ועדת הבריאות, כנסת 24, פרוטוקול מספר 128, 2022-05-26 10:30

עידית סילמן: בוקר טוב לכולן ולכולם, ברוכים הבאים, אנחנו מתכוונות לפתוח הבוקר את הישיבה, שהחלק הראשון שלה קצת פחות פורמלי.

עידית סילמן: חלק אחר קצת יותר עוסק בנושא בריאות הנפש של אימהות, לרגל חודש המודעות ובריאות הנפש.

עידית סילמן: הדיון המיוחד היום הוא בשיתוף הקואליציה של ארגוני בריאות האישה, ואנחנו מאוד מאוד שמחות, כי זה לא המפגש הראשון שאנחנו מקיימות.

עידית סילמן: אנחנו מצליחות לקיים מפגש שני של כל קואליציית הארגונים, ואנחנו מתכנסות הלאה לסדר של סיורים בבתי חולים ובארגונים, כדי להרחיב את היריעה, ולכלול כמה שיותר נושאים.

עידית סילמן: אנחנו כל הזמן מופתעות מחדש מכמות הארגונים שמצטרפים לקואליציה, ומביעים עניין.

עידית סילמן: אנחנו יודעות שהפוקוס הוא בכל פעם על נושאים מסוימים, שאולי לא מדברים לכולם, אבל זה מתכתב אחד עם השני, בוודאי בתחומי בריאות האישה.

עידית סילמן: לפני שנתחיל בדיון, אנחנו עושות היכרות בינינו של כל קואליציית הארגונים שנמצאים כאן, מה עושה כל אחד, באיזה תחומים הוא עוסק, ומה ניתן להפיק מתוך קואליציה כזאת אחד מהשני, וגם מאיתנו ככנסת, כמרכז מידע ומחקר של הכנסת, כפרלמנטרים שנמצאים פה.

עידית סילמן: בהזדמנות הזאת אני רוצה להודות וגם לברך את מיטל בנשק, המנכ"לית של קרן בריאה, שעושה עבודה מדהימה, עבודה שבאה מתוך הלב.

עידית סילמן: בעבודה שלהן בקרן בריאה הן עושות מצ'ינג בין כל הארגונים, ועובדות איתם.

עידית סילמן: אני שמחה שתהיה כאן איזושהי מעטפת שמהדהדת את הדברים החוצה מתוך הכנסת, וגם נותנת מעטפה לקידום חקיקה ושינוי מדיניות.

עידית סילמן: יש הרבה דברים שניתן לשנות בהם מדיניות ללא שינויי חקיקה, ואלה דברים מאוד חשובים.

עידית סילמן: וכן, גם לראות איך אנחנו נכנסים לתוך משרד הבריאות ולמשרדים נוספים משמעותיים גם בתחומים של תמיכות ואחרים.

עידית סילמן: מיטל, בבקשה.

מיטל בנשק: הרבה פעמים כשנפתחות שדולות וקואליציות בכנסת, אנחנו מאוד חוששים שזה יהיה רק כדי לסמן "וי", פתיחה חגיגית וזהו, אבל עם חברת הכנסת עידית סילמן זה לא ככה.

מיטל בנשק: אנחנו כבר בכנס השני, ואנחנו מתכננות עוד המון כנסים, אירועים ושולחנות עגולים, בתקווה שזה יהיה פעם בחודש וחצי, כדי שנוכל להעלות כמה שיותר סוגיות שצפות מתוך הקואליציה שלנו.

מיטל בנשק: כשפרסמנו את התוכן של הכנס ואמרנו שיהיה פה דיון על היפראמזיס, מישהי כתבה – וואוו, היפראמזיס מגיע לכנסת, אני כל כך מתרגשת.

מיטל בנשק: סוף סוף יבינו שאנחנו לא מדמיינות, אנחנו לא היסטריות וישמעו את הקול שלנו.

מיטל בנשק: זאת בעצם המטרה שלנו, להשמיע את הקול של כמה שיותר נשים, שמרגישות שהקול שלהן לא נשמע.

מיטל בנשק: נשמח לעבור להיכרות קצרה, ונגיד את שם הארגונים.

מיטל בנשק: כל נציגת ארגון תציג את עצמה.

מיטל בנשק: כאמור, אני מקרן בריאה, קרן שמקדמת זכויות של נשים במערכת הבריאות.

מיטל בנשק: יש איתנו פה עוד כמה מהצוות, ונשמח שתציגו את עצמכן.

גלית נויפלד קרושינסקי: אני מנהלת מחקר בקרן.

ענבל אביב: אני עובדת באגף למעמד האישה בויצו, ומרכזת פורום שעוסק בנשים אחרי לידה.

ענבל אביב: אנחנו מנסות לקדם מדיניות שתסייע בקשיים רגשיים לנשים אחרי לידה, ומקוות שהממשלה והכנסת יחזיקו מעמד ותהיה יציבות פוליטית.

עידית סילמן: אני אגיד משהו על הכנסת, על הממשלה ועל היציבות הפוליטית.

עידית סילמן: הבית הזה הוא בית פוליטי, ויש כאלה שאומרים: באנו לדבר על קידום בריאות, על מדיניות ועל נושאים של ארגונים, אבל צריך לזכור שאנחנו עושים את זה סביב שולחן פוליטי בצורה כזאת או אחרת.

עידית סילמן: זאת כנסת, יש כאן חברי כנסת, כל אחד מגיע מתוך השקפת עולם ומתוך מדיניות.

עידית סילמן: צריך לזכור שוועדות הכנסת עובדות כל הזמן, והמשרדים עובדים כל הזמן.

עידית סילמן: נכון שהם ימשיכו ויעבדו כל הזמן, בין אם יש רגעים קשים יותר או שינויים.

עידית סילמן: אני מקווה – אני אומרת את זה מתוך ראייתי-אני – הכנסת ממשיכה לתפקד, הוועדה ממשיכה לתפקד.

עידית סילמן: קואליציית הארגונים לבריאות האישה תמשיך לתפקד בכל מקרה, ולא משנה מי יהיה כאן ומה יהיה כאן.

עידית סילמן: אנחנו ממשיכות לעשות את העבודה שלנו, ונמשיך לעשות אותה בכל זירה שהיא.

עידית סילמן: השינויים הפוליטיים לא אמורים להיות משנים משרד.

עידית סילמן: יש אנשי מקצוע במשרד, והם לא מחליפים את התפקידים שלהם.

עידית סילמן: אם משהו משתנה, זה בזוויות הפוליטיות יותר.

עידית סילמן: אין ספק שיש לזה השלכות, אבל לא צריכות להיות לזה השלכות ברמת העבודה גרידא הלכה למעשה.

עידית סילמן: לכן אנחנו מתמקדות בעבודה שלנו באנשי מקצוע בתחום המשרד.

עידית סילמן: נמצאים כאן גם נציגים ממשרד הבריאות, ויציגו אחר כך את העבודה.

עידית סילמן: הם נשארים שם, ולא משנה כמה באים והולכים מעליהם, יוצאים ונכנסים.

עידית סילמן: הם עושים את העבודה וזה מה שחשוב לנו.

עידית סילמן: בתוך בית פוליטי אנחנו לוקחים בחשבון גם את הסערות, ותמיד אפשר לראות את זה מכל זווית.

עידית סילמן: לאחד זה יותר טוב, ולשני פחות.

עידית סילמן: מה לעשות, עם מגוון אנחנו, כמו גם השולחן, ויש דברים שאפשר לגשר עליהם כמו גם דברים שלא נוכל לגשר עליהם.

עידית סילמן: בבריאות יש קואליציה שהיא אחת, אין ימין ושמאל, אין קואליציה ואופוזיציה וזאת שמחתנו.

לירית שפיר שמש: אני ממנהיגות נשים עם מוגבלות מבית איזי שפירא, ואנחנו מתמקדות בנושא של הדרה כפולה, הן כנשים והן עם מוגבלות, כולל מחקר איכותנו שערכנו בנושא.

לירית שפיר שמש: ממש נשמח להציג אותו בפניכן באחד המפגשים הקרובים ביותר, ולהגיע לכל מיני מסקנות ודרכי פעולה.

לירית שפיר שמש: תודה רבה.

עידית סילמן: נשמח מאוד.

עידית סילמן: תודה.

ליאורה לוינשטיין: אני מרכזת את תוכנית חבלי קשר, שזאת תוכנית בטיפת חלב ירושלים.

ליאורה לוינשטיין: אנחנו עובדות עם אימהות בדיכאון לאחר לידה בכל תחנת טיפת חלב בירושלים, מפנות אותן לטיפול, ומלוות אותן עד שהן מגיעות לתוכנית שמתאימה להן.

רחלי סגל: בוקר טוב, שלום לכל הנוכחים, אני מנהלת פרויקטים במכון פועה.

רחלי סגל: מכון פועה פירושו פוריות ורפואה על פי ההלכה.

רחלי סגל: זאת השקה של כל העניינים סביב מעגל האישה, עם השקה להלכה.

רחלי סגל: אפרופו המפגש של נשים אחרי לידה, יש לנו גם מענה נשים הוליסטי – מענה נשי, רגשי ואישי בנוסף לכל העניינים של הרפואה בממשק עם ההלכה.

ורד בר: אני מנהלת את מרכז חווה.

ורד בר: אנחנו גם מרפאה וגם יחידת טיפולים, אבל אני אדבר בהמשך.

ענבל ראובני: אני פסיכיאטרית ומנהלת מרפאת הילה.

ימית אורבין: אני מייסדת מיזם אימא יקרה, להעלאה למודעות ולתמיכה בנשים שחוות דיכאון במהלך ההיריון ולאחר הלידה.

עדי אלכסנדר: אני מנהלת את הקהילה של היפראמזיס ישראל, קהילה רפואית מקוונת, שכוללת בתוכה קבוצת תמיכה ארצית עם 3,500 נשים.

עדי אלכסנדר: אנחנו פועלות להעלאת המודעות וגם להנגשת מידע רפואי בקרב גופים רפואיים והציבור הרחב.

יפעת הדר רובננקו: אני מנהלת בית חולים בילינסון, ויושבת-ראש ארגון המיילדות.

יפעת הדר רובננקו: אנחנו פועלים כדי להרחיב את מקצוע המיילדת מעבר לכותלי בתי החולים, וכל זה בשביל היולדות.

סיגל אבנון סוויצקי: אני מהרשות לקידום מעמד האישה.

סיגל אבנון סוויצקי: אני יועצת מנכ"לית הרשות, ואנחנו פה כדי להקשיב, לשמוע, לראות בהמשך איך נשתף פעולה.

דלית שמואלי: אני יושבת-ראש עמותת גוונים של סגול, פיברומיאלגיה וכאב כרוני.

דלית שמואלי: יש לנו קבוצה גדולה של נשים בתהליכי פוריות, לידה ואחרי לידה.

רוחמה גמרמן: אני מייסדת ויושבת-ראש פורום של תקווה.

רוחמה גמרמן: זה ארגון של נפגעות ונפגעי כתות ובני משפחה, כאשר אני בעצמי שורדת כת.

רוחמה גמרמן: יש שלושה היבטים שאנחנו פועלים בהם: העלאת המודעות לנושא השבי בכתות.

רוחמה גמרמן: יזמתי יום מודעות לשבי בכתות ב-22 בדצמבר.

רוחמה גמרמן: כל הנושא של קידום מדיניות, חקיקה וכל הדברים האלה, ויצירת פתרונות חדשים לבעיות קיימות.

סמדר ברנד: בוקר טוב, אני מנכ"לית עמותת אימהות למען אימהות.

סמדר ברנד: זאת עמותה חדשה שמאגדת את סניפי אם לאם בארץ, ואני אדבר בהמשך.

סמדר ברנד: תודה.

שגית לב: אני יושבת-ראש ורכז מדריכות ארצית של ליגת לה לצ'ה ישראל.

שגית לב: אנחנו חלק מארגון בין-לאומי, שקיים כבר 65 שנה, ופה בארץ קיים מתחילת שנות השמונים.

שגית לב: אנחנו תומכות בנשים מיניקות, בבחירות שלהן.

שגית לב: יש לנו קבוצות תמיכה בארץ מאימא לאימא, על ידי מתנדבות בלבד.

שגית לב: יש לנו קהילה מאוד גדולה, של 40 אלף אימהות בקבוצת פייסבוק בעברית, ועוד 3,500 נשים בקבוצת אימהות באנגלית.

שגית לב: נמצאת איתי פה חנה כצמן, שמנהלת את קבוצת הפייסבוק באנגלית, ועוד מעט תגיע אלונה בורלא לדבר על יחסי גומלין והקשר בין הנקה והיפראמזיס.

שגית לב: האתר שלנו נותן תמיכה ומאמרים גם בעברית וגם בערבית.

שגית לב: אנחנו היחידים בעולם שהנגשנו מאמרים בנושא הנקה בערבית בכל העולם בכלל.

אלה נוימן: אני יושבת-ראש עמותת ניצוצות ענבר וחלק ממייסדיה.

אלה נוימן: אנחנו עוסקים בכמה דברים, אבל פרויקט הדגל שלנו עוסק בעיקר בתמיכה בזוגות שחוו לידה שקטה, ההכרה באבל שלהם, ובכך שזה נושא שקיים בכלל, ועד לא מזמן לא היה כל כך מדובר.

אלה נוימן: אנחנו מתעסקים עם העניין של הלידות השקטות גם מההיבט של הזוגות, ומעניקים להם אפשרות אומנם לא לצאת בידיים מלאות, אבל בטח לא בידיים ריקות.

אלה נוימן: אנחנו עושים גם את החיבור מצד שני, של צוות בתי החולים, שמשתפים איתנו פעולה.

אלה נוימן: אנחנו מקווים לעשות עוד טוב ביחד.

חן מיכאלה אליה: אני שייכת לקבוצת היפראמדיס ישראל.

חן מיכאלה אליה: אני אקטיביסטית, פועלת לקידום מודעות להיפראמזיס ולשינוי מדיניות.

זהבי לב: שלום, אני מנכ"לית אם הדרך.

זהבי לב: אם הדרך היא עמותה שקמה לסייע לאישה החרדית, הסובלת מהיפראמזיס.

זהבי לב: כל מה שקשור בציבור החרדי, כולל תמיכה, ייעוץ ליווי לכל אורך הדרך, עזרה במיצוי זכויות רפואיות, עזרה בבתים עצמם בארוחות, עבודות בית קלות, שמרטפות על ילדים וכל תחום שקשור.

עידית סילמן: יש עוד מישהו שרוצה להציג ופספסנו?

חנה קטן: אני חברת המועצה הלאומית לבריאות האישה, עוסקת ברפואת נשים 35 שנה.

חנה קטן: חיברתי תשעה ספרים בנושא בריאות האישה, ואני פועלת בחלק מהעמותות האלה בשמחה רבה ובהוקרה ענקית על כל הפעילות הזאת.

חנה קטן: יישר כוח לעידית, למיטל ולכל הנשים.

תמר מדינה-הרטום: אני חוקרת ממכון ברוקדייל.

תמר מדינה-הרטום: עשיתי מחקר גדול מאוד על רווחה נפשית של נשים שעוברות טיפולי פוריות, ואני פה כנציגה של הקבוצה לייעוץ נפשי ופוריות – איילה.

תמר מדינה-הרטום: אנחנו מנסות לקדם את כל מה שקשור בהיבטים הפסיכו-סוציאליים, שקשורים לטיפולי פוריות.

דיני שפיצר: אני מנהלת עמותת התנערי.

דיני שפיצר: זאת עמותה לחד הוריות במגזר החרדי.

עידית סילמן: נחזור למצגת, כדי שנדבר על הקואליציה, לפני שניכנס לדיון.

עידית סילמן: הרעיון של הקואליציה הוא לתת את הזווית המגדרית שלנו, גם בדיונים שמתקיימים פה, בוועדת הבריאות, וגם להביא נושאים לקדמת הבמה הציבורית והפוליטית.

עידית סילמן: זאת ועדה ייחודית בכנסת הנוכחית, מכיוון שוועדת הבריאות הייתה תמיד משותפת לוועדת העבודה והרווחה.

עידית סילמן: נמצאת כאן גם אורית ארז, סגנית מנהלת הוועדה, ויחד עם כל צוות הוועדה הם יידעו להגיד לכם כמה נגעו בנושאי בריאות ועד כמה ירדו בהם לעומק, כשזאת הייתה ועדה משותפת.

עידית סילמן: היום, כשפיצלנו את הוועדה, והקמנו ועדת בריאות בפני עצמה, אנחנו מצליחים לראות שיש ירידה לעומקם של נושאים.

עידית סילמן: אלה נושאים שמעולם לא עלו על שולחן הוועדה.

עידית סילמן: מעולם לא הקמנו קואליציות של ארגונים, וכאן הקמנו יחד עם הוועדה קואליציה של ארגוני בריאות הנפש, גם קואליציה אחת כללית לכל עולם בריאות הנפש, וגם אחת שעוסקת יותר בעולם בריאות הנפש בהיבט היותר דתי, בהיבט הקהילתי, המגזרי; הקמנו קואליציית ארגונים לבריאות האישה, ואנחנו מקימים עוד מיזמים.

עידית סילמן: אנחנו עורכים הרבה סיורים עם הוועדה, ואני לא יודעת אם אורית תסכים איתי – אני מאמינה שכן – לוועדה הזאת יש הצלחה מאוד גדולה גם בהיבט הפרלמנטרי פה בכנסת, וגם ברמת העבודה שלה.

עידית סילמן: זאת ועדה שמנצלת את כל ימי הדיונים, ויש המון נושאים.

עידית סילמן: יום חמישי, למשל, הוא לא יום דיונים רגיל של הכנסת, ולמרות זאת הוועדה עובדת מאוד קשה ביום זה, על כך תודה.

עידית סילמן: עולם הבריאות עולה על שולחן הדיונים ביתר שאת, ואנחנו מביאים אותו לקדמת הבמה, גם ברמת חקיקה.

עידית סילמן: אני מאמינה שלא נלך אחורה.

עידית סילמן: למרות שזאת הייתה הזדמנות פוליטית לייצר ועדת בריאות, וזאת הייתה דרישה שלי, שהצלחנו להביא לידי יישום, אני לא מאמינה שבכנסות הבאות שיבואו אחר כך, יחזירו את הוועדה להיות ועדה משותפת עם עבודה ורווחה.

עידית סילמן: זאת אות חיה וסטטוס שלא נחזור ממנו אחורה.

עידית סילמן: ועדת בריאות לעד תהיה סטטוטורית ועצמאית פה בכנסת, ואני מאוד מאוד שמחה על ההזדמנות הזאת, כי זה באמת שינוי של מציאות הלכה למעשה.

עידית סילמן: גם בחקיקות שעולות בוועדת הבריאות, אנחנו נכנסים לעומקם של דברים ואנחנו עושים המון שינויים שבעבר לא הסתכלו עליהם, והם מאוד משמעותיים.

עידית סילמן: רבים מהם בתחום בריאות הנפש, אבל זה עדיין לא מספיק, כי זה תחום שנזנח המון שנים, אבל אנחנו מאוד גאים בזה.

עידית סילמן: מטרה נוספת היא לקחת את כל הידע שמפוזר היום בין המון ארגונים כאן, בתוך הקואליציה, לנסות לאגם אותו ולראות מה הצרכים העיקריים שאנחנו רוצים להתמקד בהם.

עידית סילמן: חקיקה לוקחת זמן, ויש הרבה דברים שאפשר לקדם על ידי שינוי מדיניות.

עידית סילמן: משרד הבריאות הנוכחי אלוף בזה, ויודע לעשות המון – חוזרי מנכ"ל וכולי.

עידית סילמן: כשהוא מבין שיש דרך ארוכה בקידום דרך חקיקה, הוא זורק לנו חוזר מנכ"ל לטוב ולמוטב.

עידית סילמן: יש הרבה הזדמנויות לשנות מדיניות הלכה למעשה בצורה הרבה יותר מהירה, לאו דווקא דרך חקיקה.

עידית סילמן: יצירת שיתופי פעולה בין הארגונים הוא דבר שמאוד חשוב לנו.

עידית סילמן: עולם הבריאות ברובו מתקיים על ידי הסביבה שלו.

עידית סילמן: זה לא משרד וזה לא רק בתי חולים ומרפאות.

עידית סילמן: יש עולם שלם של חסד, עולם שלם של ארגוני מגזר שלישי.

עידית סילמן: בתוך המגזר השלישי החברתי, החצר הקדמית של מערכת הבריאות, היא המגזר הזה, והוא מאוד מאוד גדול ביחס לעולמות תוכן אחרים.

עידית סילמן: כל העמותות וכל הארגונים הם ממש אבן שואבת, והם מהווים כלי ידע.

עידית סילמן: אנשים שבאמת מנסים וגם מצליחים לשנות מציאות הלכה למעשה.

עידית סילמן: אנחנו רוצים לראות איך אנחנו מאגמים משאבים ומייצרים שיתופי פעולה בין ארגונים, ולסייע לארגונים לקדם שינוי מדיניות, אבל לא רק.

עידית סילמן: גם להביא במה תקשורתית, וזה מה שאנחנו עושים כאן בוועדות.

עידית סילמן: נמצא איתנו דובר הוועדה, שמוציא את זה אחר כך לתקשורת.

עידית סילמן: הרבה מהנוכחים כאן הם נציגי ארגוני מגזר שלישי ולא רק.

עידית סילמן: יש הרבה ארגונים או מרכזים רפואיים מאוד קטנים, ולא תמיד ניתנת ההזדמנות להשפיע בכל הרמות.

עידית סילמן: כאשר עמותה קמה על מנת לייצר תיקון עולם בתחום שלה, לא תמיד יש מעטפת של שיווק, תוכן, דוברות ויחסי ציבור.

עידית סילמן: אלה המון דברים להתעסק איתם, שהם מעבר לעולם התוכן שאותו באתי לקדם.

עידית סילמן: מכיוון שהעמותות מאוד רזות, מאוד מנסות לקדם את התחום שלהן, לא תמיד יש משאבים ויכולת לקחת אסטרטג, איש שיווק או איש דיגיטל, ולהשתמש בכל הכלים האחרים.

עידית סילמן: יהיה לנו מפגש קצת יותר אינטגרטיבי, שייתן כלים ויאפשר לייצר תמונות לרשתות החברתיות.

עידית סילמן: כל הדברים שעמותה קטנה או ארגון קטן צריכים, ואלה יהיו הכלים הבסיסים שלו.

עידית סילמן: ניתן ארגז כלים ונביא אנשי מקצוע מתחומי האסטרטגיה, שיווק ופרסום כדי שיוכלו לתת לכם כלים, ולעזור לכם להתקדם לצעד הבא.

עידית סילמן: תהיה צלמת מקצועית שתוכל לצלם אנשים ותמונות לרשתות, וגם את זה נרצה לקדם כקואליציה.

עידית סילמן: בשקף הבא רשומים כל הארגונים.

עידית סילמן: יש 73 ארגונים ואפילו קצת יותר, כי כל הזמן מצטרפים עוד.

מיטל בנשק: אופן העבודה של הקואליציה – מאוד חשוב לנו שכל הסוגיות וכל הנושאים ינבעו מתוך הארגונים, וכך פעלנו גם עכשיו.

מיטל בנשק: אלה נושאים שאתן ביקשתן לדבר עליהם, וביקשנו מכן לציין בטפסים מה הנושאים הבאים שתרצו שנדון בהם, כדי שזה יבוא מתוך השטח החוצה.

מיטל בנשק: כמו שעידית אמרה, ניתן כלי עזר פרלמנטריים גם בסיוע בקידום חקיקה, גם בייעוץ תקשורתי, וכל מה שנוכל לעשות כדי לעזור לכן לקדם את הסוגיות שחשובות לכן, וזה יהיה מעבר למפגשים פעם בחודש וחצי.

עידית סילמן: לפני כמה זמן פנה אליי אדיר ינקו, כתב ידיעות אחרונות ו-Ynet, ודיבר איתי על קטועי הגפיים, כאלה שמחכים המון זמן לפרוטזות.

עידית סילמן: פרוטזות זה משהו שנכנס לתוך הסל, אבל בלתי אפשרי לממש אותו.

עידית סילמן: נכנסנו לעומקם של הדברים, ויצר איתנו קשר רונן ליטבק מעמותת הצעד הבא.

עידית סילמן: למדנו את הנושא, קיימנו דיון ועדה לפני שבוע וחצי, יחד עם הארגון.

