפע: מתי נבחרת הכנסת מגיעה לשחק?

סימון דוידסון: אני לא משחק אתכם בחיים.

סימון דוידסון: משחק אחד הלכתי, כיסחו אותי, חודשיים הייתי נכה.

דודו אלבז: קדימה, זה הזמן להרים את הכפפה, לעשות נגדנו משחק.

רם שפע: יש לכנסת נבחרת קט-רגל.

רם שפע: אנחנו בסך הכל בסדר.

רם שפע: ובאמת אני חושב שכולנו נשמח, גם אנחנו אוהבים את זה וגם זה באמת יכול לייצר אחלה הזדמנות.

דודו אלבז: בקבוצות יש משהו כמו מאה עשרים, משהו כזה.

דודו אלבז: זה כל הזמן גדל ומתפתח.

דודו אלבז: אנחנו עובדים עם, יש לנו מנוער בסיכון עד לצעירים בירושלים מגילאים שמונה עשרה עד עשרים וחמש, גברים ונשים ביחד, מכל מיני מסגרות, ויש את הקבוצות הבוגרות, שזה מגיל שמונה עשרה, אין הגבלת גיל.

דודו אלבז: היה לנו הכי מבוגר שחקן בן שישים ושמונה.

דודו אלבז: זה גם אנשים שהם לא יודעים לשחק, חלקם, היה לנו שוער שהיה בנבחרת ישראל, בנבחרת שלנו הכוונה, שהוא היה עם קביים.

סימון דוידסון: כמו נבחרת הכנסת בערך.

רם שפע: מרשים מאוד ומשמח.

רם שפע: נעבור אליכם, אני מבין שאתם, איילת וליאור, נשמח לשמוע את הזווית של בתי המשפט הקהילתיים.

ליאור גרינברג: שלום לכולם, אני ליאור גרינברג, עובדת סוציאלית בבית המשפט הקהילתי,

איילת פייט שוורץ: אני איילת פייט שוורץ, עובדת סוציאלית קהילתית בבית המשפט הקהילתי.

ליאור גרינברג: אנחנו כמובן מתחברות לכל מה שנאמר לפנינו.

ליאור גרינברג: נשמח להתייחס לזוויות ייחודיות מנסיוננו בבית המשפט הקהילתי.

ליאור גרינברג: ראשית כל, יש לנו קבוצת כדורגל בבית המשפט הקהילתי, שבעיקר הנוכחים בה הם משתתפים צעירים, אבל לא רק.

ליאור גרינברג: ואנחנו נוכחנו לראות קשר הדוק בין מה שמתרחש במגרש הכדורגל ובקבוצה לבין מה שקורה באולם הדיונים.

ליאור גרינברג: זה בא לידי ביטוי גם בהתייחסות להשתייכות לקבוצה, ולייצוג של בית המשפט הקהילתי בדיון עצמו, על ידי השופטת, על ידי התובעת, בתסקירים שקציני המבחן כותבים לדיון, וגם בקשר שנוצר בין השחקנים.

ליאור גרינברג: יש לנו גם בקבוצה, היא קבוצה מעורבת שגם צוות בית המשפט הקהילתי יכול להשתתף, הסניגורים, משפחות, וגם המשתתפים עצמם.

ליאור גרינברג: מה שמייצר גם קירבה ואמון וגם טשטוש היררכיה.

ליאור גרינברג: ואפילו זה בא לידי ביטוי בתנאים מגבילים, מתחשבים בשעות הפעילות של הקבוצה, ומשחררים אנשים לחלון מסויים כדי שהם יוכלו להספיק.

רם שפע: תגידי בדיוק איך הקשר הזה נוצר.

ליאור גרינברג: אנחנו מנהלות את הקבוצה.

ליאור גרינברג: אנחנו בקשר, כל בית המשפט הקהילתי בעצם הוא צוות רב מקצועי שעובד יחד בשביל לקדם את השיקום ואת התכניות שיקום של המשתתפים.

ליאור גרינברג: אז ברגע שיש משהו שאנחנו מזהים כזרז שיכול לעזור לתכנית השיקום אנחנו מעלות את זה, ומבקשות מהסניגורים שלנו המשתתפים להגיש בקשה לבית המשפט כדי לקבל חלון או איוורור כדי להגיע לקבוצה, והשופטת מייד מאשרת את זה, מתוך הבנה של החשיבות והקידום.

ליאור גרינברג: זה בעיקר גם ממש רואים את זה אצל המשתתפים.

רם שפע: מה סדרי הגודל?

ליאור גרינברג: כיום יש שישה בתי משפט קהילתיים בארץ, מתוכם בשלושה כרגע יש קבוצת כדורגל.

ליאור גרינברג: זה משתנה מקבוצה לקבוצה.

ליאור גרינברג: אנחנו עוד יחסית בשלבים התחלתיים.

רם שפע: כמה זמן קיים הדבר הזה?

ליאור גרינברג: הקבוצה אצלנו קיימת כמה חודשים, יש כחמישה עשר שחקנים אצלנו.

ליאור גרינברג: יש קבוצה בבית משפט קהילתי ברמלה, שקיימת כבר הרבה זמן, לפחות שנה.

ליאור גרינברג: זו קבוצה שמתמידה, הם משחקים כל שבוע וגם מעורבים בהם גם צוות וגם משתתפים, ועכשיו גם נפתחת בירושלים.

איילת פייט שוורץ: ספציפית על הקבוצה ברמלה, זו קבוצת הפעילים שלהם, זה חבר'ה שהם או בוגרים של התכנית, או לקראת סיום התכנית, שהם אלה שדחפו לפתוח את הקבוצה, והם פשוט החליטו להיפגש, והם מקיימים את המפגשים ללא מאמן, אצלנו יש מאמן, שהתחיל ממש עכשיו.

איילת פייט שוורץ: וחוץ מזה באמת ברמה המקומית בחיבור לקהילה אנחנו רואות חשיבות מאוד גדולה של משחקי כדורגל, אימון כדורגל מתרחש במתנ"ס בבת-ים, בלב שכונה שככה פתח את השערים שלו, ובאמת זה כלי גם לחיבור לקהילה המקומית, זה פתח להשתייכות עבור המשתתפים שלנו, לחיבורים נוספים בהמשך.

איילת פייט שוורץ: פתאום הולכים למתנ"ס, זה משהו שלא היה לפני כן, ומה העיר יכולה להציע לי מלבד הטיפול בהתמכרות או הטיפול בעבירה שעשיתי.

איילת פייט שוורץ: ובאמת עבודה סוציאלית קהילתית ככלל דוגלת בחיבורים האלה לקהילה כמשהו שיכול להפחית בפגיעה בקהילה בהמשך.

רם שפע: מזל שלפחות לעובדים סוציאליים אין בעיה, אין מחסור, הכל בסדר, השכר עולה, ההסכמים ממומשים.

רם שפע: חשוב שלפחות.

רם שפע: .

איילת פייט שוורץ: החלט.

איילת פייט שוורץ: ובאמת גם בצד השני של הקהילה, שלראות משתתפים מהתכנית שלנו נמצאים פשוט במתנ"ס, גם כאיזו הפגת סטיגמה שיכולה להיות ובתקווה גם שיתופי פעולה בהמשך יחד עם כל מיני אנשים בעיר.

סימון דוידסון: הייתי רוצה לשאול על קטע של עבודה סוציאלית, בלימודים שלכם מדברים על הספורט ככלי שיכול בעצם לעזור לאוכלוסייה בסיכון, או לאנשים שנמצאים במצב שהוא לא טוב?

ליאור גרינברג: אותי אישית לא לימדו על ספורט.

ליאור גרינברג: מלמדים באמת על החשיבות של קהילה, ואנחנו רואות את הספורט כחיבור ישיר לקהילה, כפעילות אוניברסלית, נגישה, וחיבור בין קהילות שונות אפילו, וגם בקהילה המקומית.

ליאור גרינברג: אבל מעולם לא השתמשו בכלי, לפחות בתואר שלי.

רם שפע: אם אתה רוצה בזה אני יכול לסייע.