עידית סילמן: הגיעו לכאן המון קטועי גפיים שסיפרו על הקושי, ותוך שבוע הצלחנו לקבל התחייבות ממשרד הבריאות, ולייצר שינוי במדיניות הלכה למעשה.

עידית סילמן: במקרה, כבר השבוע היינו בכנס שלהם שהיה במשך שלושה ימים במלון רמדה.

עידית סילמן: דיברנו שם, חיברנו חיבורים ויחד עם התורמים הגדולים שלהם, פתאום גילינו שיש ילד קטוע רגל, ולא מגיעים לו אחוזי נכות לפי ביטוח לאומי.

עידית סילמן: הוא לא מקבל כמעט כלום, כי קטוע רגל לא נחשב.

עידית סילמן: כרגע אנחנו עובדים מול ביטוח לאומי ומאיר שפיגלר, כדי לברר מה קורה שם.

עידית סילמן: אני קוראת לזה מצווה גוררת מצווה, וזה באמת ככה, כי כשאנחנו נוכחים באירועים בעמותות, אנחנו שומעים את האנשים בשטח.

עידית סילמן: יצרנו שולחנות עגולים ואנחנו ממשיכים לקדם עוד הרבה נושאים של מדיניות שקשורים לקטועי גפיים.

עידית סילמן: כמעט אף פעם לא התייחסו אליהם, והם מעולם לא עלו על שולחן הוועדה, וזה הכי לא הגיוני בעולם.

עידית סילמן: יש המון ארגונים שמתעסקים באנשים שהכי צריכים אותנו בחברה בישראל, ועל שולחן הכנסת עולים הרבה נושאים ומקדמים הרבה חקיקות מאוד יפות, שהן אקסטרה והן טובות.

עידית סילמן: בוודאי שמעתם על הרעש שהיה השבוע על החוק ממדים ללימודים.

עידית סילמן: אני מאוד בעדו ואני מפרגנת לחיילי צה"ל, אבל אני אומרת שהבסיס, שזה ללכת, היכולת ללכת עם פרוטזה, יש אנשים שזה לא דבר מובן מאליו עבורם.

עידית סילמן: אנחנו לא יכולים לחיות בכנסת כזאת ולקדם הרבה אידאות גדולות, כשאנשים לא מקבלים את הבסיס שלהם כדי לחיות ביום-יום.

עידית סילמן: מה שאנחנו עוסקים בו כאן מאוד חשוב, ואנחנו נמשיך ונלווה את הצעד הבא.

עידית סילמן: זאת דוגמה קטנה לעמותה ולארגון שבאמת מייצר שינוי מדיניות ותפיסה עצומה בחברה בישראל.

עידית סילמן: אנחנו מאוד גאים בזה.

עידית סילמן: נעבור לדיון, מיטל בנשק, בבקשה.

מיטל בנשק: הכנס הזה מאוד חשוב, כי הוא נוגע בזוויות שונות של בריאות הנפש של אימהות, גם כאלה שפחות מדברים עליהן.

מיטל בנשק: אימהות זה קונספט תרבותי, ולכן הוא מאוד תלוי בדור מסוים ובמאפיינים שלו.

מיטל בנשק: כשנדון היום באספקטים השונים של דיכאון אחרי לידה, כדאי לזכור את זה.

מיטל בנשק: כיום נשים מדברות אימהות ברשתות החברתיות שעות ארוכות ביממה, וזאת זירה שנמצאה כמסייעת לאיתור ולשיפור תסמינים של דיכאון אחרי לידה.

מיטל בנשק: לדוגמה, מחקר שנערך על נשים שמשתמשות בטוויטר, מצא שניתן לחזות התפתחות של דיכאון אחרי לידה בעזרת ניטור של שפה, פעילות ואינטראקציות בין יוזרים.

מיטל בנשק: מחקרים נוספים מצאו שקבוצות תמיכה בפייסבוק הקלו על תסמינים של דיכאון אחרי לידה.

מיטל בנשק: כדאי להיות קשובים לקולות האלה, ולהשתמש בכלים האלה כדי להקל על נשים.

מיטל בנשק: הדוברת הראשונה שלנו תתייחס בדיוק לסוגיה הזאת.

מיטל בנשק: גלית נויפלד קורשינסקי, מנהלת מחקר בקרן בריאה, בבקשה.

גלית נויפלד קרושינסקי: תודה, מיטל.

גלית נויפלד קרושינסקי: אנחנו יודעים שדיכאון לאחר לידה הוא אירוע מאוד מאוד משמעותי סביב ההיריון וסביב הלידה, ויש לו השלכות מאוד משמעותיות גם לילד וגם לאימא.

גלית נויפלד קרושינסקי: העניין של איתור, אפילו איתור מוקדם ככל הניתן והגשת עזרה, מאוד משמעותיים.

גלית נויפלד קרושינסקי: האיתור נעשה היום בטיפות החלב, על פי משהו שהוגדר כבר ב-2014, והוא נערך בשבוע ה-26 להיריון, או לאחר הלידה סביב שבועות 4 ו-9.

גלית נויפלד קרושינסקי: הדוחות של משרד הבריאות מראים שאחוז הנשים שמאותרות הוא 4.5%, וזה מאוד נמוך.

גלית נויפלד קרושינסקי: אנחנו מדברים על שכיחות של 16% כערך בדיכאון אחרי לידה, כך שהמספרים שאנחנו מתארים פה מאוד קטנים.

גלית נויפלד קרושינסקי: גם אחוז הנשים שמתושאלות בטיפת חלב מאוד קטן.

גלית נויפלד קרושינסקי: משרד הבריאות הגדיר 90% פטור סף שהוא רוצה להגיע אליו, ובשנים האחרונות יש ירידה מ-95% ל-89%, כך שיש פחות נשים שנשאלות.

גלית נויפלד קרושינסקי: חלק מההסברים מדברים על זה שנשים לא מרגישות בנוח לדבר מול אחיות טיפת חלב, לחשוף את זה שיש להם קשיים נפשיים.

גלית נויפלד קרושינסקי: אולי הן אפילו מפחדות שיגדירו אותן בתור אימהות לא טובות, אולי ייקחו להן את הילד.

גלית נויפלד קרושינסקי: אנחנו אומרים שצריך למצוא דרך יותר יצירתית כדי לאתר דיכאון אחרי לידה.

גלית נויפלד קרושינסקי: הקורונה היוותה אפשרות לנסות למצוא דרך אחרת לאתר.

גלית נויפלד קרושינסקי: בקרן בריאה, יחד עם מרכז חוה ועוד נשות מקצוע נוספות כמו ד"ר ענבל ראובני, שגם לקחה חלק בזה, הקימו אתר שבו יש הנגשה של מידע לגבי דיכאון לאחר לידה, איזה גורמים יכולים לתמוך בזה, וגם מידע איך אפשר להתמודד עם הלחץ ועם הדיכאון.

גלית נויפלד קרושינסקי: היה שם שאלון שמועבר בטיפות חלב, שנקרא שאלון אדינבורו, וגם הוא היה באתר.

גלית נויפלד קרושינסקי: הוא מאפשר לנשים להיכנס ולמלא אותו, ולקבל איזשהו חיווי לגבי המצב הנפשי שלהן.

גלית נויפלד קרושינסקי: ראינו שכ-5,000 נשים נכנסו לאתר, ואפילו בלי הרבה פרסומת, מתוכן 2,100 נשים ובאופן אקטיבי מילאו את השאלון הזה.

גלית נויפלד קרושינסקי: 70% מהן נמצאות כבעלות סיכון מוגבר לדיכאון לאחר לידה – אלה מספרים עצומים, ו-38% מהן היו בסיכון מוגבר לאובדנות.

גלית נויפלד קרושינסקי: אלה מספרים עצומים.

גלית נויפלד קרושינסקי: היה מעניין לראות שנשים נכנסו לאתר הזה ומילאו את השאלון בכל שעות היום, גם בשעות היום והצוהריים, וחלק מהן עשו את זה בין חצות לבוקר.

גלית נויפלד קרושינסקי: זה מאוד הגיוני כי אחרי הלידה התינוק ער בשעות לא שעות, ושם מגיע לפעמים הקושי מחוויית הלידה, והחשש לגבי מה שקורה.

גלית נויפלד קרושינסקי: הנשים נכנסות ומחפשות מידע.

גלית נויפלד קרושינסקי: הן רוצות לדעת מה יש להן, מה קורה איתן, וחושבות שיש משהו לא בסדר.

גלית נויפלד קרושינסקי: זה דור שמחפש מידע באינטרנט – נשים בגילאי 20 עד 40 – ופחות פונות לאימא ולרופא.

גלית נויפלד קרושינסקי: הן רוצות את זה באופן קצת יותר נגיש.

גלית נויפלד קרושינסקי: מעניין להגיד ש-35% מהנשים שמילאו את השאלון, אמרו שהן כלל לא נשאלו על זה בטיפת חלב.

גלית נויפלד קרושינסקי: יכול להיות שהן עדיין לא הספיקו, ויכול להיות שעדיין לא שאלו אותן.

גלית נויפלד קרושינסקי: יש מספר גדול מאוד של נשים שמילאו את השאלון, ובכלל לא נשאלו על זה קודם.

גלית נויפלד קרושינסקי: כך, יכול להיות שהגענו אליהן בפעם הראשונה, ולא דרך טיפת חלב.

גלית נויפלד קרושינסקי: אנחנו אומרות שכדאי להכניס את השאלון הזה ואת המידע הזה באתרים נוספים באינטרנט, ומשרד הבריאות צריך לקחת את זה על עצמו.

גלית נויפלד קרושינסקי: יש לו אתר, שמפרט קצת מידע לגבי דיכאון לאחר לידה, אבל הוא לא נותן מספיק מידע לגבי אפשרויות התמיכה, גורמים שניתן לגשת אליהם, והוא לא מנגיש את השאלון, שהוא מאוד משמעותי.

גלית נויפלד קרושינסקי: בנוסף לכך, אפשר לעשות את זה בצורה קצת יותר אקטיבית.

גלית נויפלד קרושינסקי: הנשים האלה יולדות, יש לנו מאגרי מידע, יש לנו את הטלפונים שלהן ואנחנו יכולים לגשת אליהן.

גלית נויפלד קרושינסקי: אנחנו יכולים לשלוח להן הודעה: אנחנו יודעים שעברת לידה, מזל טוב, ועם זה, יש קושי בתקופה הזאת.

גלית נויפלד קרושינסקי: אנחנו מציעים לך להיכנס לאתר, לחפש מידע ואולי גם למלא את השאלון.

גלית נויפלד קרושינסקי: אפשר לבקש מרופא המשפחה שיציע להן, אפשר לעשות את זה דרך האפליקציות.

גלית נויפלד קרושינסקי: כולנו נכנסות, כולנו מקבלות הודעות כגון: תעשי בדיקת דם – מעולה.

גלית נויפלד קרושינסקי: אפשר גם לתת לי הצעה למלא את השאלון.

גלית נויפלד קרושינסקי: כדאי מאוד לשים לב לכך, שמשרד הבריאות נותן לנו מידע לגבי נשים שנשאלו, אבל אין לנו שום מעקב לגבי נשים שפנו לקבל עזרה, וכמה נשים מקבלות עזרה.

גלית נויפלד קרושינסקי: חשוב שמשרד הבריאות יוסיף את זה בתור מדדים לטיפות חלב.

גלית נויפלד קרושינסקי: תודה.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: יש כאן נציגים ממשרד הבריאות, ואני רוצה בהזדמנות הזאת להודות לנציגים ממשרד הבריאות וממשרדים נוספים שנמצאים כאן בכל הדיונים, מקשיבים ורושמים את הדברים.

עידית סילמן: הם עוזרים לנו לקדם את השינויים הלכה ולמעשה, ובגלל שהזכרת אותם על שלל המשימות, בבקשה.

רוית ברוך: שלום לכולם, אני אחות, עוזרת מפקחת ארצית בתחום אם וילד, ואני עוסקת בתחום של טיפות החלב.

רוית ברוך: אני אשמח להתייחס לנתונים שהוצגו כאן, וגם לפעילויות.

רוית ברוך: לגבי הפעילות, משנת 2014 יש פעילות מובנית בטיפות החלב.

רוית ברוך: חשוב לי להגיד שטיפות החלב נמצאות בפריסה ארצית, והשירות ניתן על ידי משרד הבריאות, העיריות ירושלים ותל אביב, ועל ידי קופות החולים.

רוית ברוך: כולם עובדים על פי אותו סטנדרט, כך שמבחינת פריסה, אנחנו מגיעים לנשים.

רוית ברוך: מבחינת האחוזים, אני קצת חולקת על מה שנאמר.

רוית ברוך: הנתונים שיש לנו משנת 2021, כשאנחנו עדיין בתוך הקורונה והמתווים של טיפות חלב השתנו במהלך הזמן הזה, מראים שאנחנו עדיין עומדים על תשאול גבוה של למעלה מ-90%.

רוית ברוך: גם מדד האיכות מראה את זה, וגם נתונים שלנו, דוחות שאנחנו עוקבים אחריהם מראים אחוז תשאול גבוה.

רוית ברוך: עם זאת, אנחנו מודעים לפערים ולצורך לאתר אחוזים הרבה יותר גבוהים ממה שאנחנו מצליחים לאתר היום.

רוית ברוך: נכון, זה לא נמצא כמדד איכות, אבל זה נמצא בדוחות שלנו, במערכות שלנו ובאפשרות שלנו לעקוב אחרי הדברים.

רוית ברוך: אני אפריד בין שני דברים: נשים שעולה חשד לגביהן, אנחנו מנסים כל הזמן לשפר את תהליכי הליווי של אותן נשים, גם כדי לאפשר לצוותם שלנו בטיפות חלב את העשייה הנכונה ביותר, כך שכאשר הן מאתרות נשים, יש להן לאן להפנות אותן.

רוית ברוך: ממש לאחרונה הרחבנו פיילוט שהתקיים בטיפות חלב של משרד הבריאות במחוז צפון.

רוית ברוך: הרחבנו אותו לכל הארץ, והפיילוט הזה מתייחס להרחבה של הגורמים שמטפלים באישה מייד לאחר שהיא מאותרת בטיפת חלב.

רוית ברוך: זה מאוד דומה למה שנעשה בחבלי קשר, וכולנו עובדים ומכירים את הדברים.

רוית ברוך: למעשה, בנוסף להפניה לרופא בקופת החולים, לערב גם את העובדת הסוציאלית בקופת החולים, כמובן, בהסכמת האישה.

רוית ברוך: להעביר את הפרטים, והעובדת הסוציאלית בקופת חולים יוצרת קשר עם האישה.

רוית ברוך: אנחנו מודעים לקושי של הנשים לצרוך שירותים בתקופה הקשה הזאת.

רוית ברוך: היא יוצרת קשר, ונותנת לה ליווי ראשוני, מספר שיחות, ובהתאם לצורך עומדת על הצרכים.

רוית ברוך: היא ממשיכה ללוות אותה בתוך קופת החולים, או אם יש צורך בהפניות לגורמים אחרים.

רוית ברוך: אנחנו מאוד מנסים לתת מענים ולחזק אותם.

רוית ברוך: דבר נוסף שנעשה בטיפות חלב בשנתיים האחרונות – זה נכון לכל הספקים – זה הכשרות שניתנות לצוותים כדי לחזק את העבודה עם הורים.

רוית ברוך: אנחנו עובדים עם גושן ולוטם, שתי חברות שמלוות אותנו, כדי לחזק את העבודה שלנו עם ההורים בטיפות חלב.

רוית ברוך: זה לא רק בנושא הזה, אבל זה ישרת אותנו וזה חשוב לנו מאוד גם בנושא של איתור מוקדם של אלימות במשפחה, גם בנושא של דלאל.

רוית ברוך: אלה נושאים עם הרבה מאוד רגישות והרבה מאוד קושי, גם של נשים לפתוח אותם, גם של הצוותים בעבודה מול המשפחות.

רוית ברוך: המודל השלם אומר: שותפות להורות מיטבית.

רוית ברוך: אנחנו מסתכלים על המשפחה כמשפחה – לא רק האם אלא כל המשפחה.

רוית ברוך: השותפות הזאת מאוד חשובה לנו ממקום של ביטול שיפוטיות, יותר תמיכה ולראות את הרווחה ההורית מייד לאחר הלידה, בשנים הראשונות.

רוית ברוך: אנחנו מובילים לכך שהשאלון ייפתח בטיפת חלב בצורה יותר מאפשרת, יותר פתוחה עם ההורים.

רוית ברוך: אנחנו מניחים שזה מה שיוביל ויעלה את אחוזי האיתור שלנו.

רוית ברוך: אני רוצה לציין עוד שירותים שניתנים בטיפת חלב.

רוית ברוך: אם אנחנו מדברים על נושא דיכאון, נפתח מוקד טיפת חלב בשנתיים האחרונות, והוא נותן מענה לנשים.

רוית ברוך: זה מוקד של משרד הבריאות, ועובדות שם אחיות טיפות חלב, שמכירות היטב את כל התכנים שניתנים בטיפת חלב.

רוית ברוך: כמובן, גם את הנושא הזה.

רוית ברוך: אחיות טיפת חלב שעובדות בבקרים בטיפת חלב, נותנות מענה בשעות הערב ובימי שישי בכל הנושאים של טיפת חלב.

רוית ברוך: לפעמים נשים מתקשרות אלינו, ואומרות שהן מתקשרות בנוגע לנושא הספציפי הזה.

רוית ברוך: לפעמים מתוך השיח האחיות מזהות שאישה צריכה יותר תיווך, יותר מעקב, יותר תמיכה.

רוית ברוך: הן נמצאות בקשר עם טיפות החלב, ומכל ספקי השירות אנחנו בקשר עם כולם.

רוית ברוך: זה עוד ערוץ שמאפשר לנו להגיע לנשים.

רוית ברוך: עוד כמה מילים לגבי ביצוע השאלון בתוך טיפות החלב.

רוית ברוך: העשייה של כולם מאוד חשובה, אבל אני חושבת שאנחנו בטיפות חלב החצר הקדמית של השירות הזה.

רוית ברוך: עצם זה שאנחנו נותנות שאלון בתוך טיפת חלב, פנים מול פנים, מזהות את שפת הגוף של האישה, יודעות לתת לה מענה אם היא לא הבינה את כל השאלות, נותנות תיווך מתאים בתוך טיפת חלב, יש לזה ערך עצום.

רוית ברוך: יש לנו עוד הרבה עבודה בעניין הזה, וגם אם מכניסים את השאלון לפלטפורמות אחרות – גם אנחנו בוחנים את האפשרויות האלה, זה מבורך, אבל זה לא במקום.

רוית ברוך: השירות ניתן בטיפת חלב, פנים מול פנים, ולמעלה מ-60% מנשים אחרי לידה מגיעות לטיפת חלב.

עידית סילמן: שאלה לגבי הממשק הדיגיטלי בין טיפות חלב לקופות החולים.

עידית סילמן: אחת הבעיות בממשקים בין טיפות החלב, היא שהידע והמידע נמצא שם, והוא לא מקושר לקופות החולים בתחומים של דיכאון.

עידית סילמן: זה קריטי וחשוב, והשאלה איך עושים את זה.

רוית ברוך: אנחנו נמצאים בקשר עם העובדות הסוציאליות והן מחזירות אלינו פידבק.

רוית ברוך: זה תהליך מובנה וחדש יחסית.

רוית ברוך: כפי שהזכרתי, זה התחיל כפיילוט מאוד מוצלח במחוז צפון, והוא מתרחב לכל הארץ.

רוית ברוך: בנושא הרופאים בקופות החולים, עיקר המעקב שלנו נעשה דרך האישה.

רוית ברוך: אנחנו רואים את הנשים האלה, הן ממשיכות להגיע לטיפת חלב כחלק מהטיפול עם הילדים שלהן.

רוית ברוך: בזמן הקרוב נכניס את מערכת איתן, שתאפשר לנו לקבל מידע על טיפולים, בדיקות וייעוצים שניתנים בתוך בתי החולים, בתוך קופות החולים ובתוך טיפות חלב.

רוית ברוך: גם טיפת חלב מעבירה נתונים למערכת הזאת, וזה עוד ערוץ שמאפשר לנו לקבל מידע, ולראות את רצף הטיפול שנעשה.

רוית ברוך: אלה דברים שאנחנו בונים יחד עם השותפים שלנו, וכמובן, הרבה מאוד מידע שמגיע אלינו מנשים שמגיעות לטיפת חלב.

חנה קטן: דיכאון אחרי לידה מתחיל בהיריון באחוזים מאוד מאוד גבוהים, והאיתור הזה לוקה בחסר.

חנה קטן: זה בקופות, ויש פה בעיה.

מיטל בנשק: נעבור למודלים טיפוליים בבתי חולים.

מיטל בנשק: ד"ר ורד בר, מרכז חווה.

עידית סילמן: אגב, ביום חמישי הבא ועדת הבריאות תסייר בבית חולים שיבא.

ורד בר: אני הייתי רוצה להגיד מבית חולים לבית של בריאות.

ורד בר: קודם כול, תודה רבה, אני מאוד מתרגשת.

ורד בר: תודה רבה למיטל ולקרן בריאה, תודה רבה לחברת הכנסת עידית סילמן ולוועדת הבריאות, ולכל הקואליציה הנכבדת הזאת, על ההזדמנות לספר לכם על המודל של מרכז חווה למניעה, איתור מוקדם וטיפול ממוקד בדיכאון בהיריון ואחרי לידה.

ורד בר: אני רוצה לקרוא לזה דיכאון כדי להפשיט, אבל אנחנו מדברים על הרבה מאוד הפרעות נפשיות שיכולות לקרות לנשים בזמן ההיריון או אחרי לידה.

ורד בר: אנחנו מדברים על הפרעה פוסט טראומתית, הפרעה אובססיבית קומפולסיבית ועוד ועוד.

ורד בר: למען הנוחות, נדבר על דיכאון, אבל זה הרבה יותר מזה.

ורד בר: הפרעות נפשיות הן סיבוכי ההיריון והלידה השכיחים ביותר.

ורד בר: בכל שנה יש בישראל כ-180 אלף לידות, ובזמן ההיריון, כ-15% מהנשים יסבלו מהפרעות נפשיות, כ-30 אלף.

ורד בר: אחרי לידה זה מגיע לכ-20% מהנשים.

ורד בר: הפגיעה באישה, בילוד ובמשפחה הן בהתאמה גם למשך וגם לחומרת התסמינים הנפשיים, ולכן מניעה, איתור מוקדם וטיפול ממוקד מצמצמים את הנזקים, וקוטעים את רצף ההעברה הבין דורית.

ורד בר: מניעה ראשונית זה למנוע דיכאון בקרב האוכלוסייה הבריאה.

ורד בר: יש לנו חלון הזדמנות מאוד מאוד רחב, ובפנטזיה שלי, כמו שכל אישה בישראל פונה לרופאת נשים לברר אם יש לה נוגדנים למחלות וירליות נפוצות, לגנטיקאי, לבדוק אם היא נשאית לגנים, היא תבוא למומחה בתחום פסיכיאטריה של הפריון ותתייעץ לגבי גורמי החוסן שלה, לגבי גורמי הסיכון שלה, ומה היא יכולה לעשות על מנת להתמודד בצורה יותר טובה במהלך ההיריון מבחינה רגשית.

ורד בר: אחרי שראינו אין סוף נשים שהתיישבו מולנו ושאלו אותנו למה אף אחד לא אמר לי קודם, הבנו שחלק גדול מהמצוקה נובע מהפערים המאוד גדולים בין הציפיות למציאות.

ורד בר: ד"ר מאיה שפר שעובדת איתי ואני פתחנו וובינר שפתוח לקהל הרחב, ומדבר על הקשיים והאתגרים במהלך ההיריון, בלידה ובכניסה להורות, במטרה לתת להורים לעתיד כלים יותר טובים להתמודדות.

ורד בר: עוד אוכלוסייה שיש לנו אפשרות לעזור לה מאוד היא נשים בסיכון.

ורד בר: אישה שעברה דיכאון אחרי לידה בלידה הקודמת, יש לה כ-50% סיכון בלידה העוקבת.

ורד בר: אישה שסובלת מסכיזופרניה, הפרעה דו קוטבית, יש לה 60% סיכון להפרעה קשה אחרי לידה.

ורד בר: יש הרבה מאוד בעולם על מנת לפתח אמצעים יעילים למניעה.

ורד בר: ענבל ראובני הייתה מעורבת בכזה דבר בארצות הברית, ואנחנו פיתחנו כלים מאוד יעילים.

ורד בר: אתמול ראיתי ארבע נשים, ואחת מהן אישה שאשפזתי בכפייה עם פסיכוזה אחרי לידה ראשונה.

ורד בר: אני רואה אותה אתמול, שבעה שבועות אחרי לידה שלישית, ובשתי לידות ליוויתי אותה עם לפונקס בבריאות טובה.

ורד בר: אישה אחרת פגשתי אחרי לידה שקטה, וליוויתי אותה במהלך טיפולי פריון.

ורד בר: היא נמצאת עכשיו כמה שבועות אחרי לידה מאוד קשה וטראומטית, שהסתיימה בניתוח קיסרי חירום מאוד מאוד קשה.

ורד בר: ועוד ועוד ועוד.

ורד בר: אנחנו פוגשות נשים שנכנסות להורות למרות הסיכון, בחיוך ובבריאות טובה.

ורד בר: מניעה שניונית מדברת על איתור מוקדם.

ורד בר: כמו שאמרתם, על כתפי אחיות טיפת החלב הוטל הנטל של איתור מוקדם.

ורד בר: מכיוון שכ-60% מהנשים שנאתר כסובלות מדיכאון אחרי לידה, בעצם היו בדיכאון בהיריון, זה כבר לא כל כך איתור מוקדם.

ורד בר: עבור חלק גדול מהן זה איתור מאוחר.

ורד בר: נשים בישראל פונות לאין ספור בדיקות על מנת להבטיח תוצאות מיילדותיות מיטביות, ויש לנו כל כך הרבה הזדמנויות לאתר אותן מוקדם – אצל הגנטיקאי, אצל רופא הנשים, אצל טכנאית האולטרה סאונד, אצל אחיות ליווי היריון ואחיות טיפת חלב.

ורד בר: אם נצליח להכשיר את כל הגורמים האלה להיות ערניים, לאתר יותר מוקדם, אולי נצליח באמת להביא לאיתור מוקדם, אבל הוא תלוי בזה שיהיה להם לאן לשלוח, שיהיו מענים מתאימים שיוכלו לקבל את הנשים בזמינות טובה, ולא שיחכו עד שהילד בן שנה.

ורד בר: זה המודל של מרכז חווה – הרצף רואה את האישה והמשפחה בכל השלבים של המסע להורות, ומונע נפילות בין מענים טיפוליים, כי אנחנו יכולים לתת להן עזרה לפי רמת החומרה שהן צריכות.

ורד בר: מרפאת חווה הוקמה ב-2007, ואנחנו נותנות שירות אמבולטורי לנשים שזקוקות לעזרה נפשית במסע להורות.

ורד בר: ב-2019 פתחנו את יחידת טיפול יום אם-תינוק, וזאת היחידה היחידה לטיפול אינטנסיבי לנשים אחרי לידה, יחד עם התינוקות שלהן.

ורד בר: בכל עת נתונה אנחנו מטפלות ב-20 נשים יחד עם 20 תינוקות.

ורד בר: ב-2021 פתחנו אשפוז דיאדי, וזה בעצם שתי מיטות בתוך מחלקת נשים.

ורד בר: לצערי הרב, התינוקות לא ישנים עם הנשים במחלקות, אבל המשפחות מביאות את התינוקות יום-יום, על מנת למנוע את הקושי הנוראי בהפרדה והנזקים.

ורד בר: אנחנו ממש על קו הזינוק לפני פתיחת אשפוז בית מקוון לנשים בתקופה הפרינטלית.

ורד בר: זה תלוי בחתימה מול הקופות, אבל אנחנו ממש בהחלפת החוזים היום.

עידית סילמן: זה יתרון אדיר לקופות, כי זה שירות שקשה מאוד לספק אותו באופן הזה וגם באופן המקוון, הדיגיטלי.

עידית סילמן: לשיבא יש כבר כמה שירותים דיגיטליים, מקוונים.

עידית סילמן: יש להם מערכת גדולה, וזה בטח גם נבנה עליה.

עידית סילמן: אני מאחלת לכולנו שזה יצליח.

ורד בר: אנחנו על קו הזינוק, וקיבלתי חוזים גם ממכבי וגם מלאומית.

ורד בר: אנחנו גם עם מאוחדת.

עידית סילמן: זה אחד הדברים שעולים בוועדה כל הזמן בתחומי בריאות הנפש, שהרבה מהדברים ניתן לעשות מקוונים כצעדי מניעה וכזמן ביניים, עד שמגיעים לאינטייק, שלוקח כמה חודשים, ולטיפול שאורך שנה.

עידית סילמן: זה מבורך לגמרי.

ורד בר: אנחנו לא ישנות בשקט אם אישה פונה אלינו אחרי לידה, וצריכה לחכות.

ורד בר: אנחנו עובדות עוד כמה שעות, ורואות את הנשים.

ורד בר: אי אפשר לחשוב שאישה במצוקה אחרי לידה, עם תינוק קטן בבית, צריכה לחכות חודשים.

ורד בר: זה לא הגיוני בכלל.

ורד בר: אנחנו במשא ומתן לפתיחת בית מאזן, שזה חלופת אשפוז בתוך הקהילה לנשים בתקופה הפרינטלית.

ורד בר: כבר כתבנו את אמות המידה, ואני מקווה שגם זה יצא.

ורד בר: זה תלוי בתמיכה של הקופות בפרויקטים האלה.

ורד בר: ב-2025 נפתח יחידת אשפוז מלא אם-תינוק, ואני שמחה להגיד שזה יקרה עוד קודם.

ורד בר: אנחנו כבר ממש מתקדמים לשם.

ורד בר: כבר היום מגיעות אלינו מתמחות, סטודנטיות ואפילו הייתה אצלנו פסיכיאטרית מהרווארד, שבאה ללמוד אצלנו.

ורד בר: צריך להכשיר אנשים – אנחנו לא יכולים לטפל בכולם – שייקחו את המודל שלנו ויעבדו גם במקומות אחרים.

ורד בר: למרכז חווה פונות אלינו בכל חודש 100-80 נשים חדשות, וזה קצה הקרחון.

ורד בר: זה 1,000 נשים בחודש, ואנחנו מדברים על עשרות אלפים.

ורד בר: רובן נשים במצוקה אחרי לידה, 20% נשים שפונות בהיריון, ו-23% נשים שפונות אלינו אחרי לידות שקטות.

ורד בר: אנחנו המרכז המוביל בעולם לטיפול בנשים אחרי לידה שקטה, ורק 8% מהנשים באות אלינו להתייעצות לפני היריון ולידה.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: ורד בר, כרגיל, כמו כל דיון שאת נמצאת איתנו בכנסת, אני רוצה להודות לך מקרב לב על העזרה שאת מעניקה לנשים, וגם על הפניות שאנחנו עושים אלייך באופן פרטי.

עידית סילמן: אתן לא מבינות איזו עבודה של הלב נעשית על ידי ורד.

עידית סילמן: זה לא מובן מאליו כשאין מיטות באמצע הלילה.

עידית סילמן: אנחנו מוציאים אותה מכל עיסוקיה, והיא מצליחה ממש להציל נפשות.

עידית סילמן: ממש תודה על זה, ואת מדהימה.

ורד בר: אני לא לבד.

ורד בר: יש לי צוות גדול ומסור.

עידית סילמן: יש להן ראש חץ טוב.

מיטל בנשק: נעבור לד"ר ענבל ראובני ממרפאת הילה בבית חולים הדסה, על המודל הייחודי שהם פיתחו.

ענבל ראובני: תודה רבה על ההזדמנות להציג את העבודה של המרפאה שלנו, ותודה גם לוורד על השותפות.

ענבל ראובני: אנחנו מילייה קטן בארץ, ואנחנו מפנות אחת לשנייה.

ענבל ראובני: זאת אומנם הפניה בין ירושלים לתל אביב, אבל זה עדיין עובד.

ענבל ראובני: מרפאת הילה הוקמה במרכז הרפואי הדסה לפני כשנתיים.

ענבל ראובני: המרפאה מבוססת על מודל טיפול אינטגרטיבי, שמטמיע שירותים של בריאות הנפש בתוך המערך של המיילדות וגניקולוגיה בבית החולים.

ענבל ראובני: זהו שירות ייחודי בישראל והמודל הזה נלקח מאוניברסיטת קולומביה, משם חזרתי לפני כשנתיים.

ענבל ראובני: הוא נמצא כמה שנים במרכזים מובילים בעולם.

ענבל ראובני: ב-2016 המליץ ה-WHO על המודל הזה כמודל העבודה המומלץ לטיפול בנשים בתקופה הפרינטלית.

ענבל ראובני: אנחנו מכירים אותו גם ממקומות אחרים – יש מודל כזה שעובד באונקולוגיה, בעור, במרפאות בריאטריות.

ענבל ראובני: לא אנחנו המצאנו, אבל הבאנו את זה לתחום של הנשים.

ענבל ראובני: זה מודל שמשלב את העבודה בין בריאות הנפש והטיפול הגופני, תחת קורת גג אחת.

ענבל ראובני: יש מספר יישומים למודל הזה, ואנחנו מדברים גם על עבודה מתואמת בין הצוותים, גם על עבודה בקרבה פיזית, וגם על שינויים מהותיים בהרגלי העבודה.

ענבל ראובני: בשורה התחתונה, מדובר על מהות – עבודה של צוות, המשלבת ראייה כוללנית של המטופלת, וכוללת היבטים של בריאות הנפש והבריאות הגופנית ביחד.

ענבל ראובני: מחקרים הראו ששיטת עבודה זו מביאה לשיפור בתפקוד החברתי של המטופלות, שיפור באיכות החיים שלהן, הדבקות בטיפול, ובסופו של דבר שיפור בסימפטומים ובהחלמה.

ענבל ראובני: רופאי הנשים יעקבו פי 4 אחרי המצב הנפשי של המטופלות שלהן, כאשר בריאות הנפש נמצאת בסמיכות למרפאות הגניקולוגיות.

ענבל ראובני: מרפאת הילה במרכז הרפואי הדסה ממוקמת במרפאות הנשים גם בקמפוס בעין כרם וגם בהר הצופים.

ענבל ראובני: אנחנו יושבים בחדר פסיכיאטר, שסמוך לחדרי הבדיקה הגניקולוגיים, האולטרה סאונד והפוריות.

עידית סילמן: היינו אמורים להיות היום בסיור ועדה אצלכם בתחום בריאות הלב, ודחינו את זה בגלל כנס גדול שיש למרכז לבריאות הלב.

עידית סילמן: נזכה להגיע ולראות את זה.

ענבל ראובני: אני מאוד אשמח.

ענבל ראובני: אני מרגישה שעצם המיקום הפיזי שלנו עוזר משמעותית להפחתת הסטיגמה.

ענבל ראובני: ליד רופא הנשים, הפוריות והאולטרה סאונד יש גם בריאות נפשית.

ענבל ראובני: זה עומד בשורה אחת עם שירותים אחרים.

ענבל ראובני: מאז ההקמה של מרפאת הילה לפני כשנתיים, אנחנו רואים עלייה מתמדת בפנייה של נשים.

ענבל ראובני: לפני הקמת המרפאה היו 50 נשים בשנה, כשברור לכולנו שזה לא רלוונטי לעיר ירושלים.

ענבל ראובני: היום זה המספר בחודש, וההפניות מגיעות מרופאי הנשים, מתוך בית החולים ומבחוץ.

ענבל ראובני: אני חייבת לציין את חבלי קשר עובדים איתנו בשיתוף פעולה מלא וגם בהנחיה שלנו.

ענבל ראובני: ממשקים נוספים שלנו בתוך בית החולים, הם בתחום של מטופלות הפוריות, האנדומטריוזיס, נשים שמאושפזות במחלקה עם היפראמזיס – הקמנו צוות שעובד יחד עם הצוות במחלקה, ונותן מענה לנשים האלה.

ענבל ראובני: אנחנו עובדים עם נשים לאחר אובדן היריון ולידות טראומטיות, ואותן אנחנו רואים כבר בבית החולים.

ענבל ראובני: יש לנו קשר הדוק עם חבלי קשר וטיפות החלב.

ענבל ראובני: הם מפנות אלינו, כמובן, אבל גם אנחנו מפנים אליהם היום יותר ויותר.

ענבל ראובני: המטרה היא שנשים שיולדות ומאותרות כבר בבית החולים, כמו שורד הזכירה למניעה שניונית, ואנחנו יודעים שיש להן סיכון גבוה – בין אם ילדו בפגיה, בין אם אחרי היריונות קשים או לידות טראומטיות – אנחנו דואגים שיהיה להן מעקב.

ענבל ראובני: בטי והצוות שלה יודעים לאתר אותן, כדי שלא ייפלו בין הכיסאות במעבר הזה.

ענבל ראובני: גם פה, מרפאת הילה שמה לעצמה להיות קו מקשר בין בית החולים לקהילה.

ענבל ראובני: דבר נוסף שרציתי להזכיר זה דבר שצמח מתוך העבודה המשותפת שלנו עם הצוותים.

ענבל ראובני: בבית החולים הר הצופים ייפתח בחודש הבא קורס שמכשיר רופאות מיילדות ואחיות, צוות סיעודי, שנותן להן כלים להתערבויות במצבי משבר, אובדן וטראומה.

ענבל ראובני: המטרה היא לייצר עובדים של קו ראשון – Front line workers, שייתנו מענה נפשי לנשים שצריכות את זה בתוך מערך המיילדות והגניקולוגיה.

ענבל ראובני: שוב, גם בגלל מצוקה של בריאות הנפש, אבל גם בגלל שזה הופך את זה לנגיש וחלק מהטיפול שנשים מקבלות.

ענבל ראובני: למרות כל היתרונות וכל המיזמים, אנחנו עדיין נתקלים בהרבה קשיים, לצערי.

ענבל ראובני: קודם כול, קשיים ביישום, בתקצוב.

ענבל ראובני: איך מתקצבים ייעוצים בתוך בית החולים?

ענבל ראובני: פסיכיאטר שלא מקבל התחייבויות, אלא עובד בתוך בית החולים בשביל הנשים, ומתוך זה איך אנחנו גוזרים את התקנים וכולי.

ענבל ראובני: קישור בין מערכות המחשוב – דיברו פה על טיפות החלב וקופות החולים, אבל גם בתוך בית החולים, המערכת של מיילדות והמערכת של בריאות הנפש לא מדברות אחת עם השנייה.

ענבל ראובני: הדרכה רוחבית של הצוותים – לא פרויקט שקם בעקבות מיזם שלנו ושל הצוותים המקומיים, אלא משהו שבאמת יכשיר את העובדים של הגניקולוגיה באופן רוחבי ועם סטנדרטיזציה מסוימת.

ענבל ראובני: אני רוצה לסכם ולומר, שבסופו של דבר, למרות כל החסמים, השער של נשים בגיל הפוריות הוא הגניקולוגית שמטפלת בהן.

ענבל ראובני: הן באות אליה להתייעץ, להתלונן ולספר, ולמעשה, הגניקולוגית היא זאת שיכולה לאתר ולזהות נשים בסיכון גבוה.

ענבל ראובני: לכן, זה השער לטיפול הכוללני וההוליסטי.

ענבל ראובני: זה שער שיכול להתגבר על חסמים משמעותיים של נגישות לבריאות הנפש, של הסרת סטיגמות מאוד מאוד קשות, ובסופו של דבר לעבוד ביחד לטובת הבריאות של המטופלות שלנו.

ענבל ראובני: תודה.

עידית סילמן: יישר כוח, תודה רבה.

מיטל בנשק: נעבור לדוברת הבאה, סמדר ברנד מעמותת אימהות למען אימהות, בבקשה.

סמדר ברנד: בוקר טוב, ותודה על ההזמנה וההזדמנות להיות כאן הבוקר.

סמדר ברנד: זה לקח קצת זמן, אבל הינה הגענו לרגע שבו בריאות הנפש של אימהות הגיעה כנושא בפני עצמו לשולחן הדיונים.

סמדר ברנד: אני רוצה לברך על כך מאוד, ולהודות לכל הנשים שעשו ועושות כדי שהרגע הזה יתממש.

סמדר ברנד: אני מנכ"לית עמותת אימהות למען אימהות, עמותה חדשה שהיא שיתוף פעולה של קרן יד הנדיב, עם פרופ' מרשה קייטס שהביאה את אם לאם לארץ לפני 22 שנה.

סמדר ברנד: אני כאן קודם כול כאימא לחמישה ילדים שמגדלים אותי, כמלווה נשים בתהליכי גוף-נפש למעלה מעשור, דולה וגינקוסופיה.

סמדר ברנד: הייתי בעבר רכזת אם לאם במשך חמש שנים במועצה האזורית מטה בנימין, וכיום בתפקידי כמנכ"לית העמותה אני בקשר עם 55 רכזות אם לאם בארץ, שמפעילות את התוכנית ב-44 רשויות שונות בישראל.

סמדר ברנד: כשבאים לדבר על בריאות הנפש של אימהות, חשוב להבין את התמונה בכללותה.

סמדר ברנד: הבחירה להביא חיים לעולם היא הרת גורל, עם השפעה נקודתית ומתמשכת על כל רבדי המציאות של הזוג, והאישה בפרט.

סמדר ברנד: משמעויות הלידה הן רבות – המפגש הישיר עם הדלת המסתובבת של חיים ומוות, הבריאות הפיזית של האם במהלך ההיריון, הלידה וההחלמה מהלידה, ארגון מחדש של מרכיבי הזהות האישיותיים, שינוי בסדרי העדיפויות, ההתמסרות לתינוק תוך כדי התאוששות וחזרה לשטף האינטנסיבי של החיים.

סמדר ברנד: אם נתבונן על חוויית ההיריון והלידה, והמעבר להורות כרצף שלם, נמצא שכיום, בתרבות שלנו, מרבית תשומת הלב בהיריון הינה רפואית ובאה לידי ביטוי במעקב ההיריון.

סמדר ברנד: מספר הבדיקות המתקיימות במהלך היריון ממוצע בישראל, הוא הרבה מעבר למקובל בעולם.

סמדר ברנד: המעקב מתבצע דרך קופות חולים, ללא התייחסות מאורגנת לסיפור הרגשי או למכלול היבטי חייה של האישה והזוג.

סמדר ברנד: שער הלידה הוא כמובן השיא, ולא ניכנס כרגע לתהליך המדיקליזציה של הלידות בישראל.

סמדר ברנד: רק להגיד, שהלידה היא בפועל סיפור רפואי שמתרחש בתוך בית החולים, ללא התייחסות מאורגנת לחוויה הרגשית של היולדת, של הזוג, של המיילדות, לא בשלבי הלידה ולא בהתאוששות במחלקה, עד לשחרורה מבית החולים.

סמדר ברנד: יש עובדת סוציאלית בכל מחלקת יולדות בחלקיות משרה, שאמורה לתת מענה נקודתי במקרים מורכבים.

סמדר ברנד: מרבית היולדות לא יפגשו אותה.

סמדר ברנד: ואז, כשהאם הטרייה מגיעה הביתה חזרה לחיים שלה, עם תינוק על הידיים, בנקודה שבה סיפור החיים מתחיל, בדיוק שם אנחנו משאירים את היולדת לבד.

סמדר ברנד: אין גורם רשותי-קהילתי שפועל ככתובת ישירה עבור יולדות; אין מעקב רפואי על תהליך ההחלמה של היולדת, מעבר להמלצה לבצע ביקור רופא אחרי שישה שבועות.

סמדר ברנד: הפרוטוקול הרפואי של אותו מפגש משתנה מרופא לרופא.

סמדר ברנד: כל אחת עוברת בשער לעולם האימהות בכל לידה מחדש, וחוזרת לקונסטלציה של החיים שלה להתמודד עם זה לבד.

סמדר ברנד: אם יש לה זוגיות טובה, תמיכה משפחתית קרובה וזמינה, מאגר חברות רגישות, ואם אין את כל אלה.

סמדר ברנד: אם יש לה כסף לקנות עזרה, הדרכה וליווי מקצועי, ואם אין.

סמדר ברנד: בואו נגיד את זה ברור – ילדת?

סמדר ברנד: מזל טוב, ושיהיה לך בהצלחה.

סמדר ברנד: כשמניחים את הדברים כך, אולי קצת יותר פשוט, אם כי עדיין בלתי נתפס להבין, שכיום, במדינה שלנו, הסיבוך הרפואי האימהי השכיח אחרי לידה, הוא דיכאון, וסיבת המוות האימהי השכיחה אחרי לידה היא התאבדות.

סמדר ברנד: המקום היחיד שמשמש ככתובת כלשהי לנשים אחרי לידה, הוא טיפת חלב, וכולנו מכירות את המורכבות של העניין.

סמדר ברנד: גם את זה צריך להגיד בקול.

סמדר ברנד: עם המשאבים שמוקצים היום לטיפות החלב, ביחס לאחוזי הלידה והתקינה של התחנות, אנחנו מצליחים לקבל מעקב התפתחותי לתינוקות שלנו.

סמדר ברנד: אין פניות לקיים שיח רגשי עם היולדות, כמו שהיינו רוצות שיקרה.

סמדר ברנד: אם לאם היא תוכנית מבוססת התנדבות, בעלת תוקף מחקרי, שהלכה והתפתחה בארץ בעשרים השנים האחרונות.

סמדר ברנד: רכזות התוכנית הן עובדות רשותיות, שפועלות להכשרת מתנדבות, קשר ישיר עם היולדות ועם כל הגורמים הרשותיים שעשויים לפגוש את היולדת, מבריאות הנפש דרך טיפות החלב, רווחה, מרכזי צעירים, גיל רך ועוד.

סמדר ברנד: התוכנית מציעה קשר פרטני מתמשך של מתנדבת ויולדת, חיבור למעגלי תמיכה למענה קבוצתי, וניסיון לרתימת הגורמים הקהילתיים לשיתופי פעולה ויוזמות לטובת הורות טרייה.

סמדר ברנד: פרופיל האימהות שפונות לקבל מענה הוא מגוון וצבעוני, ממש כמו בחדרי הלידה, ומייצג את כל סוגי האוכלוסיות בישראל.

סמדר ברנד: נשים רבות פונות אחרי לידות חוזרות, ולאו דווקא אחרי לידה ראשונה.

סמדר ברנד: מהמשובים אנחנו לומדות שהקשר הייחודי שנוצר בין המתנדבת ליולדת, תומך בשיפור של כל המדדים שחשובים לנו – תחושת מסוגלות, פניות וביטחון שלה בקשר עם התינוק, הרווחה האישית של האם ועוד.

סמדר ברנד: המשוואה מאוד פשוטה – ככל שיש יותר תמיכה, יש פחות סיבוכים.

סמדר ברנד: שליש מהרכזות שלנו עובדות בשכר, שמגרד את מקצועות הצווארון הוורוד מלמטה, שליש בשכר סמלי ממש ושליש בהתנדבות מלאה כבר שנים.

סמדר ברנד: כולן עושות עבודת קודש ממש ממש.

סמדר ברנד: המשמעות של המשפט האחרון היא, שכמו שברמת מדינה אין התייחסות לתקופת הפוסט פארטום באופן מאורגן, כך גם ברמת השלטון המקומי עוד לא התבססה ההכרה בצורך להקצאת תקינה ומשאבים עבור קהל יעד כל כך משמעותי.

סמדר ברנד: אנחנו מדברות על כ-500 לידות בישראל בממוצע של השנתיים האחרונות ליום.

סמדר ברנד: נכון להיום, במקרים רבים אם לאם היא המענה היחיד שישנו.

סמדר ברנד: היינו רוצות לראות אותו בפריסה ארצית רחבה, כחלק מרשת ביטחון ומטריית מענים שחשוב לנו להעניק לכל יולדת.

סמדר ברנד: הניסיון המצטבר באם לאם לאורך השנים, והייחודיות של הכניסה למרחב ביתי, נותנים לנו אינדיקציות.

סמדר ברנד: לנו יש יד על הדופק כדי להגיד שהזמן הזה שאחרי לידה הוא שקוף, שקוף מדי.

סמדר ברנד: מעולם, בשום שלב בהיסטוריה האנושית, לא השאירו יולדת לבד אחרי לידה.

סמדר ברנד: זה תמיד היה אינטרס קהילתי לשמור על האם והתינוק, כדי להבטיח את הבריאות הפיזית והנפשית של שניהם, ולהבטיח את המשכיות השבט.