רם שפע: יש הרבה התארגנויות, כל הגופים שמנסים להשפיע על ההכשרה.

סימון דוידסון: כי כולנו מבינים, בואו נדבר רגע על העולם של העובדים הסוציאליים, שאם מגיע נער או נערה, ואנחנו יודעים שיש בעיה, אז החיבור שלו או שלה לאיזה מועדון ספורט הוא יכול לעזור.

סימון דוידסון: זה כלי חשוב מאוד.

סימון דוידסון: וחשוב שזה יהיה אחד מהכלים שתשתמשו בו.

סימון דוידסון: צריך ללמוד את זה גם, שזה חלק מהתכנית.

רם שפע: תודה.

רם שפע: מרשים, וכיף שיש חיבור ביניכם, תמיד זה כיף שזה קורה פה, אבל אם זה קרה לפני, אז זה גם טוב.

רם שפע: ד"ר פאולה רושקה, משרד הבריאות, המחלקה לטיפול בהתמכרויות, יקירת הוועדה מהבולטות ביותר.

סימון דוידסון: אתה יודע מה החלום שלי בסוף, שיהיה איזה שולחן עגול, כמו שעושים פה, אבל בדרגים הכי גבוהים, של כל המשרדים.

סימון דוידסון: הרי זה נוגע לכולם.

סימון דוידסון: ולחלחל אותו בסוף לתכנית שתציף את כל המדינה.

סימון דוידסון: משרד הרווחה ומשרד החינוך ומשרד הבריאות.

סימון דוידסון: לדוגמא היה דיון השבוע עם משרד הבטחון, הגיעו לשם ראש אכ"א, כולם מבינים שעל ידי תכנית מיוחדת של ספורט תהיה מניעת פציעות בחודשיים הראשונים בטירונות למשל.

סימון דוידסון: עשרה אחוז מהחיילים נפצעים בטירונות, זה עולה מאות מיליונים למדינה, כדי להכשיר אותם.

סימון דוידסון: אז זה דבר שאנחנו מגלגלים אותו.

סימון דוידסון: אבל זה יכול לגעת לכולם, לכל ילד וכל ילדה במדינת ישראל.

סימון דוידסון: צריכים לעשות משהו.

סימון דוידסון: עם כולם ביחד.

אפרת לאופר: אתם יודעים שבאגף חינוך לנוער בסיכון אצלנו מושכים אותם לספורט ימי, לוקחים אותם בעצם לקיאקים.

סימון דוידסון: יש שם אני רואה את זיו נעורים, שזו עמותה שאני עובד איתם, מדהימה.

סימון דוידסון: ויש את הגל שלי.

סימון דוידסון: יש עמותות בים שעושים פעילות עם נוער בסיכון מדהימה.

סימון דוידסון: עוד מעט נשמע אותם.

פאולה רושקה: קודם כל אני באמת מאוד מסכימה עם זה שהיה צריך להיות איזו תכנית לאומית כדי שכל המשרדים ביחד יבנו את השותפויות.

פאולה רושקה: כי במשרד הבריאות, במיוחד קידום בריאות בהחלט, אבל גם התחום של התמכרויות, אז אני חושבת שבהחלט צריך לחבר את המשרדים יחד.

פאולה רושקה: כמו שהיה בעבר תכנית על חייבים לעשות תכנית כזאת שהספורט, שהמדינה תחליט שהיא משקיעה כספים מכל מיני משרדים כדי לתת איזו תנופה רצינית לנושא.

פאולה רושקה: לגבי ההתמכרויות אנחנו יודעים, אם אנחנו חוזרים לילדים ונוער, שהרבה מאוד מהם סובלים מהפרעת קשב וריכוז, ואנחנו יודעים שבהפרעת קשב וריכוז אחד מהטיפולים אינטגרליים לטיפול בהם זה ספורט.

פאולה רושקה: לא תמיד מיושם, ואילו היה באמת מיושם כמו שצריך יכולנו למנוע אחר כך התחלת סמים.

פאולה רושקה: כי הם צריכים אתגרים.

פאולה רושקה: אדרנלין, משהו שירים אותם.

פאולה רושקה: וברגע שהם מגיעים לגיל התבגרות אז הסמים זה הפתרון.

פאולה רושקה: ואם יהיה פה ספורט, ואנחנו נשקיע כבר בגיל קטן יותר, שהם ייכנסו לענפי ספורט שונים.

סימון דוידסון: השאלה אם למשרד הבריאות יש איזו תכנית מגירה, איזו מחשבה, איזה דיון שנעשה אי פעם על זה שאם תשקיעו עכשיו, לא חסר כסף למשרד הבריאות, אם תשקיעו עכשיו שקל תחסכו אחרי זה, במיוחד במשרד הבריאות, כל כך הרבה מיליארדים בעתיד.

סימון דוידסון: אבל אין תכנית כזאת.

סימון דוידסון: כי כל הפעילות של המשרדים, סליחה שאני אומר את זה, זה לכבות שריפות.

סימון דוידסון: רק כשהוא כבר נרקומן או אלכוהוליסט פתאום אומרים צריך לעשות משהו.

סימון דוידסון: אבל אם נטפל בהם הרבה זמן לפני, ונשקיע בתכניות, יש פה עמותות מדהימות.

סימון דוידסון: ומשרד החינוך אני בטוח שיהיה חלק מזה.

סימון דוידסון: אבל צריכים, מישהו צריך לקחת את זה לידיים, להגיב בואו נעשה את זה.

רם שפע: אני חושב שהרבה רוצים, אבל הנה בדיוק את הדבר הזה צריך ליצור.

רם שפע: נעבור ליובל חן, נציגת מועצת התלמידים והנוער, בבקשה.

רם שפע: אני עוד כמה דקות אהיה חייב לצאת, יש פה גם כל מיני ענייני קואליציה, אבל סימון יחליף אותי.

יובל חן: נעים מאוד, אני יובל חן, אני בת שבע עשרה, אני בכיתה יא', עולה ליב'.

יובל חן: אני אגיד שאני מגיעה היום בשני כובעים.

יובל חן: אני גם נציגה של מועצת התלמידים והנוער הארצית, אבל מצד שני אני גם נציגה של ארגון מאמני ומאמנות הכדורסל בישראל.

יובל חן: אני שיחתי שש שנים כדורסל בהפועל באר-שבע, עם שחורי.

סימון דוידסון: איך את פה?

סימון דוידסון: יש כנס גדול של המאמנים עכשיו, בצפון.

סימון דוידסון: יותר מידיי כובעים.

יובל חן: אז אני בשני כובעים.

יובל חן: אני אתחיל ואני אגיד שאני מאוד מתחברת להרבה דברים שאמרתם.

יובל חן: דיברת קודם ואמרת שצריך להשריש את הספורט בחינוך, צריך לנסות כבר מהתחלה להתחיל ולהגיד שהספורט הוא מקום הבריחה של גם בני הנוער, וגם מבחינה בריאותית ופיזיולוגית, סטטיסטית, כבר בגילאי א' עד ו'.

יובל חן: אני אגיד שספורט בשבילי, ובשביל עוד המון ספורטאים בישראל הוא מקום בריחה.

יובל חן: אנחנו אוהבים להיות שם, כי אנחנו מוציאים שם אגרסיות.

יובל חן: דיברת על אדרנלין, אנחנו באמת אוהבים להיות שם, כי אנחנו אוהבים את ההישגיות ואת המטרות ואת השאיפות, ולהשיג ולא לוותר ואת כל הכלים שזה מקנה גם לחיים אחר כך.

יובל חן: מעבר לזה אני אגיד שבתור בת נוער, בני נוער מחפשים היום בחירה.

יובל חן: אנחנו מחפשים שתתנו לנו, תגידו לנו יש לכם שולחן מלא בהצעות, רק תבחרו.

יובל חן: יש לכם המון קלפים, תגידו מה אתם אוהבים.

יובל חן: והספורט פותח כל כך הרבה קלפים בעיניי.

יובל חן: ספורט תחרותי, ספורט לא תחרותי, יחידני, קבוצתי, יש מגוון אופציות.