סמדר ברנד: צריך הכרה, מודעות ותקציב, כדי לשנות את המצב, ובשביל זה אנחנו פה.

סמדר ברנד: אני רוצה לסיים במשפט של בולבי, ממציא תיאוריית ההתקשרות: אם ילדיה של הקהילה חשובים לה, עליה לטפח את הוריהם.

סמדר ברנד: תודה.

עידית סילמן: מהמם.

עידית סילמן: סמדר, את צודקת לגמרי בכך שהזמן שאחרי הלידה שקוף מדי.

עידית סילמן: בכל החברות המסורתיות נהגו תמיד לעטוף את הנשים, ולא סתם.

עידית סילמן: הייתה לזה משמעות מאוד גדולה, עם כל השינויים ההורמונליים, הפיזיים ושינוי סטטוס, כשלא יודעים מה לעשות עם עוד מישהו שצריכים להיות אחראי עליו.

עידית סילמן: רונה רמון, זיכרונה לברכה, אמרה שעם כל ילד הלב מתרחב, אבל זה לוקח משאבים, זה לוקח אנרגיות וזה לוקח זמן.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: ימית אורבין, בבקשה.

ימית אורבין: נעים להכיר, אני מייסדת מיזם אימא יקרה להעלאה למודעות, ולתמיכה בנשים שחוות דיכאון במהלך ההיריון ולאחר הלידה.

ימית אורבין: את המיזם הקמתי אחרי שעברתי בעצמי דיכאון קשה מאוד אחרי לידה.

ימית אורבין: דיכאון שכמעט עלה לי בחיים לפני תשע שנים.

ימית אורבין: אני נשואה לתום, אימא לשני ילדים ומתגוררת ברחובות.

ימית אורבין: בשנים האחרונות המיזם פעל רבות בשטח.

ימית אורבין: התקיימו ימי עיון לאנשי מקצוע, הרצאות, פעילות רבה בתקשורת לצורך העלאת הנושא למודעות, קבוצות תמיכה והצטרפות ליום הבין-לאומי לבריאות הנפש של האימהות.

ימית אורבין: ולמרות כל מה שנעשה, יש עוד כל כך הרבה מה לעשות.

ימית אורבין: מתוך הפעילות בשטח היה אפשר לזהות מספר צרכים, וביניהם עזרה בבית, הדרכות במגוון נושאים בקבוצות תמיכה, מרכז יום וטיפולים פרטניים.

ימית אורבין: הפתרונות שהצעתי בכנסת בעבר עבור עזרה בבית, הן קודם כול להחיל את חוק סיעוד על נשים שמאובחנות עם דיכאון אחרי לידה, ללא הגדרתן כנכות בריאות הנפש, כך שכל מי שמתמודדת עם דיכאון תוכל לקבל מענה כזה לאורך תקופה של מספר חודשים.

ימית אורבין: בדיוק כשם שההורים שלי מקבלים עזרה של מטפלת שמגיעה הביתה ועוזרת להם מספר שעות בשבוע, כי הם סיעודיים.

ימית אורבין: זה תורם גם להם לצאת מהבדידות, וגם לי כאחראית עליהם.

ימית אורבין: זה די דומה.

ימית אורבין: הדגש הוא על כך שזה יהיה בלי הגדרתן כנכות בריאות הנפש, כי מתוך סקר לא רשמי שערכתי בשנת 2017 בקרב קרוב ל-700 נשים, עלה כי הרוב הגדול, כ-85%, יעדיפו לוותר על עזרה, אם הן יצטרכו לעבור ועדה ולהיות מוגדרות כנכות בריאות הנפש.

ימית אורבין: מדובר על אלפי נשים שסובלות מקשיי דיכאון, בין אם זאת האישה עצמה ובין אם המשפחה, שצריכה להיות ולעזור.

ימית אורבין: כמובן, אם יש אנשים זמינים במשפחה שיכולים לעזור, מן הסתם זה לא תמיד קורה.

ימית אורבין: פתרון נוסף הוא הקמת מרכזים אזוריים עבור מתמודדות ובני המשפחה, כדי שהנשים תוכלנה לקבל שם הדרכות, קבוצות תמיכה, ובעיקר שהות עם מתמודדות נוספות, כדי לא להרגיש לבד.

ימית אורבין: הפעלתי מרכז כזה ב-2016 ברחובות למשך שנה, כך שיש לי איזשהו מודל שאפשר לפעול על פיו.

ימית אורבין: עזרה אישית למתמודדת בביתה.

ימית אורבין: מרכז יום בו תוכל לשהות עם אימהות נוספות, שמתמודדות עם קשיים דומים לשלה, וקבלת מעטפת תמיכה תאפשר לה לתפקד טוב יותר, לדאוג לעצמה, לחזור לעבודה ולהימנע ממצב של הידרדרות במצבה.

ימית אורבין: מתן מענה בזמן יוכל להפחית את הלחץ על אנשי מקצוע, כאשר ההתמקדות היא בעצירת ההידרדרות הנפשית, ועזרה לאישה ברגע הנכון וללא המתנה.

ימית אורבין: אני קוראת לארגונים שמקדמים נשים, לקדם שיח בנושא, ולקדם מענה שיוכל לעזור לנשים רבות.

ימית אורבין: תודה.

עידית סילמן: תודה רבה.

מיטל בנשק: נעבור לדלית יוניסי, עמותת גוונים בסגול.

דלית יוניסי: בוקר טוב לכולם, אני נציגה של עמותת גוונים של סגול.

דלית יוניסי: כחולת פיברומיאלגיה בעצמי אני מתנדבת בעמותה לתת מענה ועזרה לכל מי שרק אפשר.

דלית יוניסי: העמותה קמה על מנת לעזור, להועיל ולהשפיע, להיות פה לאנשים שהם שקופים.

דלית יוניסי: אנחנו מחלה שקופה.

דלית יוניסי: כשאתה מגיע לרופא, כשהוא שומע את המילה פיברומיאלגיה, הוא אומר: אין לך כלום.

דלית יוניסי: אני יכולה להגיע עם הוצאת כיס מרה לבית חולים, ואומרים לי: אין לך כלום.

דלית יוניסי: עד שלא משתכנעים שמשהו קורה, מכניסים אותך לניתוח דחוף.

דלית יוניסי: אנחנו רוצים להיות אוזן קשבת לכל החולים האלה.

דלית יוניסי: אלה אנשים שסובלים מכאב כרוני קבוע.

דלית יוניסי: ההגדרה היא לקום בבוקר, ואם לא כואב לי כלום, סימן שאני לא חי.

דלית יוניסי: משהו פה לא מסתדר.

דלית יוניסי: כואב לנו בלילה, כואב ביום, כואב לנו בכל זמן.

דלית יוניסי: אנחנו זזים, אנחנו אוכלים, אנחנו יושבים וכל שלב של היום הוא מתוך כאב.

דלית יוניסי: אני מנהלת טיפת חלב, אחות אחראית באזור מאה שערים בירושלים.

דלית יוניסי: אני לא מצליחה לפגוש הרבה נשים חולות פיברומיאלגיה, שמעידות על כך שהן חולות פיברומיאלגיה.

דלית יוניסי: קרו לי מקרים בודדים שדווקא הבעל הגיע לטיפת חלב, ואחרי כמה פעמים, כשאני שואלת מה שלום אשתו, הוא אומר: אני נותן לה לנוח.

דלית יוניסי: בפעם השלישית או הרביעית, כשהוא מרגיש קצת יותר נוח איתי, הוא אומר: אשתי חולה בפיברומיאלגיה, והיא לא יכולה בכלל לקום מהמיטה, לא פיזית ולא נפשית.

דלית יוניסי: אף אחד לא יודע שזה קיים, אף אחד לא יודע על האישה הזאת, ואפילו ביטוח לאומי לא מכיר אותה.

דלית יוניסי: אני עובדת הרבה עם קהל חרדי, אבל גם אצל קהל חילוני, כשאני שואלת למה לא תיגשו, אנשים מתביישים.

דלית יוניסי: גם אני – אני מודה ומתוודה – לא פניתי לביטוח לאומי.

דלית יוניסי: יש לי זכאות לקבל הרבה דברים, אבל אני פשוט מתביישת כמו כל שאר החולים, לפנות לביטוח לאומי ולבקש את כל ההטבות שמגיעות לי.

דלית יוניסי: העמותה הזאת עוזרת הרבה.

דלית יוניסי: דלית שמואלי, שהיא יושבת-ראש העמותה, פתחה קבוצה בפייסבוק ודרכה אנחנו מגיעים להרבה מאוד אנשים שמרגישים מאוד בנוח כי זאת קבוצה סגורה.

דלית יוניסי: שם הם פורקים את כל מה שיושב להם על הלב.

דלית יוניסי: כמו כן, יש לנו הרבה קבוצות ווטסאפ, שמחולקות לנושאים.

דלית יוניסי: יש לנו קבוצת ווטסאפ שקשורה להיריונות וללידות; יש לנו קבוצת ווטסאפ שקשורה לקנביס הרפואי; קבוצת ווטסאפ שקשורה לתגי נכה.

דלית יוניסי: בכל קבוצה מתעסקים עם מה שכואב לאותו אדם באותו רגע.

דלית יוניסי: יש גם קבוצה כוללת – אתה רוצה להתלונן?

דלית יוניסי: תתלונן.

דלית יוניסי: התלונות הן מפה ועד הודעה חדשה, ואין מי שיקשיב.

דלית יוניסי: אני חושבת שצריך לפתוח קבוצה למשפחות של חולי פיברומיאלגיה, כי כמה שאני נראית נמרצת, פעילה, ועושה הרבה מאוד בחוץ, אני מגיעה הביתה ואני פשוט בהתמוטטות.

דלית יוניסי: אין לך כוחות.

דלית יוניסי: אתה גומר את כל הכוח שלך בחוץ, חוזר הביתה ולא מצליח לתפקד.

דלית יוניסי: יש ימים שאתה לא מצליח לקום בבוקר מהמיטה.

דלית יוניסי: קל וחומר נשים בהיריוו, שסובלות מסימפיזיוליזיס, סובלות מהרבה מאוד כאבים – גם ככה העובר לוחץ, ויש לנו כל מיני בעיות עצבוביות.

דלית יוניסי: נשים שהן חולות פיברומיאלגיה, אצלן הכאב מתעצם יותר ויותר.

דלית יוניסי: חיפשתי בכל מיני מקומות ולא מצאתי נתונים כמה נשים הרות חולות בפיברומיאלגיה.

דלית יוניסי: אם אני לוקחת את העבר שלי, וברוך ה', אני כבר אחרי לידות, לקח המון שנים עד שקיבלתי אבחון של פיברומיאלגיה.

דלית יוניסי: סבלתי בכל ההיריונות, שכבתי במיטה, כל שמירות ההיריון, הכול היה נוראי, אבל אף אחד לא ידע להגיד למה זה.

דלית יוניסי: עד שהגיעו לפיברומיאלגיה אמרו לי: את כבר בגיל מעבר, אולי זה שייך לזה.

דלית יוניסי: בכל פעם מחפשים סיבה אחרת.

דלית יוניסי: מאוד הייתי רוצה שאיכשהו – גם בוועדה הזאת, כי יש פה עמותות מדהימות – לרומם את המודעות לפיברומיאלגיה, לכאב ולסבל שנשים עוברות בהיריונות, לסבל שנשים עוברות אחרי לידה.

דלית יוניסי: היום, בתור אחות טיפת חלב אני מרימה תינוק, וכואב לי.

דלית יוניסי: אז איך אימא עם פיברומיאלגיה יכולה להרים את התינוק שלה?

דלית יוניסי: כמה?

דלית יוניסי: איך הקשר נוצר?

דלית יוניסי: אני עובדת בירושלים ויש לנו את חבלי קשר.

דלית יוניסי: אני פונה לבטי, שנמצאת פה, והיא מתלוננת כל הזמן שאני לא שולחת לה מספיק נשים.

דלית יוניסי: אני אומרת שוב, אני נמצאת באזור חרדי, ונשים לא פונות.

דלית יוניסי: הן לא פונות, הן לא מדברות.

דלית יוניסי: רק שלשום מצאתי ברחוב ילדה.

דלית יוניסי: האימא הייתה בגן ובאו להגיד לי שאולי היא ברחה מטיפת חלב.

דלית יוניסי: הילדה בת שנתיים וחצי, חוצה לבד את הכביש, והאימא לא יודעת מה לעשות עם עצמה.

דלית יוניסי: גם כשמצאתי אותה ודיברתי איתה, אחרי עשרים דקות היא לא ידעה מה להגיד: אני לא משתלטת, אני לא מצליחה.

דלית יוניסי: אנחנו זקוקים להרבה תמיכה, אנחנו זקוקים להרבה מאוד יכולת הקשבה.

דלית יוניסי: כל הטיפולים שממליצים לחולי פיברומיאלגיה – טיפולים הוליסטיים, טיפולים קונבנציונליים וכולי, עולים המון המון כסף.

דלית יוניסי: רובנו יורדים במשרות, המשכורות מאוד נמוכות ולכן אנחנו לא יכולות לטפל בעצמנו.

עידית סילמן: האם מישהו מטעם משרד הבריאות יכול לעזור לנו?

עידית סילמן: האם יש החזרים דרך השב"נים או בכלל, על טיפולים בפיברומיאלגיה?

שחר רובינזון: אני מייצג את מכבי, פסיכיאטר מחוז דרום בקופה.

שחר רובינזון: עקרונית הטיפולים בסל, ואני יכול להגיד שמגוון אפשרויות הטיפול לא רחב בדברים יעילים לפיברומיאלגיה.

שחר רובינזון: אנחנו משתדלים להנגיש כמה דברים שהם מחוץ לסל, והם יעילים יותר.

שחר רובינזון: למשל, סדנאות מיינדפולנס ודברים כאלה שהוכחו יותר.

דלית יוניסי: שוב, מתייחסים לזה בהקשר פסיכולוגי.

דלית יוניסי: זה לא רק פסיכולוגי.

דלית יוניסי: מוכח שיש בעיות פיזיות, ממשיות, אמיתיות.

דלית יוניסי: כשאני פונה למרפאת כאב, הוא אומר לי: לכי להידרותרפיה, לכי לעשות התעמלות וכולי.

דלית יוניסי: בכל מרפאה משלימה ובכל הקופות זה מינימום עשרה טיפולים, שזה 800 שקל.

דלית יוניסי: זה המינימום שבמינימום שנשלם.

דלית יוניסי: אם אני קונה תרופות, הן עולות לפחות 500 שקל בחודש.

דלית יוניסי: היה לי רישיון לקנביס בתקופה מסוימת, וויתרתי עליו מיוזמתי, וגם זה עלה 700-600 שקל בחודש.

עידית סילמן: כמה נשים סובלות היום מפיברומיאלגיה?

דלית יוניסי: אני לא יודעת.

דלית יוניסי: אחת הסיבות העיקריות לכך שלא יודעים, היא שיש תת אבחון, והרבה מאוד נשים לא מדווחות על זה.

דלית יוניסי: כמו שאני לא דיווחתי בשום מקום על זה שאני חולת פיברומיאלגיה, חוץ ממקום עבודתי, נשים לא מדווחות.

דלית יוניסי: דלית מתקנת אותי שבערך 5% מהאוכלוסייה.

ורד בר: יש בעיה יותר רחבה בישראל.

ורד בר: קשה לנו לתת נתונים על הרבה מאוד דברים, וזה לא אופייני רק לפיברומיאלגיה.

ורד בר: גם המספרים שאנחנו מצטטות, הן לא רק מהארץ, הן גם מחו"ל.

דלית יוניסי: כמייצגת נשים הרות ואחרי לידה, אני באמת לא רואה מספרים.

דלית יוניסי: קשה מאוד לראות מספרים.

דלית יוניסי: אני נמצאת במערכת הבריאות כמעט 36 שנה, ולא שמעתי אישה שאומרת לי שיש לה פיברומיאלגיה.

דלית יוניסי: הכול יהיה בעקיפין, המון שיחות ושכנועים והסברים, להבין מה קורה לאימא הזאת, ורק אז אולי נגיע למצב הזה.

חנה קטן: אני חושבת שזה מאובחן הרבה יותר מאוחר.

חנה קטן: זה מאובחן סביב גיל המעבר, ובהיריון אומרים: טוב, היא עייפה, היא כאובה.

חנה קטן: אחר כך, האישה קצת מועצמת מעצם המודעות שלה לבריאות שלה, ויש את כל הנושא של כאבי הפרקים וכל מה שעולה בגיל המעבר.

חנה קטן: יש אפשרות לנסות להגיע לאבחנה הזאת.

דלית יוניסי: גם תורים לראומטולוגים – זה מצרך מאוד נדיר במדינת ישראל.

דלית יוניסי: נוסעים ממקום למקום כדי למצוא תור.

דלית יוניסי: אני הייתי נוסעת לתל אביב, היו אנשים שבאים לירושלים.

דלית יוניסי: ניסו לשכנע אותי לעבור למכבי ולא עברתי, בגלל שלא היה רופא שרציתי.

עידית סילמן: כוח אדם במערכת הבריאות זה אחד החוסרים הגדולים ביותר במערכת.

עידית סילמן: אם יש משהו שאני צריכה לשים עליו את כל יהבי, זה כוח אדם במערכת הבריאות.

עידית סילמן: לצערי, אנחנו הולכים להיכנס לתקופה מאוד מאוד קשה בין השנים 2030-2026 של מחסור אדיר בכוח אדם במערכת הבריאות.

עידית סילמן: זה נובע מרפורמת יציב, שצמצמה את אפשרויות הלימוד באוניברסיטאות מסוימות בחו"ל, וכבר לא מקבלים מהן הכרה.

עידית סילמן: מספר הסטודנטים שנוכל לקבל בארץ הולך ופוחת, ומנגד, כל העלייה הרוסית שהגיעה בעבר ותפסה מקום כרופאים, מסיימת.

עידית סילמן: את בני השמונים כבר סחטנו, והם לא יכולים להגיע עם מקל הליכה, למרות שיש המון כאלה שמגיעים למרפאות.

עידית סילמן: אנחנו נגיע ל-5-4 שנים עם מחסור מאוד גדול ברופאים וברופאות.

עידית סילמן: אני צופה תמונה מחרידה למערכת הבריאות בשנים האלה, וכבר היום יש מאבק על רופאים בין קופות החולים, בין קופות החולים לבתי החולים.

עידית סילמן: כולם מעדיפים לעבוד באופן פרטי כי זה שווה יותר, ומערכת הבריאות הופכת להיות לא נגישה ולא סוציאלית לעומת מה שהתכוון המשורר בהתחלה במדינה.

עידית סילמן: אני צופה שמחיר שעת רופא יעלה פלאים, וגם רופא משפחה, שהיום נגיש לנו יחסית, בעתיד לא יהיה נגיש.

עידית סילמן: אני קוראת כל הזמן למשרד הבריאות לעשות שינויים, ונכון שאי אפשר לייצר רופא יש מאין בשנים האלה, אבל יש כמה תהליכים שאפשר לעשות.

עידית סילמן: אפשר להביא רופאים מחו"ל, ואפשר לשלם כסף, ואפשר גם לעשות הסבה מקצועית והשתלמויות בתחומים מסוימים בין מקצועות, כדי לגשר על הפער הזה.

עידית סילמן: זה בכל מקצועות הבריאות.

עידית סילמן: ברגע שסכומים מאמירים, והסטנדרט הופך להיות במשך כמה שנים סטנדרט אחר, גם גבוה מבחינת זמינות ומבחינת מחיר, קשה מאוד לחזור אחורה.

עידית סילמן: זה כמו מחירי הדיור, ודירות לא יורדות במחיר שלהן.

עידית סילמן: כל מערכת הבריאות צריכה לעשות חישוב מסלול מחדש, לעצור ולראות איך היא מטפלת בבעיה הזאת.

עידית סילמן: פסיכיאטריה זה כבר היום מקצוע במצוקה, ומשרד הבריאות עדיין לא הגדיר אותו כמקצוע במצוקה, וכשאתה לא מגדיר, אתה לא מטפל בהתאם.

עידית סילמן: לדעתי, אחד הדברים שצריך לעשות זה להגדיר את המקצוע הזה כמקצוע במשבר, להזרים לשם משאבים, כספים ותמריצים.

עידית סילמן: אנשים לא רוצים להיות פסיכיאטרים, כי זה לא כל כך שווה.

עידית סילמן: יש פלסטיקאים, יש רופאי עיניים, יש רופאי פנימית, שמקבלים תמריץ לעבודה במחלקה פנימית.

עידית סילמן: להיות פסיכיאטר היום זה פחות, וזה מקצוע נהדר, אבל צריך לנתב את האנשים למקום הזה.

דלית יוניסי: רווית דיברה על טיפות חלב.

דלית יוניסי: ראשית, בגלל מחסור באחיות טיפות חלב, יש לנו הרבה פחות זמן ונגישות לשבת עם מטופלות לשיחה עמוקה, אבל אנחנו מוצאות זמן לעשות את זה, כשצריך.

דלית יוניסי: כשאנחנו רואים מקרים שזועקים, אנחנו נעשה זאת.

דלית יוניסי: אחד הדברים היפים באחיות בריאות הציבור, הוא שאנחנו מתפזרות לעוד הרבה מאוד נושאים.

דלית יוניסי: יועצות הנקה ויועצות שינה – אנחנו עושות את זה בטיפת חלב ללא תשלום.

עידית סילמן: את בטיפת חלב של קופת חולים או של משרד הבריאות?

דלית יוניסי: של עיריית ירושלים.

דלית יוניסי: כמו שאנחנו עושים ייעוצי שינה וייעוצי הנקה ללא תשלום, צריך למצוא פתרונות לנשים עם פיברומיאלגיה, כדי שלא יעלה להן כסף.

דלית יוניסי: שיהיה מי שיכול לבוא ולטפל בהן, לענות להן, להקשיב להן, לעזור להן.

דלית יוניסי: לפתוח קבוצות לעזרה.

עידית סילמן: אנחנו רושמים את הדברים.

עידית סילמן: בנוגע לכל טיפות החלב היה לנו דיון אחד בוועדת הבריאות, ועוד מעט ניכנס לזה לעומק.

עידית סילמן: בעיניי, יש אירוע גדול שנקרא טיפת חלב, וזה לא פשוט.

עידית סילמן: בוודאי היום, כשטיפות החלב לא מוחזקות כולן על ידי משרד הבריאות ועל ידי רשויות מקומיות, וכ-40% מוחזקות בידי קופות החולים.

עידית סילמן: בקופות החולים יש רצף טיפולי, אבל המערכות היום לא ממש מומשקות.

עידית סילמן: אני יכולה לתת לך דוגמה, שחיפשתי את פנקס החיסונים של הילד שלי, כי איבדתי אותו בעוונותיי.

עידית סילמן: אם לא שמרת את הפנקס, אין תיעוד, בטח לא לקופות החולים.

עידית סילמן: דיברנו על רצף טיפולי בגילאי לידה עד שלוש בתחום הגיל הרך.

עידית סילמן: אמרנו שצריך להכניס את הגיל הרך תחת משרד החינוך, וזה לא יכול להיות תחת משרד העבודה והרווחה.

עידית סילמן: צריך לייצר רצף טיפולי.

עידית סילמן: גם פה, אנחנו צריכים להכניס את זה לתוך קופות החולים, כך שיהיה רופא משפחה שרואה את הילד, והוא לא מגיע אליו רק בגיל שלוש או יותר מאוחר.

עידית סילמן: הוא רואה את הילד משלב מאוד מוקדם, כשהרופא ההתפתחותי מתייחס לזה.

עידית סילמן: זאת גישה יותר הוליסטית.

עידית סילמן: הילדים שלנו הם צעירים במשך שלוש-ארבע שנים, לעומת המבוגרים, הגיל השלישי, שנמשך 40-30 שנה.

עידית סילמן: טיפת חלב צריכה להפוך לטיפת זהב, וזה משהו שאני מנסה לקדם דרך הוועדה.

עידית סילמן: להחליף את טיפת חלב בטיפת זהב, ולאפשר לאנשים לא להגיע ישר לבית החולים, אם הם לא מצאו טיפול בקופה, אלא תהיה טיפת זהב, שם הם יוכלו לקבל טיפול פשוט, שלא צריך בשבילו מיון או בית חולים, להידבק במחלות, בזיהום וכדומה.

עידית סילמן: זה גם מקום שהוא הרבה פעמים לנפש.

עידית סילמן: לבוא לאכול ביסקוויט, לשתות תה, כשיש אנשים מקצועיים לדבר איתם.

עידית סילמן: הגישה צריכה להשתנות.

עידית סילמן: זאת ראייה מערכתית ואנחנו צריכים להסתכל היום אחרת על המערכת.

עידית סילמן: הגילאים משתנים ואדם לא צריך להיות חצי שעה בבוקר אצל רופא המשפחה, כשאנחנו, הצעירים, אין לנו זמן לזה.

עידית סילמן: אנחנו צריכים לעבור אצל הרופא עם הילד, לראות שהכול בסדר, ולהמשיך קדימה.

עידית סילמן: אם כן – משאירים אצל הסבתא, ואם לא – מתקדמים.

עידית סילמן: לתת לגיל השלישי את המקום שלהם, את הזמן לפרוק, לראות, לבדוק אותם.

עידית סילמן: זאת ראייה שלמה של מערכת, ואני אקיים על זה דיונים, ותצטרפו אלינו במעבר מטיפת חלב לטיפת זהב.

עידית סילמן: זה אירוע מול משרד הבריאות ואני יודעת את זה, כי הם לא עפים עליי.

דלית יוניסי: אני מתחברת עם הנושא של קופת חולים.

דלית יוניסי: אם מטופלת שהיא חולת פיברומיאלגיה תגיע בהיריונות שוב ושוב לאותו רופא, ואחרי לידה שוב ושוב לאותה אחות, וזה יהיה מעגל סגור, ייתכן ששם נוכל לאבחן את הפיברומיאלגיה יותר מוקדם ולעזור יותר לאישה.

עידית סילמן: תודה רבה.

מיטל בנשק: רוחמה גמרמן, מנכ"לית פורום של תקווה, בבקשה.

רוחמה גמרמן: אני רוצה לציין שאוכלוסיית הנשים הזאת היא אוכלוסייה של נשים לא חופשית.

רוחמה גמרמן: חלקן מוחזקות בתנאי עבדות, כמו שמוגדר בחוק בסעיף 375, חלקן נמצאות בקטע של ניצול יחסי מרות על ידי מנהיג הכת.

רוחמה גמרמן: הן בעצם כולן נשים נפגעות אלימות, ובין אם האלימות היא ממנהיג הכת או מנהיגת הכת, ובין אם יש אלימות כפולה גם מצד בן זוג אלים.

רוחמה גמרמן: בנתונים של המרכז לנפגעי כתות מלפני כשנתיים, נאמר שיש למעלה מ-150 כתות ידועות בישראל.

רוחמה גמרמן: אני מניחה שעכשיו זה הרבה יותר.

רוחמה גמרמן: מסקר שהם עשו, 60% מהנפגעים הן נשים.

רוחמה גמרמן: יש תת דיווח, כלומר הנתונים האלה הם מועטים.

רוחמה גמרמן: יש גם כתות גדולות ממדים, גם על כתות של 10 אלפים ו-30 אלף בני אדם.

רוחמה גמרמן: יצרתי שאלון עם שמונה שאלות, והתחלתי לראיין נשים בנושא היריון ולידה בכתות.

רוחמה גמרמן: עוד לא סיימתי כי ברגע שהתחלתי את השאלונים האלה, הבנתי שחשוב לקחת מדגם הרבה יותר גדול.

רוחמה גמרמן: אני רוצה להתייחס לסיבות ולרקע שגורמים לדיכאון בהיריון ואחרי לידה, כי זה חשוב.

רוחמה גמרמן: מה שעלה בכל הראיונות עם הנשים, הוא שמאלצים נשים לעבוד ממש עד הלידה עצמה.

רוחמה גמרמן: אישה שהייתה צריכה להיות בשמירת היריון, אולצה לעבוד גם במצב הזה.

רוחמה גמרמן: מנהיג הכת איים עליה שאם היא לא תעבוד, הוא ידאג שייקחו ממנה את הילדים.

רוחמה גמרמן: לאישה בכת הספציפית הזאת, זה היה איום מאוד ריאלי.

רוחמה גמרמן: דוגמה נוספת, אישה אולצה לעבוד גם כשכבר התחילה אצלה הפלה.

רוחמה גמרמן: ברוב הכתות יש הגבלות על התזונה.

רוחמה גמרמן: יש כל מיני דיאטות, שמנהיגי הכתות מכריחים אותן לשמור, כך שלפעמים אישה מגיעה להיריון וללידה עם חוסרים תזונתיים.

רוחמה גמרמן: כמובן, זה משפיע גם על המצב הנפשי שלה.

רוחמה גמרמן: רוב הלידות נעשות בבית חולים, והאישה מגיעה לשם לגמרי לבד.

רוחמה גמרמן: ללא תמיכה מהמשפחה.

רוחמה גמרמן: נשים מורחקות מהמשפחות שלהן ומחברות, והאישה בעצם מנותקת.

רוחמה גמרמן: היא רק בתוך הכת עצמה, אז אין לה תמיכה נפשית בזמן הלידה.

רוחמה גמרמן: אם היא כן מגיעה עם ליווי, זה נועד לכך שיהיה עליה פיקוח.

רוחמה גמרמן: לדוגמה, בכת מסוימת שלחו נשים ששבויות בכת ללמוד להיות תומכות לידה, על מנת שהן יוכלו להיות נוכחות בזמן הלידות ולפקח בתוך בית החולים.

רוחמה גמרמן: בכתות שבהן מנהיג הכת אסר על הגעה לבית חולים, וחייב את האישה ללדת בבית, זה נעשה בנוכחות נשים נוספות מאותה כת, כאשר הן לא נשות מקצוע.

רוחמה גמרמן: לפעמים גם ילדים נוכחים בלידה, וכבר קרה שלידות כאלה הסתבכו, כולל מוות של ילוד.

רוחמה גמרמן: במקרה אחד רשמו את התינוקת שנולדה, על שמה של אישה אחרת מאותה כת.

רוחמה גמרמן: התינוקת נלקחה מהאם אחרי שלושה חודשים, והועברה לטיפולה של אישה אחרת בכת.

רוחמה גמרמן: לגבי טיפול פסיכיאטרי, בהרבה מהכתות נאסר על טיפול פסיכיאטרי וטיפול פסיכולוגי.

רוחמה גמרמן: דיכאון שאחרי לידה לא מטופל בכלל.

רוחמה גמרמן: יש התאבדויות בכתות, אבל אין לי נתונים להגיד כמה מהתאבדויות בכתות הן על רקע של דיכאון אחרי לידה.

רוחמה גמרמן: גם בתוך הכת אין לאישה תמיכה נפשית.

רוחמה גמרמן: גם נשים שהבינו שהן בדיכאון אחרי לידה, ופנו למנהיג או למנהיגת הכת לקבל עזרה, הן לא קיבלו אותה.

רוחמה גמרמן: יש כתות שמאפשרים טיפול פסיכיאטרי, אבל זה רק אם למנהיג הכת יש בזה אינטרס מסוים.

רוחמה גמרמן: כלומר, אם הוא רוצה להשתיק את האישה, לדכא אותה או מסיבה אחרת.

רוחמה גמרמן: רק אז היא תופנה לטיפול פסיכיאטרי.

רוחמה גמרמן: דבר נוסף שעלה בכל השאלונים, הוא שנשים נשלחו לעבוד באופן מלא או חלקי כמעט מייד לאחר הלידה.

רוחמה גמרמן: הטווח נע בין כמה ימים לאחר הלידה ועד שבוע, ועד שלושה-ארבעה שבועות אחרי הלידה.

רוחמה גמרמן: אין דבר כזה חופשת לידה בכתות.

רוחמה גמרמן: זה לא קיים.

רוחמה גמרמן: יש מקרים שבהם מנהיג הכת מאלץ את הנשים להפסיק להניק או לעשות זאת תקופה קצרה בלבד, כדי שהן יוכלו לצאת לעבוד.

רוחמה גמרמן: נשים שמילאו שאלון לגבי דיכאון לאחר לידה, הן אומנם מילאו אותו, אבל היו מקרים שבהם הן לא כתבו את המצב האמיתי שלהן.

רוחמה גמרמן: נקודה שעלתה כמעט אצל כל הנשים שראיינתי, הייתה שהן היו זקוקות לשהות נוספת בבית החולים לשם התאוששות פיזית ונפשית.

רוחמה גמרמן: כולן אמרו שזה היה מאוד עוזר להן, אם היו נותנים להן זמן נוסף להיות בבית החולים.

רוחמה גמרמן: אישה אחת אפילו אמרה, שלו הייתה נשלחת לבית החלמה ליולדות, ושוהה שם לבד עם נשים שאינן בכת, זה אולי מה שהיה עוזר לה לבקש עזרה, להשתחרר מהכת והיה יכול להציל אותה.

מיטל בנשק: כשנשים מגיעות לבית החולים, יודעים שהן מכת?

מיטל בנשק: יש לצוות הרפואי אפשרות לזהות?

רוחמה גמרמן: אני חושבת שצוותים רפואיים עדיין לא מכירים מספיק את הנורות האדומות, ואיך לזהות את הנשים האלה.

רוחמה גמרמן: אולי היה כדאי באותם שאלונים של איתור נשים בדיכאון אחרי לידה, או בשאלונים לנשים נפגעות אלימות, להתייחס גם לעניין של איתור נשים בכתות.

רוחמה גמרמן: זה היה יכול לפעמים להציל חיים.

עידית סילמן: אני לא יודעת אם כולם מודעים, אבל יש החזרים של שב"נים למי שהולכת לבתי החלמה אחרי לידה, וזה יכול להיות גם בבתי מלון או בבתי הארחה.

עידית סילמן: אנחנו קוראים לכולן להשתמש בשירות, ולבדוק מה יש בכל קופה.

עידית סילמן: כל קופה מנסה לשפר ביחס לקופה המתחרה, ויש הרבה נשים שלא יודעות על זה.

עידית סילמן: יש אפשרות לקבל החזר של עד 400 שקל בערך.

עידית סילמן: תשתמשו.

רוחמה גמרמן: יהיה מאוד חשוב אם תינתן הכשרה לצוותים רפואיים וללמד אותם לזהות.

רוחמה גמרמן: לצערי, יש מקרי המתה ורצח בכתות, זה ממש יכול להציל חיים של נשים.

רוחמה גמרמן: אני רוצה לסיים בציטוט שאמר מנהיג כת לנשים שהיו בכת שלו, כי זה נותן המחשה איזה יחס יש לנשים בכת.

רוחמה גמרמן: הוא אמר להן כך: אימא לא תוכל להיות בלי ילד, אבל ילד יכול להיות בלי אימא.

רוחמה גמרמן: כמה אכזרי.

רוחמה גמרמן: תודה.

עידית סילמן: תודה רבה.

מיטל בנשק: דיני שפיצר, מהתנערי.

דיני שפיצר: נעים מאוד, אני מייסדת ומנהלת את עמותת התנערי, שהיא עמותה לחד הוריות במגזר החרדי.

דיני שפיצר: אני מוצאת את עצמי מקשיבה לכולן ומהנהנת על כל מיני נושאים שעלו פה.

דיני שפיצר: כששמעתי שאני יכולה לדבר על חד הוריות בתהליך גירושין, שמחתי מאוד על הבמה.

דיני שפיצר: גירושין זה תמיד דבר מורכב, וזה משבר שמופיע שני אחרי מוות מבחינת מצבים מלחיצים.

דיני שפיצר: גירושין זה דבר מורכב כשאת אישה מבחינה הלכתית, ועוד יותר מורכב כשאת אישה חרדית.

דיני שפיצר: בארץ שלנו לוקח לאישה כשנתיים וחצי לקבל גט, וזה מעט.

דיני שפיצר: אני אישית חושבת שלוקח הרבה יותר זמן, ויש הרבה מאוד קשיים מסביב כגון קשיים כלכליים.

דיני שפיצר: התקופה הראשונה היא מצב לחץ קיצון.

דיני שפיצר: יש דיונים, חוסר הבנה משפטית וקשה מאוד מבחינה כלכלית.

דיני שפיצר: במגזר הזה יש גם הסתכלות סביבתית על כל הנושא הזה, ותוך כדי זה אנחנו אמורות לגדל ילדים, לשמור עליהם ועלינו.

דיני שפיצר: יש קשיים ייחודיים במגזר החרדי.

דיני שפיצר: קודם כול, אישה חרדית מוחלשת יותר כשהיא מגיעה לקבל את הגט.

דיני שפיצר: אנחנו יודעים שמבחינה הלכתית, הגט צריך להינתן אצל הגבר.

דיני שפיצר: קהילתית, אישה חרדית נמצאת יותר בבית או בעבודה, כשלגבר יש מניין שלוש פעמים ביום, כשהוא יוצא להתפלל, כשהוא פוגש אברכים בכולל או חברים בעבודה, שנמצאים שם כדי לעזור לו, להגיד לו מה לעשות ומה לא לעשות.

דיני שפיצר: יש אצלנו מבט ביקורתי ושיפוטי, ואומנם עובדים על זה, ויש עבודה מדהימה.

דיני שפיצר: אישה גרושה או אישה בתהליכי פרידה במגזר החרדי היום, לא דומה בשום דבר לפני מה שהיה לפני עשר שנים.

דיני שפיצר: ועדיין, שמעתי לפני חודש משפט שאמרה מתנדבת: זה לא שהן אלמנות, שנגזר עליהן להיות לבד; זאת אישה שבחרה לקום וללכת, ואין בעצם סיבה לעזור לה.

דיני שפיצר: המשפט הזה ממש קומם אותי, והחלטתי לשתוק, כי עד לרבדים האלה לא הגעתי.

דיני שפיצר: אבל זה נמצא שם.

דיני שפיצר: אני ממש שמחה שאני מדברת אחרייך, רוחמה, כי הרבה מאוד מהמאפיינים של כתות נמצאים ממש במגזר החרדי.

דיני שפיצר: אני מאוד רוצה לדייק, אבל אחוזים גבוהים מהנשים נמצאות בתהליך של אלימות, נמצאות בתהליך של יציאה, נמצאות באלימות משפטית של דיונים בלתי פוסקים.

עידית סילמן: זאת יכולה להיות גם אלימות מילולית ונפשית.

דיני שפיצר: בהחלט.

דיני שפיצר: אחת התקוות שלי היא לזהות את הניואנסים הדקים כל כך באישה, שאפשר להגיד שהיא נמצאת באלימות, והלוואי והיא תגיע לגירושים.

דיני שפיצר: נקודה נוספת היא ריחוק וניתוק.

דיני שפיצר: גם פה יש שיפור ממש גדול, והמשפחה היום לא עוזבת, אבל עדיין הרבה מאוד עוזבות אחורה.

דיני שפיצר: המשפחה החרדית הגרושה היא לפעמים סוג ב', ולא תמיד היא נשארת בקהילה.

דיני שפיצר: הרבה מאוד פעמים יש תהליך של חיפוש עצמי – מה אני רוצה?

דיני שפיצר: למה אני נשארת?

דיני שפיצר: מה קורה איתי?

דיני שפיצר: יש שליטה של הסביבה על השאלה איך תתגרשי – מה יהיה עם הילדים שלך?

דיני שפיצר: איפה הם יתחנכו?

דיני שפיצר: כשאישה נמצאת במצב נפשי לא טוב וקשה לה, זה משפיע על הילדים.

דיני שפיצר: שלא לדבר על חינוך, למשל, כי לאישה חרדית אין בכלל גישה למוסדות החינוך של הבנים.

דיני שפיצר: היא לא מגיעה לאסיפות הורים, היא לא נמצאת שם.

דיני שפיצר: להתגרש זה עדיין בושה, וללכת לפנות לעזרה זה גם בושה לפעמים.

דיני שפיצר: עזרה נפשית זה עוד קצת יותר בושה.

דיני שפיצר: כשזה מרוכז במרפאות תב"ן, ואומרים לך להתייעץ עם פסיכולוג או עם פסיכיאטר, זה ייהרג ובל יעבור, וזה כמעט לא יקרה.

דיני שפיצר: יש נקודות קטנות שלא פירטתי עליהן, כמו חוסר גישה לרשת.

דיני שפיצר: הרבה מאוד נשים לא חשופות לרשת.

דיני שפיצר: הן בכלל לא מודעות, ואלימות כלכלית היא לא דבר שהן מודעות לו.

דיני שפיצר: יש גם אלימות רפואית – כן תיקחי, לא תיקחי, אל תתייעצי, כן תתייעצי.

דיני שפיצר: זה מתחיל בדברים קטנים, וזה ממשיך ליותר, ל-כן תשאלי, אל תשאלי.

דיני שפיצר: זה ממש קיצוני, ואני לא חושבת שרוב הנשים החרדיות הגרושות נמצאות שם, אבל זה קיים.

דיני שפיצר: אישה חרדית מתמודדת די לבד, וצריכה הרבה מאוד עזרה מקצועית כדי לעבור את זה.

דיני שפיצר: אנחנו בעמותת התנערי, הדבר הראשון שהתחלנו לשנות זה את המעטפת הקהילתית.

דיני שפיצר: הדבר הראשון שהבאנו זה המון ידע בקבוצות ווטסאפ.

דיני שפיצר: אני מצטרפת למה שאמרת, ואני ממש מכירה את זה.

דיני שפיצר: יש לנו קבוצת ווטסאפ שמונה היום 200 נשים חרדיות גרושות, עם אפס פרסום.

דיני שפיצר: אף פעם לא פרסמנו ולא דיברנו, וזה רק חברה מביאה חברה.

דיני שפיצר: אני אישית חד הורית, וכשאני נמצאת בבית הדין הרבני, אני תמיד רואה שם נשים חרדיות.

דיני שפיצר: אני נותנת להם את מספר הטלפון שלי, ואני עסוקה בייעוץ, בעזרה ומכניסה אותה אלינו.

דיני שפיצר: אנחנו בהתנערי בעצם בונות להן את הקהילה, את המשפחתיות, להראות לכולן הכול בסדר, אנחנו פה איתך.

דיני שפיצר: זה מאוד מחזק את האישה גם מבחינת עצמה, וגם מבחינת המשפחה שלה.

דיני שפיצר: היא נשארה עם חברות, אולי אפילו התחילה עם חברות, אחרי שנים רבות של ניתוק ובדידות.

דיני שפיצר: אנחנו עוסקות בהרבה מאוד הכוונה.

דיני שפיצר: אחת ההכוונות הגדולות ביותר שלנו היא הכוונה לטיפול מקצועי.

דיני שפיצר: להגיד לאישה, הכול בסדר, את יכולה ללכת לשאול, את יכולה להתייעץ.

דיני שפיצר: תתחילי עם רופא משפחה, תספרי לו, ואם צריך, תמשיכי ליותר מזה.

דיני שפיצר: אני שולחת בלי סוף קישורים למידע, הסברים איך, לאן אני פונה, ולמה.

דיני שפיצר: הרבה נשים רוצות ללכת באופן פרטי, ואני לא מדברת בכלל על העלויות.

דיני שפיצר: אלה שכן משתכנעות ללכת לפסיכולוג, אנחנו יודעות מה מצב ההמתנה אצל פסיכולוגים.

דיני שפיצר: התהליך ארוך מאוד, והשלב הקשה ביותר הוא תוך כדי דיונים נוראיים משפטיים – ילדים ואימא, שכל הזמן נמצאים בזה.

דיני שפיצר: מה אנחנו רוצות לשנות?

דיני שפיצר: דבר ראשון, להכשיר נשים מתוך הקהילה אצלנו.

דיני שפיצר: היום הכול התנדבותי בהתנערי.

דיני שפיצר: להכשיר את הנשים אצלנו, מעין מנטורינג ליווי של אחת שכבר עברה את המשבר הפעיל, נמצאת מאחורי זה, בשלב השקט ביותר בחייה, ואולי אפילו המשיכה הלאה.

דיני שפיצר: לתת כוח לאישה שעכשיו התחילה, ומרגישה שהיא בין האוקיינוס לגיהינום, ולא באמת יודעת להגדיר איפה היא נמצאת עכשיו.

דיני שפיצר: דבר נוסף, זה לדבר על זה.

דיני שפיצר: אני מדברת בלי סוף על גירושין, ומסבירה שגירושין בחברה החרדית זה לא כמו גירושין בשום חברה אחרת.

דיני שפיצר: שמעתי משפט שאומר, שברור שאישה ערביה לא יכולה להיות עם הגרוש שלה באותו חדר כי זה לא בסדר אצלם, ואני מוצאת את עצמי שואלת מה איתנו, מבחינת הרווחה?

דיני שפיצר: או לתת לאישה כל מיני זכויות כאלה ואחרות?

דיני שפיצר: אצלנו זה שונה לגמרי.

דיני שפיצר: אישה לא נמצאת באותם מעגלים של המשפחה שלו והמשפחה שלה.

דיני שפיצר: אני רוצה לבוא ולדבר בפני צוותים, גם עובדים סוציאליים, גם פסיכולוגים ולהסביר את הניואנסים הכול כך דקים וכל כך שונים של אישה חרדית שמתגרשת, מול אחרת.

דיני שפיצר: הלוואי והיו מרכזים מיוחדים, כדי שלא יצטרכו ללכת לתב"ן או לחכות לפסיכולוג.

דיני שפיצר: וגם שרופא משפחה יידע, שכאשר אישה חרדית מתגרשת, הקושי כל כך גדול, שהיא חייבת ליווי מקצועי.

דיני שפיצר: אם נסתכל על זה כלכלית, זה יחסוך הרבה מאוד כסף לטיפולים לילדים אחר כך.

דיני שפיצר: כשאימא חזקה, מצילה את עצמה ומונעת העברה בין דורית של אלימות או של דברים לא תקינים בבית, ומטפלת בעצמה, זה אומר שהילדים שלה ימשיכו להיות חזקים יותר.

דיני שפיצר: זה מוכח מחקרית, לעומת הרבה מאוד דברים פנים-מחקריים אצלי בעמותה, על זה ממש קראתי, שילדים להורים גרושים, הרבה מאוד מהם הרבה יותר מצליחים כי מישהי שם אמרה: סטופ, אני חיה את החיים שלי.

דיני שפיצר: אני ממש מחדדת את זה – לתת לזה מענה ייחודי, להבין שהמגזר הזה צריך את המענה הייחודי שלו.

דיני שפיצר: אולי מרכזים ייחודיים, הכשרה של צוותים שנמצאים בשטח.

דיני שפיצר: הבנה שצריך טיפול מקצועי כי לאישה אין איך לגשת לזה.

דיני שפיצר: הרבה מאוד פעמים אני זאת שאומרת לאישה: מה שעברת, זה אלימות וזה משהו שצריך לטפל בו.

דיני שפיצר: הוא לא עובר לבד, ולכן בואי נעצור את זה.

דיני שפיצר: היא שואלת אותי: ללכת לפסיכולוגית?

דיני שפיצר: אנחנו מתחילות להיאבק בבירוקרטיה, ואני כל כך רוצה לעצור את זה, ולתת להן את הכלים.

דיני שפיצר: אני פונה לכולן, ולכל אחת שיש לה איזושהי נישה, בין אם היא נפשית, ייעוץ או לדבר בפני צוותים ולעזור.

דיני שפיצר: לתת לכל אישה את הכוח להציל את עצמה, להציל את הילדים שלה, באמת לעצור את ההעברה הבין דורית הזאת, ושנצליח כמה שיותר.

דיני שפיצר: תודה רבה.

עידית סילמן: תודה רבה.

דלית יוניסי: בתור מישהי שעובדת במאה שערים, בחלק מהטפסים ישנו נושא האלימות.

דלית יוניסי: אני שואלת את הנשים איך הן מסתדרות בבית, ומה קורה, האם הבעל עוזר ומשתף פעולה.

דלית יוניסי: אין אחת שאומרת שהבעל שלה הוא לא טוב.

דלית יוניסי: הבעל שלי הוא מלאך, הוא האדם הכי מדהים שיש.

דלית יוניסי: אחר כך אנחנו מגלים את מה שדיני מספרת.

דלית יוניסי: אני ממש מחזקת אותך, כי זאת עבודה מדהימה וחשובה, וחשוב להעלות את המודעות באזורים האלה.

דיני שפיצר: אולי זה הזמן לפנות לאחות שלי בטיפת חלב, ולספר לה שכאשר אני מילאתי את השאלון בזמנו, כתבתי על הכול כן, כי לא האמנתי שאי פעם או איכשהו אני אצליח לצאת מטיפת חלב, ולהגיד: אני נמצאת במערכת יחסים שלא מיטיבה איתי.