יובל חן: אז קצת אקשן, מה בתכל'ס עושים, אז בכובע של הארצית אני אגיד שאנחנו כבר מעבר לשלושה חודשים אנחנו באיזה שהוא שיתוף פעולה עם משרד הספורט.

יובל חן: אנחנו רוצים להקים מועצה של קפטנים בישראל.

יובל חן: אנחנו רוצים להעצים את העניין של שיתוף, של מנהיגות, עם ספורט.

יובל חן: הייחוד, שיתוף הפעולה כמובן עם יושב ראש אורי שחורי, של ארגון המאמנות והמאמנים בישראל, של הכדורסל.

יובל חן: אבל כמובן שאנחנו מתייחסים לעוד ספורט – כדורגל, ענפים שונים, שחייה ועוד דברים שגם לא דוברו פה.

יובל חן: אני אגיד שהמטרה והשאיפה של המיזם הזה זה שוב לאחד גם את העניין של הספורט לתוך המנהיגות, אבל גם את המנהיגות לתוך עולם הספורט.

יובל חן: אני אוסיף קצת, אני אגיד שאני חושבת שאנחנו צריכים לנסות להשקיע, אני מדברת לדברים שלך, אנחנו צריכים לנסות להשקיע בהעצמה של ליגת התיכונים.

יובל חן: אמרת שיש חמישים וארבעה אחוזים מבתי הספר שאין בהם אולם כדורסל.

יובל חן: אז אני אגיד בתוך יובל חן שאולם הכדורסל הוא מקום הבריחה שלי.

יובל חן: כשמשע

יובל חן: מם לי וכואב לי ואני עצובה אני הולכת לשם, לוקחת כדור וזורקת, או סתם מסתכלת על אימון נבחרת.

יובל חן: אבל גם כשיש כבר אולם, בואו נשקיע במה שקורה בבית ספר.

יובל חן: אז אני מתחברת כבר לנושא של החינוך.

יובל חן: אני אגיד שאנחנו צריכים לנסות להכניס לתוך שיעורי חינוך גופני את כל התחום של מנטליות, את כל התחום אולי של תזונה, אם כבר יש בריאות.

יובל חן: הספורט, סליחה שאני קצת מעבירה ביקורת, אבל שיעורי חינוך גופני היום מתחילים וקצת נגמרים במספרים, בציונים, בעד כמה את יכולה לקפוץ גבוה, עד כמה את יכולה לקפוץ רחוק.

יובל חן: סליחה, אבל זה לא מייצג ספורט מבחינתי.

יובל חן: ובעוד הרבה בנים ובנות שאני מייצגת.

יובל חן: אני אתחבר אליך אפרת, ואני אגיד שספורט הנשים לא מספיק מועצם בישראל.

יובל חן: נשים היום מחפשות את הדיאטה, ואת החיטוב, ואת הלצאת החוצה, ולרוץ עם חברה, וכו'.

יובל חן: אנחנו צריכים לשבת ולדבר על זה.

יובל חן: מה קורה עם הנשים בישראל.

יובל חן: איך אנחנו מצליחים לרתום כמה שיותר אנשים, גם לספורט תחרותי, לא רק לצאת מהבית לריצה, כי זה לא מתחיל ונגמר פה.

יובל חן: בנוסף אני אגיד שאנחנו חייבים, דיברנו הרבה על עמותות אבל אני כן אכנס לעולם של האגודות, אנחנו חייבים להתעקש שקבוצות, גם מכל המינים וגם ממגוון הגילאים ייפתחו קבוצות.

יובל חן: לא יכול להיות שיש ילדה שהיא בכיתה ז' והיא ניגשת לאגודה מסויימת, הפועל באר שבע, הפועל ככה וככה, בא לי לשחק כדורגל, אבל לאגודה אין מספיק בנות כדי לפתוח את הקבוצה, אז לא נפתחת קבוצה.

יובל חן: צריך לנסות למצוא לזה פתרון.

יובל חן: ונקודה אחרונה שאני רוצה לגעת בה, צריך להעצים את המאמנים והמאמנות בישראל.

יובל חן: אנחנו חייבים לדחוף יותר בני נוער להגיע לקורסים, אני עשיתי עכשיו קורס די מזורז של חודשיים בוינגייט, זה אחד הקורסים שהכי העצים אותי מבחינה אישית בעולם הספורט.

יובל חן: אנחנו חייבים לנסות לדחוף, גם את הנושא של חינוך וגם את הנושא של הספורט, אחד בין השני.

יובל חן: בשורה התחתונה, אני אגיד קצת את הסלוגן האישי שלי, אנחנו צריכים להעצים את הספורט כדי להחליף ריגוש בריגוש.

יובל חן: אם אנחנו מדברים על התמכרויות, זה נכון מה שאמרת קודם, בני נוער בורחים לאלכוהול, לסמים, למה שלא אפשר לעשות כי משעמם בבית, ולא יודעת מה, אנחנו צריכים להחליף ריגוש בריגוש.

יובל חן: המטרה הסופית שלנו, גם במועצה, גם ארגון המאמנים, אנחנו רוצים להקטין את אחוזי הפרישה בשנה, ולהגדיל את אחוזי ההצטרפות.

יובל חן: תודה.

סימון דוידסון: תודה רבה.

סימון דוידסון: רק לומר שני משפטים, בעקבות מה שאמרת.

סימון דוידסון: השנתיים של הקורונה העצימו את הנושא הזה, ורק אני אגיד נתונים שאנחנו קיבלנו, כל אותם ספורטאים שנשארו במסגרות בזמן הקורונה, כי אפשרו להם בתנאים כאלו ואחרים, הם בעצם אותם ילדים שנשארו באותן נורמות.

סימון דוידסון: אותם ילדים.

סימון דוידסון: אבל כל אותם שלא היו במסגרות ספורטיביות ואחרות, המצב של ההידרדרות, של ההתמכרויות, עלה באחוזים מטורפים.

סימון דוידסון: אז גם בזמן הקורונה הספורט בעצם היה גלגל ההצלה להרבה מאוד ילדים במדינת ישראל.

סימון דוידסון: אני רוצה לעבור לעו"ד נעם וילדר, מהמועצה לשלום הילד, בבקשה.

נעם וילדר: אני אעשה את זה קצר, אני אגיד תודה על רשות הדיבור, וגם תודה על הדיון החשוב הזה.

נעם וילדר: ובאמת נאמר פה הרבה על ההכרה הרחבה שיש בעיסוק הספורט בגיל צעיר, על הבריאות וההתפתחות של ילדים, שזה באמת מקום משקם לפעמים.

נעם וילדר: ולצד זאת אנחנו יודעים להגיד היום שכשילד חווה פגיעה, בין אם זה בגלל מה שקרה בתוך הארגון של הספורט או מחוצה לו, הוא הרבה פעמים נפלט.

נעם וילדר: אגב הקורונה, מה שדיברתם, והפספוס פה הוא כפול.

נעם וילדר: כי באמת הספורט הוא למעשה הגורם שיכול לשקם אותו, אם המערכת יודעת להיערך למעשה הזה נכון, היא יכולה לגרום לילדים האלה להישאר, ולעזור להם.

נעם וילדר: ילדים שנמצאים בסיכון, אנחנו יודעים, וגם נאמר פה, הם פונים לא פעם לגורם מבוגר, שהוא מבחינתם גורם מיטיב ומדריך.

נעם וילדר: זה יכול להיות מורה, זה יכול להיות לפעמים רב, וזה יכול להיות גם מאמן.

סימון דוידסון: אז אני אתקן אותך, שהמאמן בהרבה מאוד מהמקרים הוא הרבה מעבר למורה.

סימון דוידסון: רב אני לא יודע, אבל הרבה מעבר למורה, ולפעמים גם הרבה מעבר למורים.

סימון דוידסון: הדמות הזאת של מאמן, מסתכלים עליו כעל הדבר הכי מרכזי בחיים של אותם נערות ונערים.

נעם וילדר: נכון, ויש לו אחריות.

נעם וילדר: דווקא בגלל זה יש לו אחריות להבין את התפקיד הזה שלו, ולהיות שם, גורם מיטיב, ולפתוח, לזהות סימני מצוקה אצל נערים ולפתוח להם את הדלת.

נעם וילדר: ובהקשר הזה אני אגיד שהמועצה הוציאה לפני כמה שנים, בשיתוף עם משרד הספורט, חוברת ממש שעוסקת באיתור וזיהוי ילדים בסיכון בתחום הספורט, מתוך אותה הבנה שהמאמן הוא גורם משמעותי בסביבתו של הילד.

נעם וילדר: והוא יכול להיות משמעותי גם באיתור סימני מצוקה.

נעם וילדר: ובהמשך לאותו מהלך, אנחנו, ישראל אני אגיד שהיא נבחרה לאחת משש מדינות באיחוד האירופי לקדם תורת מוגנות של ילדים בתחום הספורט, שהמועצה לוקחת בו חלק.

נעם וילדר: יש גם הכרה, צריך להגיד את זה, לצד העובדה שהספורט הוא גורם משקם, שהספורט הוא גם זירה חברתית שילדים יכולים להיפגע, ויש גם מקרים של התעללות בילדים בספורט.

נעם וילדר: זה גם חשוב להגיד את זה.

נעם וילדר: וכחלק מזה יוצאת לדרך תכנית תלת-שנתית מאוד אינטנסיבית לקידום הנושא של מוגנות ילדים בספורט, שמשרד הספורט והמועצה ביחד, והולכות להיות ממונות מוגנות באגודות הספורט ותיכתב ממש תורה בעניין הזה להתמודדות עם מוגנות ילדים בתוך הספורט.

נעם וילדר: באמת כדי לאפשר אקלים בטוח בעולם הזה.

נעם וילדר: ובהזדמנות הזאת אני רוצה, בהקשר הזה, באמת לפרגן למשרד התרבות והספורט.

נעם וילדר: כי הוא באמת באופן יזום לוקח את הנושא הזה בשתי ידיים ומנסה לתת מענה.

נעם וילדר: מזהה את הנושאים האלה, וכן נותן לזה מענה.

נעם וילדר: המועצה באמת לקחה בזה חלק.

נעם וילדר: וזה מאוד חשוב שהמאמנים האלה יבינו, בדיוק את מה שאמרת, את האחריות שלהם לשמש מודל עבור הנערים האלה.

נעם וילדר: יש להם גם אחריות להיות גורם מיטיב, וגם לזהות, לזהות אם משהו קורה בבית, אם משהו מטריד את הילד, אם הוא נעלם למה הוא נעלם.

נעם וילדר: יש לו פה אחריות, יש לו פה כוח.

נעם וילדר: תודה רבה.

סימון דוידסון: תודה רבה.

סימון דוידסון: דברים חשובים מאוד.

סימון דוידסון: קובי מורלי, מפקח ארצי, בבקשה.

קובי מורלי: אני גם עובד סוציאלי, אני באגף שיקום משרד הבטחון.

קובי מורלי: דברים בקיצור, אנחנו כמובן שהדברים שנאמרים פה אין מי שחולק, אני רק יכול לחזק את הדברים.

סימון דוידסון: אתה במשרד הבטחון,

קובי מורלי: מפקח ארצי על שירותים סוציאליים.

קובי מורלי: רציתי רק להוסיף שגם אנחנו רואים בזה משהו מאוד משמעותי.

קובי מורלי: אני יכול להגיד שעכשיו במסגרת רפורמה נפש אחת פתחנו הרבה מאוד קבוצות דווקא סביב הנושא של ספורט, בתחום של ריצה, רכיבת אופניים, וגם כן ביצירתיות גם שיתפנו את נכי צה"ל וגם את הילדים.

קובי מורלי: כלומר הפכנו את זה גם למשהו משפחתי.

קובי מורלי: מעבר לזה גם יש לנו פעילויות רבות של מרכזים של נכי צה"ל.

קובי מורלי: יש לנו למשל אתגרים ספינה שטה, שזה פרוייקט שהם יוצאים לשוט, ולומדים להשיט ספינות, כפעילות מאוד משמעותית.

קובי מורלי: גם אנחנו הרבה פעמים דוחפים ומממנים אופניים.

סימון דוידסון: מדובר רק על חיילים בסדיר?

קובי מורלי: לא, מדובר על נכי צה"ל שמוכרים באגף שיקום במשרד הבטחון, והתפיסה היא שהספורט הוא משהו מאוד מיטיב בתהליך שיקומי.

סימון דוידסון: אני רק אציין שבאליפות עולם בשחייה לפרה-אולימפיים זכו בשלוש מדליות, שתיים מזהב, וההישגים שלהם באולימפיאדה האחרונה הם ידועים לכולם.

סימון דוידסון: שמונה מדליות לשחיינים הפרה-אולימפיים, מתוכן שש מדליות זהב.

סימון דוידסון: זאת אומרת חוץ מהנושא של הספורט התחרותי זה מוביל לשיקום, ובעצם סוג של מציל את האנשים האלו.

סימון דוידסון: הספורט הוא דבר אדיר לכל העולם של הפרה-אולימפי.

סימון דוידסון: אנחנו נעבור לעמותה שאני התחברתי אליה די במקרה, אבל אני עובד איתה באופן צמוד ומנסה מאוד לעזור.

סימון דוידסון: זיו נעורים.

סימון דוידסון: בעיקר בנושא של נוער בסיכון.

מורן ניב שלמן: אני שמחה להיות כאן.

מורן ניב שלמן: מה שאנחנו עושים, אנחנו מפעילים תכנית התערבות חינוכית ימית לנוער בסיכון.

מורן ניב שלמן: קוראים לי מורן ניב, ואני מנהלת את תחום החינוך של העמותה.

מורן ניב שלמן: אנחנו עובדים באמת כמעט ורק עם נוער בסיכון, אבל בעקבות הקורונה הרבה דברים קרו.

מורן ניב שלמן: אנחנו גם עובדים עם פוסט-טראומה, כמו הספינה שטה.

מורן ניב שלמן: יש לנו כמה קבוצות כאלה.

מורן ניב שלמן: וגם בעקבות המשבר הזה של השנתיים, דחף גם אותנו לייצר תכניות נוספות, וגם את השטח מה שנקרא לפנות אלינו.

מורן ניב שלמן: מה שאנחנו עושים עם רוב החניכים שלנו זה בני ובנות נוער שמגיעים ממסגרות, זאת אומרת הם מתחנכים בפנימיות או בתי ספר, וגם חלופות מעצר ודברים כאלה, ומגיעים אלינו לפרק זמן בדרך כלל של שנה, תכנית שבנוייה על שלבים.

מורן ניב שלמן: אם דיברתם קודם, שאלת את העו"סיות שהיו בקשר ללימודים שלהן, אם מדברים איתן על כושר גופני, אז אנחנו כן את התכנית בנינו מתוך האקדמיה גם, ומופיע שם שכושר גופני זה אחד הדברים שהכי משפיעים על מניעת נשירה.

מורן ניב שלמן: זה כמובן שזור בכל התכנית שלנו, לאורך כל השנה.

מורן ניב שלמן: אנחנו עובדים עם מגוון מאוד רחב של כלים.

מורן ניב שלמן: גם גלשנים, וגם קייאקים ומפרשיות, שחייה, כל מיני דברים, כל מה שצף במים אנחנו עובדים איתו.

סימון דוידסון: שחייה מים פתוחים את מתכוונת, בים, לא בבריכה.

מורן ניב שלמן: אנחנו עובדים רק בים.

מורן ניב שלמן: אנחנו בקרוב גם נפתח מרכז בשנה הבאה בכנרת, אז יש שקוראים גם לכנרת ים.

מורן ניב שלמן: אז כן, גם מרכז מתוק יהיה לנו.

מורן ניב שלמן: אבל כן, אנחנו עובדים בים, עם כלים.

מורן ניב שלמן: כולנו אנשי ים וחינוך או טיפול אז אנחנו יודעים גם להשתמש בכלי הזה כדי לתת לנוער שלנו את הכלים.

סימון דוידסון: איך אתם מגיעים לנערים בסיכון, או איך הם מגיעים אליכם?