דיני שפיצר: לכן, אני כל כך מזדהה עם כל כך הרבה דברים שעולים פה.

דיני שפיצר: גם לתת שם לבעיה הזאת, גם באופן מקוון, וגם הרבה יותר הנגשה של מידע.

דיני שפיצר: להגיד מה זה אלימות.

דיני שפיצר: אני יכולה לספר, אפרופו חשיבות טיפת חלב, שהעלונים שלי הצילו אותי לא פעם מבחינת הידע.

דיני שפיצר: היי, לדבר הזה יש שם, וגם אם אני לא אדווח על זה בשאלון.

דיני שפיצר: אולי אני צריכה לספר לך, שבסוף זה עוזר למלא את השאלון הזה.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: אנחנו עוברות לעדי עובדיה אלכסנדר, מנהלת קהילת היפראמזיס ישראל.

עידית סילמן: זהו חודש המודעות, אנחנו שמחות שאתן כאן, ושמחות להעלות אתכן על נס.

עידית סילמן: בבקשה.

עדי עובדיה אלכסנדר: אני רוצה להגיד תודה רבה על ההזדמנות, ועל זה שהעליתם את הנושא היפראמזיס גראבידרום לסדר היום.

עדי עובדיה אלכסנדר: זה ממש לא מובן מאליו, וכבר הרבה שנים אנחנו מנסות לעשות את זה.

עדי עובדיה אלכסנדר: חשוב לי לציין שבמצגת יעלו הרבה נתונים.

עדי עובדיה אלכסנדר: אני לא רופאה, וכל הנשים שלנו בקהילה עובדות בהתנדבות.

עדי עובדיה אלכסנדר: אנחנו לא רופאות, אבל מאוד חשוב לנו להביא את המקורות, ולהראות שכל העבודה שלנו מבוססת על מחקרים ומקורות רשמיים.

עדי עובדיה אלכסנדר: נמצאת איתי פה חן מיכאלה אליה, שעוזרת לנו מאוד ומקדמת מודעות לשינוי פרוטוקולים כבר כמה שנים.

עדי עובדיה אלכסנדר: לא מזמן הצטרפה אלינו נטע ברבי, שלקחה על עצמה את כל נושא הנגשת המידע.

עדי עובדיה אלכסנדר: היא עוזרת לנו להעביר את המידע לרופאים, לאנשי רפואה וגם לציבור.

עדי עובדיה אלכסנדר: היא הגיעה מטיפול ביתי, ועד כדי כך חשוב לנו המעמד, שהיא עושה מאמץ להגיע.

עדי עובדיה אלכסנדר: היפראמזיס גרבי

עדי עובדיה אלכסנדר: דרום זאת מחלה של היריון בלבד.

עדי עובדיה אלכסנדר: נשים שיש להן נטייה לייצור מוגבר של הורמון שנקרא GDF15, שעובר לשליה מהמוח, ובעצם משבש את כל תפקוד מרכז ההקאה והתיאבון בגוף שלהן.

עדי עובדיה אלכסנדר: הן לא אוכלות ולא שותות חודשים ארוכים, לפעמים עד הלידה עצמה.

עדי עובדיה אלכסנדר: פתחתי את קבוצת התמיכה לפני כשבע שנים, אחרי היריון עם היפראמזיס, שבו אובחנתי רק בחודש חמישי.

עדי עובדיה אלכסנדר: פתחתי קבוצת תמיכה, והמטרה שלה הייתה להנגיש מידע לנשים.

עדי עובדיה אלכסנדר: לא מצאתי שום מידע ברשת, והייתי ממש במצוקה.

עדי עובדיה אלכסנדר: הרגשתי מאוד לבד.

עדי עובדיה אלכסנדר: אני מאוד אוהבת את הרשת החברתית, ופתחתי את הקבוצה.

עדי עובדיה אלכסנדר: עם השנים היא הלכה וגדלה, והיום אנחנו מונות כ-3,500 נשים, ועוד כ-500 אנשי רפואה.

עדי עובדיה אלכסנדר: אנחנו ממש הפכנו לקהילה ואנחנו עושות המון עבודה בהנגשת מידע.

עדי עובדיה אלכסנדר: בחרנו להביא היום נתונים שנוגעים להיבט אפל של ההתמודדות עם היפראמזיס, שהוא שיעורי ההפלות האלקטיביות ושיעורי הפגיעה בבריאות הנפש של הנשים, על מנת להראות כיצד הם קשורים קשר הדוק, בהיעדר תמיכה סביבתית ומספקת.

עדי עובדיה אלכסנדר: אחד המאמצים שלנו הוא להראות עד כמה מדובר במגמה קיימת וחוזרת בספרות העולם, ובכך להראות, שהמקרים הנואשים בקבוצת התמיכה הישראלית אינם אנקדוטליים, אלא מייצגים ביטוי חמור של המצוקה הפסיכו-סוציאלית, שנגרמת מהיפראמזיס.

עדי עובדיה אלכסנדר: אני אציג עכשיו סרטון.

עדי עובדיה אלכסנדר: (הקרנת סרטון) אני אשת מרקטינג, ואני יודעת להשתמש במדיה הדיגיטלית.

עדי עובדיה אלכסנדר: זה סרטון שיצרנו ליום המודעות לפני שנה.

עדי עובדיה אלכסנדר: לא הכרתי את הסיפורים.

עדי עובדיה אלכסנדר: סגרתי סטודיו עם איש מקצוע ועשו את זה דרך המרכז הארצי לווידאו תרפיה.

עדי עובדיה אלכסנדר: הם עזרו לי שם מאוד, וראיתי את זה בזום.

עדי עובדיה אלכסנדר: שמעתי את הסיפורים ולא הפסקתי לבכות במשך כל יום הצילומים.

עדי עובדיה אלכסנדר: לא הכרתי את הירידה הזאת לפרטים, ובמקרה לקחנו כמה נשים שהתנדבו ויכלו להגיע באותו יום צילומים.

עדי עובדיה אלכסנדר: מדובר ב-3,500 נשים שנמצאות אצלנו בקבוצת התמיכה, והסיפורים האלה לא נדירים אצלנו.

עדי עובדיה אלכסנדר: אני רוצה להציג כמה נתונים.

עדי עובדיה אלכסנדר: במחקר שבדי מ-2016 נמצא כי שיעור אובדן ההיריון בנשים הם היפראמזיס הוא 34%.

עדי עובדיה אלכסנדר: מדובר גם הפלות ספונטניות וגם הפלות יזומות.

עדי עובדיה אלכסנדר: נשאלת השאלה מה ההשוואה לנשים בלי היפראמזיס, ולא ממש מצאנו נתונים.

עדי עובדיה אלכסנדר: במחקר מ-2020, שמשותף לשלושה בתי חולים בלונדון, וכלל 106 נשים שסבלו מהיפראמזיס, ו-108 נשים בקבוצת ביקורת ללא היפראמזיס, נמצא כי שכיחות הדיכאון במהלך ההיריון בקרב נשים עם היפראמזיס הייתה 49% בהשוואה ל-6% בקבוצת הביקורת.

עדי עובדיה אלכסנדר: שכיחות הדיכאון לאחר לידה הייתה 29% לעומת 7% בקבוצת הביקורת.

עדי עובדיה אלכסנדר: אני רוצה שנעבור לסיבות להפלות ב-HG, וכתבנו את זה בעיקר כדי לדבר על הפלות יזומות בהיריון רצוי.

עדי עובדיה אלכסנדר: אחרי זה עברנו על זה, והבנו שבעצם זה מדבר גם על ההפלות הספונטניות, כי בסוף הכול ביחד.

עדי עובדיה אלכסנדר: אני רוצה לתת לכם דוגמה לחוויה של אישה, שמגיעה לקבל טיפול ראשוני במוקד חירום או במיון נשים.

עדי עובדיה אלכסנדר: היא מגיעה מיובשת, ובדרך כלל היא לא אכלה כמו שצריך כמה ימים, וכנראה גם לא שתתה.

עדי עובדיה אלכסנדר: כל מה שהיא מכניסה, היא מקיאה, והיא יודעת שהגיע הזמן ללכת ולקבל טיפול.

עדי עובדיה אלכסנדר: היא מגיעה למקום והיא חושבת: עכשיו אני אקבל טיפול, עכשיו יטפלו בי.

עדי עובדיה אלכסנדר: היא מגייסת עזרה מהבית, מישהו שיסיע אותה כי לרוב אי-אפשר לנהוג עם התרופות, או שהיא אשכרה מצליחה לצאת מהבית, כשהיא בין ההקאות והתשישות.

עדי עובדיה אלכסנדר: מה נותנים לאישה מיובשת בהיריון במוקד החירום?

עדי עובדיה אלכסנדר: סטיק שתן.

עדי עובדיה אלכסנדר: אין עירוי.

עדי עובדיה אלכסנדר: הלוואי.

עדי עובדיה אלכסנדר: דבר ראשון עושים סטיק שתן.

עדי עובדיה אלכסנדר: מי שיודע, סטיק שתן מודד קיטונים בשתן.

עדי עובדיה אלכסנדר: קיטונים בשתן – זה מגיע למחזור הדם במצב של חוסר בגלוקוז, חוסר באנרגיה זמינה.

עדי עובדיה אלכסנדר: בעצם הגוף מתחיל לעבור איזשהו תהליך, שבו הכבד משחרר קיטונים לגוף, כדי להשתמש במאגרי השומן.

עדי עובדיה אלכסנדר: לפעמים אין קיטונים בשתן, כי אותה אישה הצליחה לאכול ארטיק באותו יום.

עדי עובדיה אלכסנדר: אולי היא גם הקיאה אותו, אבל הגלוקוז כבר נספג בדם.

עדי עובדיה אלכסנדר: אולי היא לקחה עינב, אכלה אתמול אבטיח, הצליחה לשתות לגימה משוקו.

עדי עובדיה אלכסנדר: שוב, גם אם היא הקיאה אותו, הגלוקוז נשאר בדם.

עדי עובדיה אלכסנדר: היא מגיעה לרופא והוא משחרר אותה מהאשפוז בלי לתת לה עירוי.

עדי עובדיה אלכסנדר: היא מגיעה הביתה ומרגישה חוסר אונים מול המערכת האטומה, ואז מתחיל הדיכאון.

עדי עובדיה אלכסנדר: זה הקושי הכי גדול.

עדי עובדיה אלכסנדר: מקובעות טיפולית – בשנות השישים היה מקרה של תלידומיד, תרופה שניתנה כטיפול בהקאות בהיריון, וגרמה למומים בעובר.

עדי עובדיה אלכסנדר: יש לנו את התרופה זופרן, שנותנים אותה לחולי סרטן שעוברים כימותרפיה ומתמודדים עם הקאות.

עדי עובדיה אלכסנדר: זאת אחת התרופות האהובות עלינו, משום שהיא עוזרת לנו לא רק עם ההקאות, גם קצת עם הבחילות.

עדי עובדיה אלכסנדר: הרבה פעמים לא נותנים לנו אותה, לא מסיבה מבוססת מחקרית עד הסוף, אבל כי מפחדים.

עדי עובדיה אלכסנדר: דעות קדומות – עדיין נפוצות סברות ישנות ודעות קדומות לגבי המחלה, כמו, למשל, זה בראש שלך.

עדי עובדיה אלכסנדר: הרופאים לא יודעים מה המניעים למחלה, ומערבבים את זה עם גורמים פסיכולוגיים.

עדי עובדיה אלכסנדר: זה ממש מעכב גם אבחון וגם טיפול.

עדי עובדיה אלכסנדר: סיבה נוספת היא מתן מידע שגוי או חסר של משרד הבריאות – חוסר אחידות בקריטריונים לאבחון גורמת להיצמדות לקריטריון שרירותי ספציפי, במקום ראייה רחבה והוליסטית.

עדי עובדיה אלכסנדר: יש מאמר שאמר, שהאבחון להיפראמדיס הוא אם ירדת 5% מכלל המשקל שלך.

עדי עובדיה אלכסנדר: אם אין לך את זה, אין לך היפראמזיס.

עדי עובדיה אלכסנדר: אבל יש עוד כל כך הרבה מדדים.

עדי עובדיה אלכסנדר: בשנים האחרונות יצאו כל כך הרבה מחקרים ומאמרים רפואיים בארצות הברית ובבריטניה, שמבטלים לחלוטין את כל שיטת האבחון בישראל.

עדי עובדיה אלכסנדר: במשרד הבריאות אין בעצם נכונות.

עדי עובדיה אלכסנדר: אנחנו שולחות את זה, ומדברות עם הנציגים, ונורא קשה להנגיש לכם את המידע הספציפי.

עדי עובדיה אלכסנדר: חוסר בקיאות – גם חוסר גישה למחקרים, ויש ממש חוסר מודעות אצל סטודנטים לרפואה ובפקולטות.

עדי עובדיה אלכסנדר: היינו רוצות להגיע גם לשם, אבל אין לנו את המשאבים.

עדי עובדיה אלכסנדר: אנחנו עובדות בהתנדבות, ואנחנו עובדות מאוד קשה סביב השעון, אבל היינו רוצים להתחיל את העלאת המודעות יותר מוקדם, ולהיות במחקרים לגבי אבחון וטיפול.

עדי עובדיה אלכסנדר: מה המטרה של קהילת היפארמזיס ישראל?

עדי עובדיה אלכסנדר: אנחנו מנגישות מידע לגופים רפואיים.

עדי עובדיה אלכסנדר: כתבתי גם במה אנחנו צריכות עזרה, כי כמובן חסרים לנו משאבים.

עדי עובדיה אלכסנדר: אנחנו אוהבות מאוד לעשות את העבודה שלנו בקרב הציבור, כי אנחנו מאמינות שנערה מהמגזר הערבי או כל מי שתגיע בפעם הראשונה בהיריון לרופא שלה, עם איזשהו מושג שקיימת מחלה כזאת, שנקראת היפראמזיס גראבידרום, היא לא תהיה כל כך בשוק.

עדי עובדיה אלכסנדר: היא לא תהיה כל כך בהלם.

עדי עובדיה אלכסנדר: היא אפילו תרמוז לגניקולוג שלה שהיא שמעה על איזושהי תסמונת, ואולי זה מה שיש לה.

עדי עובדיה אלכסנדר: ב-15 במאי היה יום המודעות, ויצאנו עם קמפיינים בעזרתה הגדולה של מטא ישראל, שתרמו לנו כסף לקמפיינים.

עידית סילמן: מטא ישראל זה פייסבוק.

עדי עובדיה אלכסנדר: כמובן.

עדי עובדיה אלכסנדר: אנחנו מגיעות לתוכניות בוקר, כתבות.

עדי עובדיה אלכסנדר: אנחנו עושות את זה בכל השנה, וביום המודעות בפרט.

עדי עובדיה אלכסנדר: יש לנו קבוצת תמיכה ארצית מקוונת, והכי יעיל לקבל תמיכה נפשית ורגשית, ולהפיץ מידע בפלטפורמה הדיגיטלית, מכיוון שרוב הנשים אצלנו לוקחות תרופות.

עדי עובדיה אלכסנדר: הן מאושפזות באשפוז ביתי או בבית חולים, וזה עובד ממש טוב.

עדי עובדיה אלכסנדר: יש לנו 3,500 נשים, ויש לנו עוד קבוצה של 500 אנשי רפואה.

עדי עובדיה אלכסנדר: כל מה שקורה בקבוצות התמיכה, קורה 24/7.

עדי עובדיה אלכסנדר: אין תלות באף גורם, באף מוסד.

עדי עובדיה אלכסנדר: אנחנו עוזרות אחת לשנייה, וזה עובד ממש טוב.

עדי עובדיה אלכסנדר: דבר נוסף שאנחנו עושות במיוחד בחודשים האחרונים, בעזרתה הגדולה של חן מיכאלה, זה עשייה לשינוי פרוטוקול רפואי ואבחון.

עדי עובדיה אלכסנדר: קידום יצירת פרוטוקול אבחון וטיפול ארצי אחיד לכל בתי החולים והקופות, קידום גישה רפואית חומלת והוליסטית, והתייחסות להשלכות החריפות של המחלה.

עדי עובדיה אלכסנדר: כרגע לא ממש מודעים להשלכות האלה.

עדי עובדיה אלכסנדר: כמה נתונים יבשים וחשובים מאוד.

עדי עובדיה אלכסנדר: במחקר בארצות הברית נמצא כי שיעורי ההפלה היזומה כאמצעי להפגת הסבל הינם 15%; 26% מהנשים שהשתתפו במחקר דיווחו על מחשבות אובדניות עקב חומרת הסימפטומים; 18% מהנשים אובחנו כסובלות מהפרעת דחק פוסט טראומתית, PDSD.

עדי עובדיה אלכסנדר: אלה כל המקורות, והיה לי חשוב לשים את התמונה הזאת.

עדי עובדיה אלכסנדר: זאת תמונה שצילמנו לקמפיין של יום המודעות לפני שנתיים.

עדי עובדיה אלכסנדר: רציתי להראות שכאשר אנחנו מקלות את הטיפול הביתי, כשמקשיבים לנו, אנחנו יכולות לחייך, בניגוד לנטע, שיושבת פה ומאוד קשה לה.

עדי עובדיה אלכסנדר: אשפוז ביתי זה דבר קריטי, ואנחנו עוברות תלאות.

עדי עובדיה אלכסנדר: נורא קשה להשיג אותו, זה מסועף, זה מורכב ומלא בירוקרטיה.

עדי עובדיה אלכסנדר: אישה שהיא חולה והיא סיעודית, לא יכולה לעשות את זה.

עדי עובדיה אלכסנדר: לזה בסוף היינו רוצות להגיע, להנגיש את האשפוז הביתי.

עדי עובדיה אלכסנדר: יש לי פה דף של מיילים, וכל מי שרוצה לקבל מידע, מוזמן לפנות אליי ולכתוב לי את המייל שלו.

עדי עובדיה אלכסנדר: אני אשמח להנגיש את המידע.

עדי עובדיה אלכסנדר: תודה.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: חן מיכאלה, בבקשה.

חן מיכאלה אליה: היום אני פה לדבר על עדות אישית שלי מפן אחד מסוים שמתקשר לכל היום הזה.

חן מיכאלה אליה: אני קלינאית תקשורת, אני גרה בירושלים וילדתי את הבן הצעיר שלי לפני ארבע שנים.

חן מיכאלה אליה: במהלך ההיריון סבלתי מהיפראמזיס גראבידרום קשה.

חן מיכאלה אליה: עברתי שלל אירועים לא פשוטים במהלך תשעת החודשים של ההיריון.

חן מיכאלה אליה: חוויתי חוויות קשות וטראומטיות באופן מתמשך וארוך טווח מול הצוותים הרפואיים, והתמודדתי עם קשיים בירוקרטיים מרובים.

חן מיכאלה אליה: היום אני רוצה לספר על אירוע אחד קטן מתוך כל האירועים שחוויתי.

חן מיכאלה אליה: אני מעוניינת לספר על משהו פעוט, שנראה שולי, ואף אחד לא יכול להעלות על דעתו שהוא יכול להיות בעל משמעות רבה כל כך.

חן מיכאלה אליה: כשהייתי בשבוע העשירי להיריון, לאחר אשפוז של תשעה ימים בבית חולים, השתפר מצבי.

חן מיכאלה אליה: הרגשתי טוב יותר, חזרתי לאכול בהדרגה, אבל עדיין לא הצלחתי לחזור לשתות או להכניס נוזלים דרך הפה כמעט בכלל.

חן מיכאלה אליה: השתחררתי מבית החולים, והצלחתי להשיג אשפוז ביתי.

חן מיכאלה אליה: זאת הייתה סאגה שלמה, שדרשה ידע, תושייה וגם תעוזה, אבל למרות הקושי הבירוקרטי הצלחתי.

חן מיכאלה אליה: לצערי, כאן לא תם העיסוק שלי בבירוקרטיות רפואיות.

חן מיכאלה אליה: ממש לא.

חן מיכאלה אליה: במהלך האשפוז הביתי קיבלתי את כל הציוד הרפואי הנדרש הביתה, וברמה העקרונית הייתי צריכה לגשת למרפאה בקהילה בכל שלושה ימים לפתיחת וריד.

חן מיכאלה אליה: כבר ביום הראשון שהגעתי, האחיות במרפאת האם שלי לא הצליחו לפתוח לי וריד.

חן מיכאלה אליה: הגעתי למוחרת, והייתה אחות מסוימת שהצליחה.

חן מיכאלה אליה: די מהר גם המיומנות שלה לא הספיקה לוורידים שלי, שהלכו והתעייפו ככל שעבר הזמן.

חן מיכאלה אליה: נדדתי בין מרפאות בסביבה, בניסיון למצוא מישהו שיצליח לפתוח לי וריד.

חן מיכאלה אליה: כשהאחיות לא הצליחו, הן קראו לרופאים.

חן מיכאלה אליה: הרופאים במרפאות בקהילה היו דוקרים אותי בין פעמיים לארבע פעמים.

חן מיכאלה אליה: מפוצצים לי ורידים, ורק אז מרגישים מספיק נוח, לתת לי הפניה לפתיחת וריד במיון או בטרם.

חן מיכאלה אליה: באיזשהו שלב קיבלתי כמה הפניות לטרם ולמיון מרופאת הנשים שלי, אבל ממש לא כמות .

חן מיכאלה אליה: מספקת.

חן מיכאלה אליה: הרי הייתי צריכה וריד פתוח כל הזמן, כדי לקבל נוזלים ולשרוד.

חן מיכאלה אליה: עקב הכנסות העירוי החוזרות, הוורידים ניזוקים באופן כרוני.

חן מיכאלה אליה: הווריד הפתוח היה נסתם ומזדהם מהר, לפעמים אפילו באותו יום שבו נפתח.

חן מיכאלה אליה: כך, בפועל נאלצתי לפתוח וריד בתכיפות הרבה יותר גדולה מאשר כל שלושה ימים.

חן מיכאלה אליה: רוב הזמן הגעתי בסוף לטרם, שם החבר'ה כבר הכירו אותי, ואפילו קראו לי ג'אנקי בחיבה.

חן מיכאלה אליה: במעט הפעמים שהגעתי למיון, הכול לקח הרבה זמן, לכל הפחות שלוש שעות רק בשביל לפתוח וריד, כי הרי יש נהלים ופרוטוקול עבור אישה בהיריון שמגיעה למיון, ללא קשר לסיבת הגעתה.

חן מיכאלה אליה: אבל הכי כואב היה לראות שבמכתב השחרור מהמיון כתבו בהמלצות: להבא מופנית לפתיחת וריד בקהילה.

חן מיכאלה אליה: כמה דקירות בירוקרטיות עברתי.

חן מיכאלה אליה: פעם אחת, רופאה במרפאה בקהילה, שראתה את ידיי החבולות, ויתרה על ניסיון הדקירה, ומייד נתנה לי הפנייה לטרם לפתיחת וריד.

חן מיכאלה אליה: היא עשתה לי טובה גדולה וחסכה לי כאבי גוף ונפש.

חן מיכאלה אליה: אני, שלא מפחדת ולא לוקחת קשה מחטים ודקירות, ותורמת דם בכל הזדמנות, חוויתי בכחמישה חודשים מאות דקירות, רובן דקירות בירוקרטיות, רק כדי שאוכל לקבל הפניה למקום עם מיומנות מספיק גבוהה, שבו יצליחו לפתוח לי וריד.

חן מיכאלה אליה: כאמור, עם הזמן הוורידים ניזוקים באופן כרוני.

חן מיכאלה אליה: הפעם האחרונה שפתחו לי וריד הייתה בשבוע ה-23, ועשה את זה מרדים עם אלחוש מקומי.

חן מיכאלה אליה: שלושה ימים אחר כך כבר שמו לי פיק-ליין, שזה צנתר מרכזי שהיה איתי והציל אותי עד הלידה.

חן מיכאלה אליה: חשוב לי להדגיש, שהחוויות האלה לא ייחודיות לי.

חן מיכאלה אליה: לצערי, הן נחלת נשים רבות, שזקוקות לעירוי נוזלים ו/או תרופות באופן קבוע ומתמשך, ולא תמיד מצליחות לקבל טיפול, בגלל הקושי הטכני הבירוקרטי שקיים גם בפתיחת וריד.

חן מיכאלה אליה: היפראמזיס גראבידרום עבורי ועבור לא מעט נשים נמשך לאורך כל ההיריון.