סימון דוידסון: מה השלבים הראשונים שאתם עושים איתם כשהם מגיעים אליכם?

סימון דוידסון: כי בסוף מדובר פה על אמינות, ועל קשר בין אנשים, ועל זה שבסוף הם יסתכלו עליכם ויאמינו שזה המפלט שלהם, זה המקום החם שלהם לברוח מכל הצרות שלהם בחיים, ובעצם זה הקו זינוק להתחלה של עבודה עם נוער בסיכון.

מורן ניב שלמן: החניכים מאותרים על ידינו ועל ידי המסגרות ביחד.

מורן ניב שלמן: כמעט כל החניכים שלנו, כמו שאמרתי אנחנו עובדים עם מסגרות, הם בעצם השותפים שלנו לדרך.

מורן ניב שלמן: יש לנו גם תהליכים פרטניים שפונים אלינו הורים או חניכים עצמם, אבל כמעט כל החניכים הם ממסגרות.

מורן ניב שלמן: זאת אומרת שאנחנו משתפים פעולה עם בתי ספר, עם פנימיות, ומתוך המסגרות האלה יחד איתם אנחנו מאתרים את הילדים שנמצאים במצב סיכוני, יש מסגרות שכל הילדים שם במצב סיכוני, ויש בתי ספר שרק חלקם.

מורן ניב שלמן: בונים קבוצה, יש איזה שהוא מודל, יש תהליך של פתיחת קבוצה, שלא רלוונטי פה לפורום.

מורן ניב שלמן: ובאמת כמו שאמרת אמון זו מילה גסה מאוד כשמדברים על חינוך, בטח עם נוער, ובטח שנוער בסיכון, אבל יש תהליך, של תחילת העבודה, של יצירת קשר, אני תמיד אומרת שכל הפעילות של העמותה, החל מרמת החניך ועד רמת שרים זה הרבה על הקשר האישי.

מורן ניב שלמן: ביום ראשון הייתי בטקס קבלת תעודת בגרות של חינוך בוגר שלי, כשאני ניהלתי את המרכז שלנו בעכו, לפני חמש שנים הוא היה כולה בכיתה ז', בית ספר לחינוך מיוחד הפרעות התנהגות קשות.

מורן ניב שלמן: והוא סיים תיכון, הוא היה חניך שלנו שנה אחת.

מורן ניב שלמן: ושאלו אותו מי הוא רוצה שיגיע לטקס, מי עזר לו להגיע לשם.

מורן ניב שלמן: אז הוא אמר את המחנכת שלו מכיתה ז' ואת זיו נעורים.

מורן ניב שלמן: ואני חייבת להגיד שזה מאוד מרגש.

מורן ניב שלמן: נוצר קשר כזה, שבפרספקטיבה של חמש שנים הילד הזה ביקש אותנו.

מורן ניב שלמן: לא היינו מאוד בקשר במהלך החמש שנים האלה.

מורן ניב שלמן: הם כן מגיעים אלינו, הם יכולים לקחת כלים, ולהשתמש.

מורן ניב שלמן: אבל באמת הקשר האישי שנוצר בתווך הימי, והאתגר שהם חווים והצלחות שהם חווים בפעילות הימית, זה משהו שאנחנו לוקחים איתנו לכל החיים.

סימון דוידסון: אז קודם כל אני רק אספר סיפור שאת לא יודעת, אבל הגעתי למרכז שלכם בנתניה, ויש לי חבר מאוד טוב שבעקבות הקורונה, כמו הרבה מאוד ילדים, לא חזר למסגרת הלימודים, חצי שנה ישב בבית, ונוצרו מצבים לא נעימים מעבר לזה.

סימון דוידסון: ובעקבות הסיור שעשיתי בנתניה הבנתי שזה המקום בשבילו.

סימון דוידסון: ואחרי שבועיים של טיפולים אישיים שם במקום, הבחור חזר ללימודים, ולומד במסגרת חינוכית, וממשיך את הפעילות שלו בזיו נעורים.

סימון דוידסון: אז אני מחזק אתכם, וחושב שאתם דוגמא ומופת לפעילות שאפשר לעשות עם נוער בסיכון, וכל הכבוד על זה.

סימון דוידסון: באמת, תמסרי לכל החברים שם.

מורן ניב שלמן: תודה רבה.

סימון דוידסון: תודה לכם.

סימון דוידסון: חוץ מהעמותה הזאת יש עוד הרבה מאוד עמותות בישראל, רק שתדעו, שפועלות בתחום הספורט.

סימון דוידסון: בים יש גם את הגל שלי, שעושה פעילות מדהימה עם נוער בסיכון, ויש את זיו נעורים כמובן.

סימון דוידסון: וזה בעצם, זה אחד מהכלים היותר טובים שיש למדינת ישראל לטפל בנוער בסיכון.

סימון דוידסון: בעצם הם מגיעים למצב שהם לא מאמינים כבר לאף אחד, הם באמת תלושים כבר מכל אחריות של אף אחד, והמסגרות בעצם מחבקות אותם, ויחד עם הפעילות בים, זה דבר נהדר.

סימון דוידסון: אני רוצה לפנות דווקא לרופאים, ההסתדרות הרפואית, חברה לרפואת ספורט.

סימון דוידסון: בבקשה.

רון גולן: שלום לכולם, ד"ר רון גולן, יושב ראש החברה לרפואת ספורט, עמותת בת של ההסתדרות הרפואית, המאגדת בעלי מקצוע שונים המשיקים לנושא של הספורט ורפואת הספורט.

רון גולן: החלק החשוב שלנו בדיון להערכתי, גם בזמן הקצר, זה הזהירות המתבקשת בעיסוק בהתמכרויות באופן טבעי מוביל אותנו גם לנושא של התמכרות לספורט, והחשש שאנשים יחליפו התמכרות בהתמכרות.

סימון דוידסון: הלוואי וזה היה קורה.

רון גולן: נכון שבשיקול כלכלי כמו שאתה עושה אותו ההערכה היא שהנזק המצטבר יכול להיות יותר קטן, אבל אני חושב שהפתרון הוא צריך להיות בגישה הזאת שאתם מנסים ליישם, הפתרון הוא גם מכיל את המרכיבים הטיפוליים האלה, את המעקב, כי התלהבות אחת יכולה לשמש ככלי להתלהבות אחרת, ואני חושב שבליווי פה שניתן לעשות לאותן עמותות ולאותם כלים, חשוב שיהיה שם או פסיכולוג ספורט או רופא ספורט שמבין בנושא הזה.

רון גולן: כי הדרך להתמודד עם הפרעות, כמו הפרעות אכילה, או התמכרויות אחרות, בסופו של דבר יש דימיון רב בין ההתמכרויות האלה להתמכרויות נרקוקטיות, המרכזים במוח פועלים על אותם חיישנים נרקוטיים, אנדורפינים ואחרים, ולכן יש נטייה להחליף התמכרות אחת בהתמכרות אחרת.

רון גולן: והפתרון שאנחנו מציעים פה זה באמת לווי המתבקש במקומות כאלה כדי להקטין את הסיכון לפגיעה.

רון גולן: כאשר אתה בונה מערכת מהבסיס, כפי שאני שומע על מקומות נפלאים שעושים עבודה נהדרת, ההתחלה היא מאוד חשובה.

רון גולן: ככל שיש לכם יותר מקומות ויותר פעילות, ואתה מצליח להכניס יותר בני נוער לתוך המסגרות האלה, ולהחזיר אותם למסלול.

רון גולן: עכשיו אתה צריך רק לנהל את הדברים האלה בצורה מבוקרת, כדי שזה לא יהפוך להתמכרות אחרת, בניסיון הזה יש לנו את היכולת לתת את התמיכה הזאת, בקרב אנשי המקצוע שלנו בנושא הזה, כדי שהבנאדם שחוזר בעזרת הפעילות הגופנית למסלול לא יחשוב שזה הדבר החשוב ביותר בחייו, אלא ישתמש בזה כדרך ביטוי לרגשות הכעס, החרדה, שמלווים אותו ובמקור הביאו אותו להתמכרות או ההתנהגות השונה שהוא הדגים.

סימון דוידסון: אתה מדבר על ספורט תחרותי, או ספורט הישגי?

רון גולן: לא בהכרח.

רון גולן: אנחנו רואים הרבה אנשים שנמצאים במסלול של פעילות גופנית לצורך הנאה, בזמן הפנוי, וממירים את זה בסופו של דבר לפעילות אינטנסיבית יותר, עקב הצורך הזה להעביר או להעתיק את הצורך הנפשי שלהם פה לתחום הזה.

רון גולן: בניסיון לשלוט בכל דבר אפשרי, שמוביל בסופו של דבר לאובדן שליטה, היכולת לאזן בין פעילות גופנית לפעילויות אחרות בחיים.

רון גולן: כי הקושי שלהם הבסיסי שהביא אותם למצב שהם נמצאים, להתמודדות עם לחץ חברתי, משפחתי, הביא אותם לסוג של התמכרות כלשהי.

רון גולן: והטיפול שהם מקבלים הוא לא בהכרח מתאים, והם נמצאים בהתמכרות אחת.

רון גולן: הפעילות הגופנית משמשת להם ככלי שמוציא אותם זמנית למסלול שנראה לכאורה כמו שאתה מתאר ישר ונורמלי, והסיכון ליפול לתוך מסלול התמכרות אחר הוא גדול באותו פרופיל אם אתה לא מטפל בשורש של הבעיה.

רון גולן: אם אתה לא מוצא את האיזון הנכון.

סימון דוידסון: הבנתי.

סימון דוידסון: ד"ר גולן, שאלה לי אליך.

סימון דוידסון: בסוף יש לכם אמירה מול משרד הבריאות.

סימון דוידסון: אתם יושבים, אתם מתדיינים, אתם מייצגים את הרפואה במדינת ישראל.

סימון דוידסון: האם בכלל הנושא הזה של פעילות ספורט כמניעה, נמצא על השולחן?

סימון דוידסון: האם אתם נותנים את העצה הזאת שמדינת ישראל צריכה להשקיע בספורט כדי בסופו של דבר בעתיד פחות אנשים יגיעו למערכות הבריאות?

סימון דוידסון: זה לא משנה אם זה בעיות נפשיות או כל בעיה בריאותית אחרת.

רון גולן: אתה נגעת בבעיה המרכזית היום של מניעה ברפואה.

רון גולן: פעילות גופנית, בין אם מוסדרת באגודות או בשעות הפנאי היא פתרון נהדר מניעתי.

רון גולן: המסר הזה קיים לא רק אצלנו, בעולם, אנחנו משדרים אותו שוב ושוב.

רון גולן: אתה מכיר אותו גם מבעיות תקציביות ומינהלתיות.

רון גולן: איך אפשר להכניס דברים כאלה.

רון גולן: ועובדה ציינת, יש לנו מאה ומשהו אלף ספורטאים רשומים, לא יותר מזה.

רון גולן: במקום לא מכובד.

רון גולן: הדרך לשפר את זה היא דרך משותפת, שלכם בכנסת, בעזרת התרה ואפשרויות יותר של כלים לאפשר יותר לאנשים להגיע לפעילויות האלה, לאפשר יותר מתקנים, ובדרך הזאת גם לאפשר להביא גם בני נוער או אנשים אחרים שיש להם בעיות של התמכרויות שונות להשתמש נכון בכלים שתיארתם עכשיו במהלך הדיון הזה.

סימון דוידסון: תודה רבה ד"ר גולן.

סימון דוידסון: משרד הרווחה נמצאים פה?

סימון דוידסון: אני יכול לקבל ממך עמדה על הנושא של ספורט ורווחה לנוער בסיכון?

נציגת רווחה: אני מחליפה את מנהלת התחום הרלוונטית ממש בהתראה קצרה, אז אני אגיד כל מה שאני יודעת בחלק שלנו.

נציגת רווחה: בעקרון משרד הרווחה מאמין בספורט ככלי לצמצום התנהגות סיכונית.

נציגת רווחה: לכן בכל המסגרות האינטנסיביות שלנו, כמו מיתרים, מפתנים, מרכזי עדי יש תכניות ספורט כחלק בשגרה של פעילויות המסגרת.

נציגת רווחה: יש גם חדרי כושר, יש מגרשי ספורט, יש ליגת כדורגל של כל המפתנים והמיתרים.

סימון דוידסון: מה זה מפתנים ומיתרים?

נציגת רווחה: זה סוג של בתי ספר לנוער נושר.

נציגת רווחה: זה רק בני נוער שנמצאים במצבי סיכון.

נציגת רווחה: וזה נמצא בפריסה ארצית.

סימון דוידסון: אתם מפעילים את זה דרך עמותות?

נציגת רווחה: כן, אנחנו בודקים אפשרות עכשיו להמשיך התקשרות עם הגל שלי, שזו היתה התקשרות, אז בודקים את האפשרות.

סימון דוידסון: לא בודקים, זה קורה.

נציגת רווחה: אני הבנתי שהסתיימה ההתקשרות.

סימון דוידסון: עכשיו יש תכנית הרבה יותר גדולה.

סימון דוידסון: וגם התכנית של זיו נעורים.

סימון דוידסון: זה אותו רעיון.

נציגת רווחה: נכון.

נציגת רווחה: בנוסף לזה יש לנו במסגרת מרחב תמיכות מבחינה תקציבית אפשרות להגיש בקשות לרכישת ציוד ספורט, שיפוץ מגרשי ספורט, חדרי כושר, בסכום של עד מאתיים חמישים אלף שקלים.

סימון דוידסון: לשפץ למי?

סימון דוידסון: למסגרות?

נציגת רווחה: כן, למסגרות שהזכרתי קודם.

סימון דוידסון: ותכניות של חוגים לילדים שאין להם תקציב לשלם על חוגי ספורט?

סימון דוידסון: פעם היה דבר כזה.

נציגת רווחה: אני מניחה שזה במחלקה לשירותים חברתיים אבל זה לא התחום שלי.

נציגת רווחה: אני ממש באגף קהילה במינהל תקון, זה מינהל אחד מתוך כמה מינהלים בתוך המשרד.

נציגת רווחה: אני לא בקיאה בזה.

סימון דוידסון: תודה רבה.

סימון דוידסון: יש פה מישהו בשולחן הזה שעוד רוצה להוסיף?

סימון דוידסון: בבקשה.

אורית שפירו: בוקר טוב, אורית שפירו, מנהלת תחום בכירה באגף המניעה הרשות הלאומית לבטחון קהילתי, במשרד לבטחון הפנים.

אורית שפירו: בת שבע, זו ההזדמנות שלי גם להגיד לך תודה על כל השנים.

אורית שפירו: צודק עופר שדיבר על מחקרים רבים שמצביעים על הקשר בין הספורט לבין מניעה וצמצום של התנהגויות סיכון בכלל, ושימוש בחומרים פסיכואקטיביים בפרט.

אורית שפירו: והדוגמא שנתת בהתחלת הדרך היתה מאוד נכונה, של המודל האיסלנדי בשנות התשעים, שבני הנוער באיסלנד הובילו בכל אירופה במדדים של שימוש באלכוהול, שימוש בקנאביס, וטבק, שאנחנו מדברים על ירידה מארבעים ושניים אחוז של שתיית אלכוהול לחמישה אחוז, שימוש בקנביס משבע עשרה לחמישה אחוז, ועישון סיגריות מעשרים ושלושה לשלושה אחוז.

אורית שפירו: צריך לקחת בחשבון שעיקר התכנית התבססה על הספורט, אבל היא גם דיברה על השלכות של חקיקה ושל עבודה עם הורים, שצריך לקחת את זה בחשבון.

אורית שפירו: לנו יש מאתיים שלושים וחמישה מנהלים יישוביים הפרוסים בפריסה ארצית בארץ, הנותנים מענים גם למועצות, ליישובים, מגזר יהודי, מגזר ערבי.