חן מיכאלה אליה: המצב הפיזי הירוד וחוסר התפקוד המתמשך גורמים לקושי נפשי.

חן מיכאלה אליה: ההצטברות של המפגשים המורכבים עם המערכת הרפואית היא משמעותית.

חן מיכאלה אליה: כל אירוע כזה מעלה את סף המצוקה, חוסר האונים והתסכול.

חן מיכאלה אליה: הקושי לקבל מענה רפואי לתסמינים פיזיים, מוסיף לנטל הנפשי ויש לכך השפעות ארוכות טווח.

חן מיכאלה אליה: היום, למעלה מארבע שנים לאחר שילדתי, הוורידים שלי לא החלימו, למרות שאמרו לי שהם כן יחלימו.

חן מיכאלה אליה: האמת היא שהוורידים שלי אף פעם לא יחזרו למצב הטוב שהם היו בו לפני ההיפראמזיס, וכך גם הנפש שלי שנדקרה וצולקה שוב ושוב יחד עם הגוף, וזה תמיד יישאר איתי וילווה אותי.

עידית סילמן: תודה רבה רבה.

עידית סילמן: זהבי לב, מנכ"לית אם הדרך.

זהבי לב: שלום וברכה, באתי לייצג את הציבור החרדי בנושא ההיפראמזיס.

זהבי לב: אם תשאלו כמעט כל ילדה חרדית בגן מה תרצי להיות כשתהיי גדולה, כמעט תמיד התשובה תהיה: אימא.

זהבי לב: האישה החרדית רואה את האימהות כאידאל, היא רואה את זה כערך עליון, מקודש.

זהבי לב: היא שואפת לזה כבר מגיל קטן.

זהבי לב: למה אני מדגישה את זה פה?

זהבי לב: כי אני רוצה להדגיש שאישה חרדית, שסובלת מהיפראמזיס, הרבה פעמים נאלצת לוותר על החלום שלה.

זהבי לב: היא נאלצת לוותר על חלום החיים שלה בצער ובכאב, שהיא לא תוכל להמשיך אותו ולבצע אותו כמו שהיא רוצה.

זהבי לב: אני רוצה להעלות את חובת המודעות להיפאמזיס מזווית קצת שונה ממה שעלה כאן – נושא הסכנה.

זהבי לב: כמעט כל כתבה וכל מחקר שנכתב בנושא ההתייבשות, יציין כי התייבשות עלולה להביא למצב רוח רע, לכעסים, לבלבול.

זהבי לב: במצבי קיצון עלולה ההתייבשות לגרום לרצון לאובדנות.

זהבי לב: אם פגשתם אישה עם היפראמזיס שצועקת שהיא רוצה למות, לא בטוח שזה מהכיוון הדיכאוני בכלל.

זהבי לב: ייתכן מאוד שהיא פשוט מיובשת או שיש לה מחסור תזונתי.

זהבי לב: גם חסר תזונתי שמלווה אישה עם היפרמאזיס, שלא מסוגלת לאכול ומקיאה בלי סוף, יביא אותה בדרך כלל לכיוון של דיכאון.

זהבי לב: הדיכאון יבוא לפני לידה, וכשאין לאישה מודעות להיפראמזיס, היא לא יודעת ממה היא סובלת.

זהבי לב: בהיריון הרביעי ידעתי בפעם הראשונה מה יש לי.

זהבי לב: הייתי אצל רופאים, אבל אמרו לי: היריון זה לא פיקניק.

זהבי לב: מה חשבת?

זהבי לב: ככה זה היריון.

זהבי לב: אני זוכרת שחשבתי שאם ככה זה היריון, למה לטפל בעצמי אחרי?

זהבי לב: למה לשקם את הגוף?

זהבי לב: לא הבנתי בכלל מה צריך.

זהבי לב: מה שבלתי נמנע אחר כך, אחרי כמה היריונות ברצף אצל אישה חרדית, שלא מודעת למה שיש לה, כמובן, ולא מודעת לצורך לשקם את הגוף מהחוסרים התזונתיים שהתלוו להיריון, הוא שיגיע דיכאון אחרי לידה או במהלך ההיריונות הבאים, כי היא מחוסרת לגמרי מכל דבר אפשרי.

זהבי לב: העלינו רעיון וזה הבית לאישה החרדית שסובלת מהיפראמזיס.

זהבי לב: כל פנייה שיש לה, כל שאלה, היא תגיע אלינו ותשאל.

זהבי לב: יש לנו ליווי ותמיכה לאורך כל ההיריון.

זהבי לב: אישה פונה אלינו לדעת, ואנחנו מנגישים מידע על רופאים שמטפלים.

זהבי לב: אנחנו נותנים לאישה את הדוחות הרפואיים הכתובים, כדי שהיא תדע שיש כזאת מחלה, זאת מחלה קיימת והיא לא ממציאה.

זהבי לב: מנגישים לה את כל דרכי הטיפול, וגם מלווים אותה לאורך כל התקופה, עם תמיכה נפשית וליווי.

זהבי לב: זה כמו חברה לדרך שעוברת איתך ביחד את המסע, ואת לא לבד.

זהבי לב: דבר נוסף, אנחנו נותנים לאישה הרבה עזרה בבית.

זהבי לב: עזרה פיזית, שנצרכת ביותר בבתים ברוכים בילדים.

זהבי לב: האישה לא יכולה להתמודד עם זה לבד, כשהיא שוכבת במיטה או כשהיא מאושפזת, וגם לא באשפוז ביתי.

זהבי לב: אנחנו נותנים לה עזרה.

זהבי לב: אנחנו נותנים לה עזרה במיצוי זכויות רפואיות, שמאוד קשה לקבל בביטוח לאומי.

זהבי לב: אני יכולה לומר שעל חולשה ועל חוסר כוח, לא מקבלים, רק על סכנה לעובר.

זהבי לב: בדרך כלל יש סכנה לעובר, ולא מספיק יודעים לומר את זה.

זהבי לב: אישה לא יודעת להסביר שהסכנה שלה לעילפון בכל רגע, זאת סכנה גם לעובר.

זהבי לב: אימא שמתעלפת ונופלת חמש פעמים ביום בבית, וזה קורה, זאת סכנה ישירה לעובר.

זהבי לב: אנחנו נותנים לנשים עזרה, כדי שיידעו מה הן צריכות להסביר ולדבר.

זהבי לב: רצינו להציע פתרון קטן, שלא יפתור את כל הבעיות הקיימות בנושא.

זהבי לב: זיהוי ואיתור מוקדם של היפראמזיס יכול לעזור לאישה לטפל בעצמה בזמן, וגם לשקם את הגוף אחרי לידה.

זהבי לב: היא תדע שיש איזושהי בעיה.

זהבי לב: יש שאלון של דיכאון לפני ואחרי לידה, שמופיע בהרבה מקומות, כפי שנאמר כאן היום רבות.

זהבי לב: רצינו להציע שאלון כזה, שיהיה אצל אחות ליווי היריון.

זהבי לב: אישה מגיעה לליווי היריון, ואם בהיריון ראשון היא חוותה היפראמזיס קיצוני, לכאורה היא תגיע בשבוע מאוד מאוחר לקופת חולים, אלא אם כן היה מישהו חכם באזור שסחב אותה לקופת חולים בזמן.

זהבי לב: בדרך כלל היא לא תלך מרצונה, כי היא לא מסוגלת ללכת, היא לא מסוגלת לתפקד ולא מסוגלת לטפל בעצמה.

זהבי לב: יהיה שאלון מסוים, שישאל אותה מתי לאחרונה אכלת את אבות המזון הנדרשים, כמה כוסות מים את שותה ביום, כמה הקאות חווית לאחרונה.

זהבי לב: זהו שאלון יישומי פשוט, שיהיה אצל כל אחות בקופת חולים, וייתן לאישה אינדיקציה שמשהו אצלה לא בסדר.

זהבי לב: אישה תבין שהיא לא עומדת בקריטריונים ההגיוניים, ואז נמנע מצבים כאלה שבהם אישה מגיעה להיריון ומגלה בפעם הראשונה שיש לזה שם, ולא כולן כמוה.

זהבי לב: אני לא יודעת אם זה קשור למשרד הבריאות, אבל אם אפשר להכניס שאלון כזה, זאת תהיה ברכה מאוד גדולה בזיהוי מוקדם של הדבר.

זהבי לב: אני רוצה לסיים ולומר, שכל העמותה שלנו היא התנדבותית לגמרי, כל המתנדבות אצלנו עובדות ללא שכר.

זהבי לב: כל הפעילויות שלנו הן בשיתופי פעולה עם עיריות וקופות חולים.

זהבי לב: אם תהיה אפשרות, נשמח לקבל עוד תמיכות כדי שנוכל להתקדם ולגדול.

זהבי לב: אנחנו פועלים בסך הכול במשך שנתיים, והיו לנו בשנתיים האלה למעלה מ-2,500 פניות מהציבור הכללי, לא רק מהציבור החרדי.

זהבי לב: יש המון ביקוש לנושא של ליווי אישה לאישה, אישה לרעותה.

זהבי לב: זה נותן המון כוח לאישה, מנשים שעברו וחוו גם הן היפראמזיס, ונותנות את הכוח לאישה.

זהבי לב: גם אני כזאת, ואת מדברת איתי שאני אחרי היריון.

זהבי לב: את מגלה שהיא יכולה להיות אישה חזקה, וגם היא חוותה היפראמזיס פעם אחריי פעם.

זהבי לב: תודה רבה לכם על הבמה.

עידית סילמן: תודה רבה.

מיטל בנשק: אלונה בורלא מליגת לה לצ'ה, על יחסי הגומלין בין הנקה להיפראמזיס.

אלונה בורלא: אחרי שלמדנו מה זה היפראמזיס – תודה לזהבי ותודה לחן מיכאלה – אני רוצה לדבר קצת על הנקה.

אלונה בורלא: אני נשואה לשלום, אימא לשלוש בנות, ועברתי שלושה היריונות היפראמזיס.

אלונה בורלא: שלוש הנקות למרחקים, חלקן עדיין יונקות.

אלונה בורלא: יש לי תואר בכלכלה וניהול, ואחרי עשור בתחום וכמה אתגרים עם החמודות האלה, עשיתי הסבה.

אלונה בורלא: היום אני גם מדריכת לה לצ'ה וגם יועצת הנקה IBCLC.

אלונה בורלא: יש לי קליניקת הנקה בבאר גנים, ליד אשקלון.

אלונה בורלא: מחוסר זמן לא ניכנס לכל היתרונות של ההנקה לאם ולתינוק, ולכל ההשפעות על הבריאות של האם והתינוק, אבל אני מבטיחה לכם שיש המון המון יתרונות כאלה.

אלונה בורלא: אני רוצה לומר מה קורה לאותן אימהות שאחרי תשעה חודשים של הקאות, אחרי שהן הקיאו את נשמתן, אחרי שהתזונה שלהן הייתה לקויה – אם בכלל הייתה תזונה – מה קורה לגוף שלהן, ומה קורה עם ההנקה.

אלונה בורלא: האם הן יוכלו או בכלל ירצו להניק?

אלונה בורלא: האם יהיה להן מספיק חלב אם, ואם כן, האם החלב שלהן מספיק מזין.

אלונה בורלא: אנחנו שומעות את זה כל הזמן בעיקר מרופאים – החלב שלך לא מזין, כן מזין.

אלונה בורלא: מה נכון ומה לא נכון?

אלונה בורלא: חשוב שנדע, שאף אחת מהשאלות האלה לא נחקרה.

אלונה בורלא: אין שום מחקר שמדבר על הנקה והיפראמזיס.

אלונה בורלא: אף אחד לא בדק חלב אם של היפאמזיסיות, את המרכיבים שלו ומה קורה שם.

אלונה בורלא: האם הוא מכיל את כל מה שהוא צריך להכיל או לא?

אלונה בורלא: אף אחד לא בדק מה אחוזן של אימהות עם מיעוט חלב באוכלוסייה הכללית, לעומת אחוזן בקרב ההיפראמזיסיות.

אלונה בורלא: האם הן סובלות מאיזשהו מיעוט?

אלונה בורלא: אומנם יש כבר כמה מחקרים על היפרמאזיס, אבל אין שום מחקר שמדבר על השלב הבא, השלב של ההנקה.

אלונה בורלא: האם החלב אחרי היפראמזיס מזין?

אלונה בורלא: חשוב לדעת שלרוב הוא אכן כזה, הוא אכן מצוין ומושלם עבור התינוקות שלנו.

אלונה בורלא: עם זאת, יש מרכיבים שמושפעים מתזונת האם.

אלונה בורלא: יש ויטמינים שמושפעים ממה שאוכלת האם, ואם האימא נמצאת במחסור, גם החלב יהיה במחסור וזה ישפיע על החלב, על התינוק ועל ההתפתחות שלו.

אלונה בורלא: יש ויטמינים מאוד חשובים להתפתחות התינוק, למשל B12, והמחסור בו מאוד משמעותי.

אלונה בורלא: זה ויטמין שהמחסור בו קיים אצל אימהות היפראמזיסיות.

אלונה בורלא: חשוב מאוד שנדע להפנות את האימהות האלה לבדיקות, גם אחרי הלידה וגם אחרי שהן חזרו לעצמן לכאורה וחזרו לאכול.

אלונה בורלא: שילכו לעשות בדיקת דם ולבדוק ויטמינים.

אלונה בורלא: לבדוק מה קורה איתן הלאה, ואם הן צריכות לקבל תוספים.

אלונה בורלא: כמויות החלב – יש מחקרים שמראים שבמצבים של רעב קיצוני, כמו אחרי מלחמות או אסונות טבע, יש השפעה על כמויות החלב.

אלונה בורלא: יש השפעה על היכולת של האם לייצר מספיק חלב לתינוק שלה.

אלונה בורלא: אנחנו לא באמת יודעים מספרים, אבל יש מקרים שבהם האם תוכל להיות בהנקה מלאה, אבל לפעמים לא.

אלונה בורלא: הרעב הקיצוני שחוותה האם במהלך ההיריון, יגרום לכך שיהיה לאם מיעוט חלב, והיא לא תוכל להיות בהנקה מלאה.

אלונה בורלא: נשאלת השאלה האם בכלל אימהות אחרי היפראמזיס רוצות להניק.

אלונה בורלא: חלקן, אחרי כל מה שהן חוו, אמרו שהן לא רוצות.

אלונה בורלא: הן אומרות:

אלונה בורלא: אחרי כל מה שחוויתי עם הגוף שלי, אני לא סומכת על הגוף שלי.

אלונה בורלא: אני לא רוצה עוד קשיים, עוד אתגרים.

אלונה בורלא: שמעתי פה ושם שיש כל מיני אתגרים בהנקה, ואני לא רוצה עוד אתגרים.

אלונה בורלא: אני רוצה להיות בטוחה בתזונה של התינוק שלי, ואני לא רוצה להניק.

אלונה בורלא: חשוב שגם האימהות האלה יקבלו מידע נכון ותמיכה נכונה כדי שהבחירה שלהן תהיה מודעת.

אלונה בורלא: שהן יידעו מה ההשפעות גם על הבריאות שלהן, וגם על הבריאות של התינוק.

אלונה בורלא: אם הן בכל זאת מחליטות לייבש את החלב, שיקבלו את הכלים הנכונים, כי הדבר האחרון שהאימהות האלה צריכות זה לסבול מדלקות בשד, לסבול מכל הסיבוכים שאי הנקה יכולה להביא, וייבוש חלב שהוא לא במיטבו ויכול להזיק.

אלונה בורלא: יש אימהות שרוצות להניק אחרי היפראמזיס שהן חוו.

אלונה בורלא: כמובן, יש כאלה שיצליחו עם אתגרים כאלה ואחרים כמו כל אימא מן המניין, אבל יש כאלה שלא יצליחו.

אלונה בורלא: כאן מגיע עוד חלום ושברו, כאשר הגוף בוגד באימא, והיא לא מצליחה להגיע למה שהיא רצתה, למה שהיא חלמה עליו.

אלונה בורלא: יש מחקר שמראה שיש מתאם בין מחסור בחלב בכמות הנדרשת לדיכאון, ואנחנו לא יודעים מה מביא למה, והאם יש גורם משותף.

אלונה בורלא: יש השערה, שיש גורם משותף, שגורם גם לזה וגם לזה.

אלונה בורלא: אחרי היפראמזיס, כשאימא חוותה גם דיכאון וגם מחסור תזונתי קשה, יכול להיות שיהיו לה גם קשיים בהנקה.

אלונה בורלא: יכול להיות שעצם הקשיים בהנקה, הם אלה שיגרמו לדיכאון.

אלונה בורלא: מצד שני, הקשר הוא דו כיווני, כי מחקרים מראים שהנקה עוזרת להתמודדות עם דיכאון.

אלונה בורלא: היא מפרישה אוקסיטוצין, היא עוזרת בחיבור ובדיאדה, להיות יותר מחוברות ויותר ביחד.

אלונה בורלא: חשוב שהאימהות האלה יידעו שהן יקבלו תמיכה נכונה, גם אם הן רוצות להניק וגם אם לא.

אלונה בורלא: חשוב שהן יידעו שגם אם יש מיעוט חלב, הן יכולות להניק לטווח ארוך.

אלונה בורלא: הן יכולות להיעזר ביועצת הנקה, בליגת לה לצ'ה, באחיות טיפת חלב ובכל הגורמים שנותנים עזרה בקהילה.

אלונה בורלא: הן יוכלו לקבל כלים כדי להניק, ויקבלו גם תמיכה בדיכאון.

אלונה בורלא: במרפאת חווה יש תמיכה בהנקה ואימהות יכולות להמשיך להניק, גם למרחקים ארוכים.

אלונה בורלא: אחרי שתינוק נחשף למוצקים, כל התוספות שהתינוק מקבל מתחלפות במוצקים, והאימא יכולה להמשיך עם המוצקים ועם הנקה במשך השנים הבאות.

אלונה בורלא: עד עכשיו דיברנו איך היפראמזיס יכול להשפיע על הנקה, אבל גם הנקה יכולה להשפיע על היפראמזיס.

אלונה בורלא: הרבה אימהות, אחרי שהן צלחו את כל האתגרים של ההתחלה, הן לא ממהרות לגמול מהנקה.

אלונה בורלא: הן ממשיכות להניק חודשים ארוכים, לפעמים שנים ארוכות.

אלונה בורלא: מגיע עוד היריון, והאימא ממשיכה להניק.

אלונה בורלא: מה קורה לאותה אימא, כי אימהות שמניקות בהריון מתמודדות עם כל מיני דילמות וכל מיני אתגרים – האם להמשיך להניק?

אלונה בורלא: כמה?

אלונה בורלא: איך?

אלונה בורלא: האם להמשיך להנקה של שני ילדים בגילאים שונים במקביל?

אלונה בורלא: לאימהות היפראמזיס יש אתגר נוסף, כי בנוסף לכל הדילמות הרגילות, הן מתמודדות עם הקאות ועם בחילות.

אלונה בורלא: לפעמים, עצם זה שמישהו נוגע בה, זה גורם לה להקיא.

אלונה בורלא: עצם זה שהפעוט מתעורר בלילה להנקה, ההתעוררות גורמת להקאה.

אלונה בורלא: מצד אחד, יש כאן אתגר, ומצד שני יש נחמה, כי זה יכול מאוד לעזור.

אלונה בורלא: כשאימא אוספת את הפעוט מהגן ומחזיר אותו הביתה, היא לא צריכה להתרוצץ אחריו.

אלונה בורלא: היא יכולה לשבת לפחות עשרים דקות, לפעמים אפילו לשכב ולהניק אותו.

אלונה בורלא: יש חיבור בין הפעוט לאימא, והיא יכולה לנוח ולהתמודד עם ההיפראמזיס.

אלונה בורלא: הזכרתי לא פעם את המילה תמיכה.

אלונה בורלא: כל מה שיכול לעזור להתמודד גם עם היפראמזיס וגם עם אתגרי הנקה, זה תמיכה, ואני רוצה לספר לכן על ליגת לה לצ'ה.

אלונה בורלא: זהו ארגון התנדבותי, שקיים מעל 65 שנה.

אלונה בורלא: זה ארגון בין-לאומי של תמיכה בין אם לאם.

אלונה בורלא: כולן בהתנדבות, כל המדריכות כולל היושבת-ראש.

אלונה בורלא: הארגון קיים בלמעלה מ-70 מדינות, ויש למעלה מ-7,000 מדריכות.

אלונה בורלא: בישראל יש לנו יותר מ-60 מדריכות.

אלונה בורלא: הארגון נותן תמיכה בכל מיני דרכים – יש קבוצת פייסבוק שמונה עשרות אלפי נשים, קבוצות הנפגשות ברחבי הארץ וגם בזום, קו תמיכה טלפוני, כנסים לאימהות, כנסים מקצועיים, שיתופי פעולה עם משרד הבריאות, חשבון אינסטגרם, ערוץ יו-טיוב ומאמרים בעברית ובערבית ועוד.

אלונה בורלא: כמובן, אנחנו תומכות גם באימהות עם היפראמזיס.

אלונה בורלא: אם אתן שומעות על אימהות שצריכות תמיכה בהנקה, גם אם הן אחרי היפראמזיס, הן מוזמנות לפנות אלינו.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: נדגיש עד כמה התמיכה קריטית וחשובה.

עידית סילמן: זכיתי להיות בימי תמיכת הנקה עם שגית ועם עוד יועצת הנקה, שהייתה איתי.

עידית סילמן: זה היה יום רביעי, שבו כולן יכלו לבוא לבית חם כזה.

עידית סילמן: היו שוקלים את התינוקות, רואים שאת מצליחה איכשהו להניק, וכמובן לא כולן מצליחות להניק בקלות.

עידית סילמן: זה לוקח זמן, ויש תינוקות לא רגועים.

עידית סילמן: זה ליווי מאוד משמעותי לאימהות, לזהות דברים וכולי.

עידית סילמן: אני ממליצה בחום, יישר כוח, ותודה.

עידית סילמן: גם אחרי 17 שנה זה נשאר בלב.

עידית סילמן: אנחנו רוצות לסיים עם אסנת לוי, מיילדת ודוברת הארגון של המיילדות בישראל.

עידית סילמן: צריך לומר שהמיילדות בישראל עושות עבודה מאוד מאוד חשובה וקריטית.

עידית סילמן: הן נמצאות במקום לא פשוט כאחיות במערכת הבריאות, ובכלל בבתי החולים.

עידית סילמן: המאבק על היולדות בישראל – ביטוח לאומי משפה בתי חולים ומתקצב בתי חולים ליולדות, בשונה משאר המאושפזים בבתי חולים.

עידית סילמן: שלא נדבר על כך שיש איזשהו חוסר איזון, ולא בצדק.

עידית סילמן: הרי מטופלים פסיכיאטריים לא מקבלים את אותם תנאים שיולדות מקבלות, ולא משופים על ידי ביטוח לאומי בסכומים האלה, אחרת היינו רואים מגדלי אשפוז למטופלים פסיכיאטריים ולא ליולדות.

עידית סילמן: בסדר, ניתן גם ליולדות את הכבוד שמגיע להן, וזה נושא לדיון אחר.

עידית סילמן: כחלק מאותו רצון להיטיב עם היולדת, לתוך המערך של המיילדות גם בבתי החולים נכנסות דולות, תומכות לידה, יועצות הנקה מבחוץ ומבפנים.

עידית סילמן: זה נועד לנסות לשמור על האיזון, כדי שכל בית חולים ייתן את המעטפת הכי גדולה ליולדת, כדי שיולדות ירצו לבוא וללדת בבית החולים הספציפי.

עידית סילמן: זה לא פשוט ומקשה על התפקיד של האחיות והמיילדות בבית החולים.

עידית סילמן: התפקיד שלהן נדחק לשוליים, או שהן מקבלות על עצמן עוד אחריות ועוד סמכות לדאוג גם לדולה וגם למלווה וגם לתומכת ולעוד סביבה רפואית נוספת של היולדת.

עידית סילמן: אלה דברים שלא היו ברורים בעבר, ועם הזמן, הם הופכים להיות לחם חוק ועוד עומס בתוך המחלקות.

עידית סילמן: אנחנו רק רוצים להגיד מפה שאנחנו אתכן, ואנחנו מעריכים את העבודה המקצועית של המיילדות, ואת הרצון שלהן להיכנס לתחומים נוספים כל הזמן.

עידית סילמן: כמובן, זה דורש גם הכשרות, גם תקנונים, גם כוח אדם, ועוד הרבה דברים שלא תמיד כולם שמים לב אליהם.