אורית שפירו: ואני מבקשת לציין שאכן המנהלים היישוביים שלנו מציעים מאות תכניות בקהילה, במניעה ראשונית ושניונית לבני נוער, בשיתוף עם החינוך ועם הרווחה, השותפויות שלנו הן מלאות, מאתרים בני נוער, קבוצה של חמישה עשר, עשרים בני נוער, חטיבת ביניים וחטיבה עליונה שצריכים לקבל איזה שהוא חיזוק, כשהאלמנט בספורט המרכזי מבחינתנו זה פעילות תהליכית, לא חד פעמית, פעילות שמובלת על ידי מודל לחיקוי, כשבדרך כלל אנחנו מבקשים שני פונקציות: גם המדריך ספורט באשר הוא, בין אם זה אופניים, כדורסל, כדורגל, ריקודים לבנות, ואיזו שהיא פונקציה של כישורי חיים.

אורית שפירו: כלומר זה לא ספורט בפני עצמו.

אורית שפירו: זה גם לדבר על ההשלכות.

אורית שפירו: מה קורה כשהפסדתם, ומה קורה כשהצלחתם.

אורית שפירו: מה קורה כשאתה מתוסכל, כשמשהו קרה לך.

אורית שפירו: זה המקום שהוא הערך המוסף של העבודה שלנו.

אורית שפירו: הבסיס הוא עבודה תהליכית לאורך כל השנה.

אורית שפירו: המנהלים היישוביים שלנו נמצאים בשולחנות עגולים, ביחד עם נציגים גם של משרד החינוך, על הרצף של פעילות תוך בית ספרית, בקשר חזק מאוד עם שפ"י, או חוץ בית ספרית עם מינהל חברה ונוער.

אורית שפירו: עם משרד הרווחה גם במפתנים ובכל המסגרות שלהם.

אורית שפירו: והעבודה נעשית על פי רוב, כל השמות האלה מאוד מוכרים, עוגן לחיים, שמזמן לא שמענו על העשייה שלהם, אבל המון שנים עשו עבודה מאוד משמעותית בים.

אורית שפירו: והגל שלי.

אורית שפירו: ופונקציות אחרות ועמותות אחרות שעוסקות בספורט.

אורית שפירו: הם חוברות למנהלים היישוביים שלנו, ובהתאם לצורך ולמאפיינים הספציפיים של החברים באותה קבוצה, בונים את ההתערבות.

אורית שפירו: לא הפוך.

אורית שפירו: יש כאן אלמנטים מגזריים, מגדריים, דתיים, חילונים, מה המקום במגזר הערבי, שיש שם אולי איזה אלמנט דתי, על מה מתלבשים.

אורית שפירו: יש כאן כל כך הרבה לאמנטים שצריך לקחת בחשבון כשבונים קבוצה.

אורית שפירו: המכנה המשותף לכל מה שנאמר כאן זו ההבנה שהספורט יש בו כוח מאוד מאוד משמעותי לפיתוח החוסן, להבנה של איך אני מתמודד, כהשכלה בפעילות ספורט על אתגרים שמאפיינים אותי במניעת שימוש בסמים, אלכוהול, טבק וכיוצא בזה.

אורית שפירו: והאלמנט החשוב והמשמעותי מאוד הוא גם הראייה וההבנה של הפעילות החוץ-בית ספרית, בעיקר בשעות הערב המוקדמות והמאוחרות.

אורית שפירו: גם כחלופה לשוטטות ולפעילות סיכונית אחרת.

סימון דוידסון: קודם כל זה דברים, אני לא ידעתי את זה.

סימון דוידסון: אני מתעסק שנה שלמה בעולמות של ספורט, לא רק כספורט תחרותי, ספורט כקהילה, ספורט למניעה וכדומה, ולא ידעתי את הדברים, אחרי זה אני אשב איתך להבין יותר.

סימון דוידסון: אנחנו בעוד חמש דקות צריכים לסיים.

אפרת לאופר: דברים מאוד מאוד נכונים, לקחת ילדים כאלה למצב עכשיו של משחק, התחרות וההישג הוא קריטי מאוד.

אפרת לאופר: אני רוצה להגיד רק משהו לטובת אותו מורה לחינוך גופני, מאמן, ומי שמוביל.

אפרת לאופר: הדמות שמובילה.

אפרת לאופר: כי זה לא רק לדבר על ספורט, צריך לזכור גם שאלו שמובילים צריכים להיות בעלי ידע ורקע ורמה אישית מאוד גבוהה.

אפרת לאופר: כי זה לא רק לבוא ולשחק עכשיו כדורגל, וצריך להיות בעל רקע חזק לליווי של ילד מבחינה רגשית.

סימון דוידסון: תודה רבה.

סימון דוידסון: סיגל טולדנו, הנהלת גשר, בבקשה.

סיגל טולדנו: אני מהנהלת הנהגת ההורים הארצית.

סיגל טולדנו: בוקר טוב לכולם.

סיגל טולדנו: אני רק רוצה להגיד באמת משהו שאולי טיפה בכיוון אחר, והוא אולי ממוקד יותר למערכת החינוך, בעמדה שלנו כהנהגת ההורים הארצית.

סיגל טולדנו: אנחנו כבר הרבה מאוד זמן פונים למשרד החינוך בבקשה לשנות את מערכת הלימודים, שבכל יום לפחות תהיה שעת פעילות גופנית, ולא עשרים דקות כמו שאמרתם, כי זה בטח לא מספיק.

סיגל טולדנו: אנחנו בדיוק נמצאים ביום של שביתה, יום עצוב מאוד למדינת ישראל, שבו אנחנו זועקים רק את שכר המורים, כאילו זה רק מה שחשוב.

סיגל טולדנו: התנהגויות סיכוניות ומוגנות הילדים זו אחת הבעיות הכי קשות שלנו במערכת החינוך היום, שלא יודעים לפתור אותה, וכולם פה דיברו על זה וכולם יודעים שיש פתרון מאוד מאוד פשוט ליישום, שזה פעילות גופנית ושיעורי ספורט לילדים, שאנחנו לא מקבלים היום במערכת החינוך.

סיגל טולדנו: ואנחנו זועקים לזה.

סיגל טולדנו: ואני מאוד אשמח שמהוועדה הזו תצא גם קריאה למנכ"לית משרד החינוך, לחזק את עמדתנו, לשנות את מערכת הלימודים, גם אם זה על חשבון מקצועות ליבה, ולהוסיף שיעורי ספורט למערכת.

סיגל טולדנו: מילה אחת על הגיל הרך, הרבה לא מודעים לזה, אבל בגיל הרך, למרות חוזרי מנכ"לים שנים אין בכלל שיעורי ספורט.

סיגל טולדנו: שיעורי הספורט היחידים שיש במערכת החינוך בגני הילדים הציבוריים, שיעורי ספורט שנחשבים לתל"ן, תכנית לימודים נוספת, במימון ההורים.

סיגל טולדנו: ילדים בגיל הרך לא מקבלים פעילות גופנית, אלא אם ההורים משלמים עליה.

סיגל טולדנו: זו אמירה קשה מאוד, שהרבה לא מודעים אליה.

סיגל טולדנו: הגננות התרגלו לאורך השנים שהן לא מחוייבות להפעיל את הילדים בגנים בדרך אחרת כפי שקבעו חוזרי מנכ"ל הישנים, וההורים משלמים על שיעורי ספורט, והגיע הזמן שגם לדבר הזה יהיה שינוי.

סיגל טולדנו: ואנחנו מאוד נשמח שהוועדה תתמוך בעמדות האלה שלנו.

סיגל טולדנו: תודה רבה.

סימון דוידסון: תודה.

סימון דוידסון: אני אגיד לך שני דברים סיגל.

סימון דוידסון: אחד לגבי הגיל הרך.

סימון דוידסון: אני בדעה, ואני מנסה לקדם את זה, שאותן מורות שלומדות גיל הרך יהיה להן חלק מהלימודים גם אפשרות להעביר שיעורי ספורט.

סימון דוידסון: זו תכנית יותר מצומצמת ממורה לחינוך גופני, אבל מורה לגיל הרך תוכל גם להעביר את הנושא הזה של שיעורי הספורט.

סימון דוידסון: ולגבי השיעורים הנוספים בבתי הספר, אני בדעה שלי דווקא להשקיע יותר כסף בפעילות אחר הצהריים, לאפשר לילדים אחר הצהריים לעשות חוגים.

סימון דוידסון: אני קורא לזה תכנית של חוג לכל ילד.

סימון דוידסון: אבל לא דווקא במסגרת של בתי הספר, כי היא עולה המון המון כסף.

סימון דוידסון: מדובר על כמעט שני מיליארד שקל אם רוצים עוד שיעור אחד של חינוך גופני לכל מערכת החינוך בבתי הספר.

סימון דוידסון: תודה רבה סיגל.

סימון דוידסון: אני רוצה לסכם.

סימון דוידסון: קודם כל אני מאוד שמח על הדיון הזה.

סימון דוידסון: אני העליתי את הנושא הזה גם פה בוועדה לפני מספר שבועות, ואני רוצה להגיד תודה רבה לחבר הכנסת רם שפע, יושב ראש הוועדה, שבעצם גייס את הדיון הזה.

סימון דוידסון: הדיון הזה הוא חשוב, הוא רק התחלה, ואני רוצה להגיד לכם שדיון כזה אני עושה בכל וועדה בכנסת.

סימון דוידסון: באמת זה הדגל שלי, זה מה שאני מאמין.

סימון דוידסון: משם הגעתי.

סימון דוידסון: דיברתם פה על נושא של ספורט כמניעה.

סימון דוידסון: אז אני אספר לכם שאני עליתי לארץ בשנת 72' מליטא, למרות שאני נראה אחד מחטופי תימן כמו שאתם רואים.

סימון דוידסון: יש לי שני הורים רופאים, ובזמנו לא היה נושא של ריטלין, ולא בדקו מה זה קשב ומה זה ריכוז.

סימון דוידסון: אבל ההורים שלי הבינו שכנראה יש להם ילד שצריך איזו שהיא עזרה, והפתרון היה ספורט.

סימון דוידסון: ושמו אותי במסגרת של שחיה, והייתי שחיין כל החיים.

סימון דוידסון: עד יום לפני הצבא אבא שלי לא ויתר, מהחדר ניתוח הוא היה מתקשר לראות אם הלכתי לאימון שחייה.

סימון דוידסון: ואני מודה לו על זה, ואני יודע שזה מה שהציל אותי מלהגיע למקומות שלא צריך להגיע, וגם לסיים בית ספר כמו שצריך.

סימון דוידסון: ואחרי זה ללמוד לימודים אקדמיים.

סימון דוידסון: אני באמת מאמין בזה.

סימון דוידסון: אני מאמין שהספורט, קודם כל זה המראה של מדינת ישראל.

סימון דוידסון: נורא נהנים לראות שזוכים במדליות אולימפיות, והצלחות.

סימון דוידסון: זה נורא כיף.

סימון דוידסון: כשאני הגעתי לכנסת בתפקיד יושב ראש איגוד השחייה בישראל, וחבר ועד אולימפי, והייתי אמור לנסוע לטוקיו.

סימון דוידסון: וקרה מה שקרה עם הנורבגי, והגעתי לכנסת, ולא נסעתי למשחקים האולימפיים.

סימון דוידסון: וזכינו בארבע מדליות.

סימון דוידסון: ואני אמרתי זה הדבר הכי גרוע שיכול לקרות לי.

סימון דוידסון: למה, כי כל החברי כנסת, אני התחלתי לדבר על הספורט, על הספורט, וכל החברי כנסת אמרו לי מה אתה רוצה, זכינו בארבע מדליות, ואני בפנים יודע שזה בדיוק הפוך.

סימון דוידסון: המדליות האלה לא משקפות על המצב של הספורט במדינת ישראל.

סימון דוידסון: על החוסר של המתקנים, על מעמד המאמן, על התקציבים העלובים שיש לאגודות הספורט ולאיגודים.

סימון דוידסון: דיברנו על כל מיני נתונים, אז מבחינת תקציב המדינה, פחות משתי עשיריות התקציב של מדינת ישראל הולך לספורט.

סימון דוידסון: פחות משתי עשיריות.

סימון דוידסון: בכל העולם מדובר על שניים פלוס אחוזים מתקציב המדינה.

סימון דוידסון: אז אנחנו מדברים על מתקנים, איך נבנה מתקנים.

סימון דוידסון: אין כסף למתקנים.

סימון דוידסון: וגם כשיש כסף, עד שאפשר לבנות את המתקן זה שבעה מדורי גהינום, עם כל הבירוקרטיה.

סימון דוידסון: אז כשאנחנו מדברים פה כולנו אנחנו מבינים את הנושא של מה הספורט יכול לעשות בשביל החברה הישראלית.

סימון דוידסון: ואני מדבר גם על החברה הערבית, כי היא חלק מהחברה הישראלית.

סימון דוידסון: אנחנו מדברים, אני יושב עם יואב סיגלוביץ, סגן השר, והוא מבין אותי כבר, וזה יהיה חלק מהתכנית העתידית.

סימון דוידסון: הספורט יכול להוריד את מקרי הפשע והאלימות והסמים והאלכוהול, בעיקר במקומות הכי קשים, ובמיוחד לילדים עם הבעיות הכי קשות.

סימון דוידסון: צר לי שאנחנו נמצאים עכשיו במצב פוליטי, כי אני באמצע מיליון תכניות, של חוג לכל ילד, ועמותות, אני באמת, היה תהליך מדהים של הממשלה הזאת, ושלי באופן פרטי בספורט.

סימון דוידסון: אבל אנחנו נחזור ויותר חזקים, ואני מקווה שנוכל להשלים את זה.

סימון דוידסון: הנושא של שולחן עגול, זה החלום שלי, שבסוף ישבו, כל אותם אנשים שמבינים את הדבר הזה, כל המנכ"לים והסמנכ"לים והאנשים שמובילים, אם זה במשרד לבטחון פנים, ומשרד הבריאות ומשרד הבטחון גם חלק מזה, ומשרד הספורט ומשרד הרווחה ומשרד החינוך, ישבו, יבינו, אתה תביא מאה מיליון, אני אביא מאתיים מיליון.

סימון דוידסון: אנחנו נעשה בסוף קופה מאוד גדולה למען הדבר הזה.

סימון דוידסון: כי בסוף, מה שנשקיע עכשיו, אז הילדים שלנו יותר בריאים בנפשם ובגופם, והנכדים שלנו יותר בריאים.

סימון דוידסון: וגם יהיו יותר הישגים.

סימון דוידסון: מה לעשות, אם יהיו יותר ספורטאים גם יהיו יותר הישגים.

סימון דוידסון: והתלמידים יהיו יותר רגועים.

סימון דוידסון: אנחנו מבינים מה הדבר הזה עושה לילדים.

סימון דוידסון: וזה הדבר החשוב בסוף שלמדינת ישראל יהיו את הכלים.

סימון דוידסון: וגם החברה החרדית פונים אליי המון, ויש פעילות שמתחילה בחברה החרדית, היא מפתיעה אותי.

סימון דוידסון: הייתי בבני ברק באירוע של חרדים, היו שם אלפיים ילדים, מלא הורים, אירוע גדול של קפוארה, בעולם החרדי.

סימון דוידסון: זה היה מדהים לראות את זה.

סימון דוידסון: ופנו אליי הורים, חרדים, כי דיברתי שם על הנושא של הספורט, ומתחברים אליי, ובאו אליי אפילו חבר'ה שלומדים בישיבות, ולא האמנתי שהרבנים מאשרים להם ללכת לפעילות ספורט כדי לעזור להם בלימודים.

סימון דוידסון: הרב אומר לילד אתה צריך ללכת לספורט.

סימון דוידסון: רק אם תוציא מרץ אתה אחרי זה תהיה תלמיד יותר טוב.

סימון דוידסון: וזה אדיר היה לשמוע את זה.

סימון דוידסון: אז אנחנו נעשה את השינוי הזה שלב אחרי שלב, מדרגה אחרי מדרגה, ונצליח למען הילדים שלנו.

סימון דוידסון: אז אני נועל את הוועדה, ואומר תודה לכולם.

סימון דוידסון: שיהיה יום טוב.