עידית סילמן: תודה רבה ויישר כוח.

עידית סילמן: בבקשה, אסנת.

אסנת לוי: תודה רבה, ויש לי הזדמנות לחדש לכם.

אסנת לוי: אני מיילדת ודוברת ארגון המיילדות.

אסנת לוי: בהזדמנות הזאת אני אגיד שבארגון המיילדות יש רק מתנדבות, וכל המתנדבות הן מיילדות.

אסנת לוי: קודם כול, אני רוצה להגיד לכם תודה על הקמת הקואליציה הזאת.

אסנת לוי: זאת קואליציה שאנחנו מרגישות שייכות אליה בכל נים ונים בגוף ובנפש שלנו.

אסנת לוי: תודה רבה ליושבת-ראש ועדת הבריאות עידית סילמן, למייסדת קרן בריאה שרה טנקמן, ולמנכ"לית קרן בריאה.

אסנת לוי: תודה שהזמנת אותנו.

מיטל בנשק: אני סמנכ"לית.

עידית סילמן: בעיקרון היא מנכ"לית, אבל בתואר היא סמנכ"לית.

עידית סילמן: היא מייסדת.

עידית סילמן: מי המנכ"לית?

מיטל בנשק: שרה.

אסנת לוי: הזמינו אותנו לכבוד יום המיילדת שמתקיים בחודש מאי, ואמרו לנו לספר על העבודה המרגשת שלנו.

אסנת לוי: חדר לידה ולהיות מיילדת – אין עבודה יותר מרגשת ומדהימה מזאת.

אסנת לוי: אנחנו מרגישות שאנחנו נמצאות בכל יום במקום הכי מרגש.

אסנת לוי: לראות בכל יום את נס הבריאה ולהיות חלק מהפלא הזה שקוראים לו לידה.

אסנת לוי: אני תמיד אומרת, שכאשר נכנסים לחדר לידה, צריך לשים שלט גדול שאומר: של נעליך מעל רגליך, כי המקום קדוש.

אסנת לוי: באמת אין מקום יותר מדהים מזה.

אסנת לוי: עם זאת, אני שומעת על כל הדברים שאתם מדברים עליהם כאן, ואני מקשרת את זה למה שדובר עליו במפגש הקודם.

אסנת לוי: במפגש הקודם דיברו ד"ר רויטל דרי חסיד, ד"ר הדיל אלסאנע, וגם הרופאות שנמצאות פה היום על המצוקה של הרופאים לתת מענה בחמש-עשר הדקות שיש להם לפגוש אישה.

אסנת לוי: לתת מענה רגשי, ולהרגיש פתיחות ולהרגיש נוח להתפשט בתוך החדר.

אסנת לוי: ד"ר הדיל דיברה על הקושי להנגיש למטופלת מידע בשפה שלה.

אסנת לוי: היא דיברה על המגזר הערבי, והנגשה תרבותית בחמש-עשר הדקות שיש להן.

אסנת לוי: שרה טנקמן הולידה את כל קרן בריאה בגלל הקושי שהיא חוותה אצל רופא נשים, והתחושה שלא מקשיבים לה.

אסנת לוי: מיכל הכהן, שדיברה על נפגעות תקיפה מינית.

אסנת לוי: אנחנו רואות אתכן מגיעות ברגע השיא לחדר לידה, והמצוקה צועקת.

אסנת לוי: דיברו כאן היום על איך לזהות את הדיכאון ואת החרדה – הדברים אלה מגיעים לפיק כשהן פוגשות אותנו בחדר הלידה.

אסנת לוי: עם כל ההתרגשות שיש בעבודה שלנו, מה שמרגש אותי לדבר עליו זה דווקא פתרונות.

אסנת לוי: לפני שאני מציעה איך מיילדות יכולות לעזור בהרבה מהתחלואות שהוצגו כאן, גם במפגש הזה וגם במפגש הקודם, אני צריכה לספר מה תפקיד המיילדת ומה ההכשרה שיש למיילדת.

אסנת לוי: גם במפגש הקודם וגם היום, ברור לי שאנשים לא יודעים.

אסנת לוי: מדברים על רופאים ועל אחיות, ולא מדברים על הסקטור המקצועי שלמד חמש שנים וחצי כדי להיקרא מיילדת.

אסנת לוי: ההכשרה שלנו כוללת ארבע שנים לימודים לתואר ראשון בסיעוד, ואחר כך אנחנו עוברות מבחן ממשלתי כדי להיקרא אחות מוסמכת.

אסנת לוי: אם אנחנו רוצות להתמחות בתחום של היריון ולידה, ולקבל תעודה של מיילדת, אנחנו צריכות לקבל המלצה מהמעסיק שלנו שאנחנו מתאימות.

אסנת לוי: אחרי זה לעבור ראיון אישי בבית הספר למיילדות, כדי לבדוק שאנחנו מתאימות.

אסנת לוי: אחרי זה ללמוד עוד שנה וחצי של התמחות ספציפית בתחום היריון ולידה.

אסנת לוי: אחר כך, להיבחן במבחן ממשלתי מעשי ועיוני, ורק אחר כך אנחנו זכאיות לקבל רישיון להיות מיילדת.

אסנת לוי: למה אני מדגישה רישיון?

אסנת לוי: בגלל שמיילדות זה המקצוע היחיד בסיעוד, שמקבל רישיון לעסוק במקצוע.

אסנת לוי: הרישיון הזה הוא בתוקף פקודת המיילדות, שזה סוג של חוק במדינת ישראל.

אסנת לוי: זה מגדיר את זה שהתפקיד שלנו כמיילדות – מי שרשומה עם רישיון של מיילדת – התפקיד שלה זה ללוות את האישה בהיריון ובלידה, לתת לה רפואות ולעשות את כל הליווי הכוללני הזה.

אסנת לוי: בפועל אנחנו עושות רק את הדובדבן בלי כל הקצפת, ונמצאות בסוף בחדר הלידה.

אסנת לוי: מה יקרה אם נוכל לעשות את מה שאנחנו מציעות, מעקב היריון רציף על ידי מיילדת?

אסנת לוי: איך אנחנו יכולות לעזור?

אסנת לוי: עשינו בדיקה, ומסתבר שבישראל יש בין 160 אלף ל-180 אלף לידות בשנה.

אסנת לוי: לפי חוזר מינהל הבריאות שיצא ב-2014, והיה אמור להיות מתוקן ב-2019, אבל הקורונה דחתה את זה, כנראה כדי שנתקן אותו עכשיו כמו שצריך, אישה צריכה לפגוש רופא נשים 5 פעמים במהלך ההיריון שלה, ועוד 10 פעמים אחות מלווה היריון.

אסנת לוי: 180 אלף נשים כפול 5 תורים לרופא נשים – אנחנו יכולות לחסוך לא את כל 900 אלף התורים שרשומים כאן, אבל לפחות חלק מהם.

אסנת לוי: כך נוכל לפנות לרופא הנשים גם מקום לקבל נשים שלא בהיריון, לתת להן יותר מחמש עד שבע דקות שהם יכולים לתת להן עכשיו, וגם לתת טיפול יותר מיטבי לנשים שהן בהיריון בסיכון, ומחויבות לפגוש רופא יותר פעמים.

אסנת לוי: מה זה נותן ל-180 אלף הנשים האלה?

אסנת לוי: זה נותן להן את כל המעקב שאתן מדברות עליו.

אסנת לוי: התחושה של התמיכה.

אסנת לוי: אישה תגיע בתחילת ההיריון שלה, תכיר את המיילדת שמלווה אותה לא חמש פגישות במקום אחד, לא עשר פגישות במקום אחר, אלא הכול באותו מקום.

אסנת לוי: אנחנו נכיר אתכן ונדע לזהות זיהוי מוקדם את הדיכאון שיכול להתחיל בהיריון.

אסנת לוי: שמעתי אתכן מספרות על היפראמזיס.

אסנת לוי: פגשתי השבוע אישה במיון יולדות, והיא סיפרה לי שהיא ירדה במהלך ההיריון שלה 18 קילו, ואף אחד לא שם לב.

אסנת לוי: היא הולכת לאחות שבודקת לה את המשקל, היא הולכת לרופא שמפנה אותה לכל הבדיקות ועושה אולטרה סאונד, אבל אף אחד לא שם לב.

עידית סילמן: האם את מתכוונת שזה יקרה בתוך בתי החולים, או מיילדות בקהילה?

אסנת לוי: אני מתכוונת לקופות החולים, ואני אספר לך איך זה קורה בעולם.

אסנת לוי: אני לא ממציאה משהו חדש.

אסנת לוי: בהולנד, בניו זילנד, באוסטרליה, בגרמניה ובמדינת הייחוס שלנו אנגליה, כשאישה נכנסת להיריון, היא קובעת תור עם המיילדת.

אסנת לוי: המיילדת מלווה אותה מתחילת ההיריון בקופות החולים בקהילה.

אסנת לוי: זה לא עולה כסף, כמובן.

עידית סילמן: זה אומר שאת צריכה לעבוד גם בבית חולים וגם בקופת חולים.

אסנת לוי: יש כל מיני אפשרויות שאפשר לעשות את זה.

אסנת לוי: אנחנו עובדים עכשיו עם קופות החולים.

עידית סילמן: אם את מחפשת רצף טיפולי, זה מה שצריך.

עידית סילמן: או שזה צריך להיות בתוך בית החולים.

עידית סילמן: דיברת על כך שרצית לייצר רצף טיפולי – את תוכלי לראות את המטופלת.

עידית סילמן: אני מצליחה להבין ממך את ההפך – יהיו אחיות, שהן אחיות ליווי היריון בסניף או בקופה, יש רופא ויש גם את המיילדת שייראו בשלב כלשהו.

אסנת לוי: לא, לא.

אסנת לוי: אנחנו דנים בזה עם קופות החולים, ובנינו תוכנית מאוד ישימה.

אסנת לוי: כשאת עושה מעקב היריון את לא צריכה גם אחות וגם רופא.

אסנת לוי: את יכולה לפגוש את המיילדת.

אסנת לוי: אני לא אומרת לא לפגוש רופא בכלל, אבל אני חושבת שבמקום שיהיו אחות ורופא, תהיה מיילדת.

עידית סילמן: לוותר על אחות ליווי היריון, וללכת מיילדת.

אסנת לוי: אני לא אוהבת להגיד את המילה לוותר, בגלל שכל אחת חשובה.

אסנת לוי: אבל מבחינת ההתמקצעות, התמקצענו בתחום ואנחנו לא עובדות בזה.

אסנת לוי: אנחנו יכולות לתת באמת פתרון, כי אנחנו יכולות לעשות גם וגם.

אסנת לוי: אנחנו לא עושות רק מעקב שתן ולחץ דם.

עידית סילמן: לכן, אני שואלת.

עידית סילמן: בגלל שאת רוצה לעשות את המעקב הזה, האם המיילדת הסופית שבסוף תקבל את הלידה – זה לא בטוח כי זה עניין של משמרות, ולא בטוח שניפול על אותה משמרת.

עידית סילמן: האם את רוצה שיראו מיילדת, אם שזה לא משנה, כי זאת תהיה מיילדת בקופה או מיילדת בבית חולים?

אסנת לוי: בניו זילנד, אם אישה בוחרת ללדת בבית חולים, יש מרפאה שעובדת עם בית החולים הזה.

אסנת לוי: את הולכת למרפאה, פוגשת את המיילדות שעובדות במרפאה הזאת, והן עובדות גם בבית החולים.

אסנת לוי: לא בטוח שאת תלדי בסופו של דבר עם אותה אישה, אבל כל המערכת מכוונת כך שהיא מכירה גם את זה וגם את זה.

אסנת לוי: גם ההיכרות שלך מראש היא לדעת מה זה מיילדת, ולדעת שהיא מומחית בתחום שלה.

אסנת לוי: כשאת פוגשת אותה בפעם הראשונה בחדר לידה, את לא בחרדה.

אסנת לוי: הרבה פעמים שואלות אותי נשים בחדר לידה אם אני לבד, ואני אומרת שזה המקצוע שלי, אני מיילדת.

אסנת לוי: הן מגיעות לשם והן יודעות שאני אשת מקצוע.

עידית סילמן: הקורסים להכנה ללידה, שעושים בבתי חולים עם המיילדות, צריכים לרדת לקופות, לקהילה, עם צוותים מתוך בתי החולים.

אסנת לוי: אני אשמח לספר לך על התוכנית שעשינו.

עידית סילמן: אלה חמישה מפגשים עם מיילדת בתוך בתי החולים.

אסנת לוי: אנחנו יכולות להתחיל את ההכנה ללידה במפגש הראשון, כי במפגש הראשון, את כבר עולה על הצרכים של האישה וגם על הפחדים של האישה, שהולכים ומתגברים עם כל מפגש ומפגש.

אסנת לוי: לפגוש אותה רק בחודש האחרון של ההכנה ללידה, זה לוקה בחסר.

אסנת לוי: אני מציעה לעשות מעקב היריון רציף מהתחלה ועד הלידה, כולל מפגש של משכב לידה על ידי מיילדת.

חנה קטן: כרופאת נשים אני מאוד מצטרפת אלייך.

חנה קטן: אני באמת חושבת שהזמן שלנו מבוזבז על הרבה דברים שאנחנו יכולים להעביר לסמכות אחרת.

חנה קטן: זה גם יוריד את כל המצוקה בתור לרפואת נשים.

חנה קטן: אני באמת חושבת שמיילדות עושות את זה יותר טוב.

חנה קטן: היריון זה מצב פיזיולוגי, וצריך להתייחס למצבים הפיזיולוגיים ולא הפתולוגים.

אסנת לוי: אני מודה לך על התוספת.

אסנת לוי: תודה.

יפעת הדר רובננקו: הסתמכנו גם על מודלים שיש בעולם וגם על פקודת המיילדות, ומה שהמליץ הנוהל של ליווי היריון.

יפעת הדר רובננקו: פיתחנו מודל שאנחנו קוראים לו 9-9, משני פסים במקלון ועד פוסט פארטום, כלומר שישה שבועות אחרי לידה.

יפעת הדר רובננקו: היולדת מקבלת ליווי היריון רציף.

יפעת הדר רובננקו: המטרה של כל זה, היא שהמיילדת, גם אם היא לא תהיה זאת שפוגשת אותה אחר כך בחדר הלידה, הממשק והחיבור בין קהילה לבית חולים, הואwin win לכולם, גם בהפחתת תורים בקופה, וגם בחדר הלידה.

אסנת לוי: גם מבחינה תקציבית וגם מבחינת הכשרה.

אסנת לוי: דיברתם קודם על הצורך להכשיר, על הצורך בתקציבים והצורך בשינוי חקיקה.

אסנת לוי: כל הדברים האלה כבר כאן.

אסנת לוי: זה פשוט חוסר מודעות לתפקיד ולמקצוע ובשביל זה אנחנו פה.

עדי עובדיה אלכסנדר: היום אין לנו מעקב היריון, בגלל שלפעמים אנחנו לא מאובחנות כהיריון בסיכון, אבל ההיריון הוא בסיכון.

עדי עובדיה אלכסנדר: אנחנו לא מגיעות לגניקולוג אלא למוקדי החירום ולמיון הנשים.

עדי עובדיה אלכסנדר: שם אין שום מעקב.

עדי עובדיה אלכסנדר: לפעמים אישה מגיעה למוקד החירום, ועל הדרך עושים לה בדיקה שגרתית שיש, אבל במוקד חירום הרופאים מתחלפים.

עדי עובדיה אלכסנדר: מה שקורה הוא שבמשך חצי שנה, אישה עם היפראמזיס לא מגיעה לרופא הנשים שלה.

עדי עובדיה אלכסנדר: הוא פותח את התיק הרפואי שלה ואומר: היית באשפוז, איך לא ידעתי?

עדי עובדיה אלכסנדר: זה מקרה מאוד נפוץ ובסוף אנחנו מגיעות ללידה מקיאות.

עדי עובדיה אלכסנדר: אם הייתה התמיכה הזאת אצלנו, זה היה עוזר ממש.

אסנת לוי: אני רואה אתכן בחדר לידה וכואב לי הלב, כי אני יודעת שזה פתרון קל.

אסנת לוי: אני יודעת שאנחנו יכולות לעשות את זה.

עידית סילמן: אולי צריך להזיז אתכן אחורה לכל תחילת התהליך.

עידית סילמן: נקיים על זה דיון מיוחד, וזה באמת יכול לעזור לכל המחלות השקופות שאתן בוודאי רואות בסוף.

עידית סילמן: הן מגיעות אליכן לחדר לידה, ואתן אומרות: חבל, למה היא סבלה כל כך הרבה חודשים, יכולתי אולי לתת לה טיפים מפה ומשם.

עידית סילמן: באופן אישי אני חייבת לומר, שאני מאוד אוהבת את התפקיד של המיילדות.

עידית סילמן: אני חושבת שהוא מקצועי, אני חושבת שהוכשרתן לכך, השקעתן בזה, ובאמת בין היחידות שנבחנו על זה בכל הכלים המעשיים והעיוניים.

עידית סילמן: הרופאים בחדרי הלידה מאפשרים לכן כמעט הכול וסומכים עליכן בעיניים עצומות בתחומים די נרחבים.

עידית סילמן: זה מוכיח את המקצועיות הזאת, ואני חושבת שצריך להביא את זה לשלבי ההיריון הראשונים בקהילה.

עידית סילמן: נשמח לחשוב יחד איתכן מה אפשר לעשות, ואני בטוחה שגם לעניין הדיכאונות והזיהוי המוקדם אתן יכולות להיות לעזר.

צופיה כהן: אני מיילדת בבית חולים שערי צדק, בשלוחת מרכז העיר.

צופיה כהן: מצאתי פה כל כך הרבה נקודות, שהן היום-יום שלי.

צופיה כהן: זה בית חולים שמתפקד כחדר לידה, ומגיעה לשם אוכלוסייה חרדית אדוקה.

צופיה כהן: אם הנשים שמגיעות הן לא חרדיות אדוקות, זה בגלל שזאת לידת עכוז, ואפשר לראות את כל גווני הקשת, וזה מהמם.

צופיה כהן: אני רוצה להגיד עד כמה זה קריטי וחיוני שמיילדת תעשה את המעקב הרציף הזה בקהילה כי יש בו מקום של אמון, ויותר מזה, של טיפול רפואי.

צופיה כהן: מגיעה אליי יולדת, וכשאני שואלת אותה אם היא בריאה או לוקחת תרופות, היא עונה שהיא בריאה.

צופיה כהן: אפילו בעלה לא יודע שהיא לוקחת ליתיום.

צופיה כהן: מגיע תינוק עם מצוקה נשימתית מטורפת, ומועבר לפגיה עם אפגר נמוך.

צופיה כהן: כשאת שואלת אותה אם היא לוקחת תרופות, היא אומרת לתומכת: להגיד שאני לוקחת ליתיום?

צופיה כהן: ברור שכן.

צופיה כהן: מגיעות נשים אחרי שמיילדת לא מזוהה תפרה אותן בבית, אחרי שני ניתוחים קיסריים.

צופיה כהן: אין אמון במערכת בכלל.

צופיה כהן: אנחנו מהוות איום עליהן.

צופיה כהן: היא עם דיכאון, עם לחץ דם, אבל לא מדברים על זה.

צופיה כהן: מחלה נפשית זה בכלל דבר שלא מדובר.

צופיה כהן: זאת בושה, זה סוד שלא מגלים.

צופיה כהן: הגבר צריך להחליט אם היא יכולה או לא לקבל אפידורל.

צופיה כהן: יותר מזה, מתחת לאף שלנו צץ לו מרכז לידה, שלא מדובר עליו.

צופיה כהן: אחרי שאני שואלת מי נמצא שם, נאמר לי שהוא מנוהל על ידי תומכת.

צופיה כהן: אני מכירה אותה, והיא באמת אדם מאוד מקצועי, אבל כשאני שואלת מי מגיעה לשם הכול בשקט, לא מדובר.

צופיה כהן: יש מענה אחר ואני, המיילדת, נחשבת לאיום המקצועי.

צופיה כהן: יש גורם אחר שהוא האורים והתומים.

צופיה כהן: באתי לקבל את הילד, וזהו.

צופיה כהן: זה עצוב.

חנה קטן: יש נשים עם בעיות סקסולוגיות, וגיניזמוס.

חנה קטן: במעקב היריון לא מדברים על זה.

דיני שפיצר: קראת לזה מחלות שקופות, ואני חושבת שאלה גם האנשים השקופים.

דיני שפיצר: אלה נשים שמגיעות מאחור, והרבה דיברו פה גם על נשים באלימות, גם על נשים בגירושין.

דיני שפיצר: יש משהו בחיבור, באמון הזה.

דיני שפיצר: היא אמרה שהן פוגשות הכול, את כולן.

דיני שפיצר: זה כל כך נכון, והרבה בעיות יוצאות בחדר לידה.

דיני שפיצר: אם יש מישהו מקצועי שיכול לקחת את זה ולתת אמון, זה יכול לפתור הרבה בעיות.

צופיה כהן: כשאני עושה הכנה ללידה אצלנו בבית החולים, זה צועק.

אסנת לוי: אני יודעת שכבר הרבה יותר מאוחר ממה שתכננת, אז אני לא אאריך.

אסנת לוי: יש פה הסבר למה זה מוכח מחקרית ולמה זה עוזר.

אסנת לוי: במפגש הקודם דיבר חבר הכנסת משה אבוטבול על אישה בריאה – משפחה בריאה.

אסנת לוי: כל מה שדיברתן עליו כאן, ואמרתן שלפעמים התייחסות ותשומת לב פותרות את הבעיות.

אסנת לוי: 30% עם פוסט טראומה אחרי לידה, ואחת לחמש נשים עם דיכאון אחרי לידה.

אסנת לוי: אני לא אומרת שנפתור את הכול דרך מעקב היריון רציף על ידי מיילדת, אבל בטוח נפתור חלק.

אסנת לוי: אתן יודעות שלידה זאת חוויה מכוננת לאישה, וכל אחת מאיתנו מכירה את זה.

אסנת לוי: סבתא שלי, זיכרונה לברכה, זכרה לפרטי פרטים עד גיל 91 את הלידות שלה, כולל לידה שקטה שהיא עברה, כולל את זה שהיא חזרה לכך שיש שידה עם בגדים שאף אחד לא לובש, ולמיטה ריקה וחדשה.

אסנת לוי: היא נפלה לדיכאון כבד שהשפיעה על אבא שלי, על דודה שלי, על סבא שלי וכנראה גם עליי.

אסנת לוי: אני יודעת שאם הייתה שם מיילדת שמלווה אותה, והייתה יודעת שיש שם לידה שקטה, ובאה אחר כך לביקור בית, אני לא אומרת שזה היה נמנע, אבל אני אומרת שהיינו יכולים להפחית.

אסנת לוי: דיברתם על מרפאות לליווי רגשי שיש בשיבא ובירושלים.

אסנת לוי: רק רציתי לספר שבכל רחבי הארץ בכל בתי החולים מיילדות יוזמות.

אסנת לוי: הן חלק מהיוזמה של המעקבים האלה, כי כשאת רואה אישה שמגיעה ללדת עם בהלה ואימה בעיניים, את לא יכולה שלא לעשות כלום, ואנחנו עושות.

אסנת לוי: לסיכום, ביקשנו מכל המיילדות בארץ לספר על החלומות שלהן.

אסנת לוי: אתם תראו שאני לא מדברת בשם עצמי, אני מדברת בשם כ-3,000 מיילדות, שהחלום שלהן זה לתת את המקסימום ליולדות בישראל.

אסנת לוי: זה קל, חברת הכנסת עידית סילמן, ואנחנו יכולות לעשות את זה ממש עכשיו.

עידית סילמן: תודה רבה, זה מהמם.

עידית סילמן: נמצאת איתנו בזום הפסיכולוגית הארצית מקופת חולים כללית, סיגל אלון סידליק, שרוצה להגיב על הדברים.

עידית סילמן: בבקשה.

סיגל אלון סידליק: שלום ותודה על האפשרות להתייחס.

סיגל אלון סידליק: קודם כול, תודה על העלאת הנושא החשוב של אימהות.

סיגל אלון סידליק: הרבה דובר על היריון, אבל אימהות היא לאורך כל החיים, לא רק תקופת היריון ולידה.

סיגל אלון סידליק: חשוב לי להגיד שהעלו בהתחלה סוגיות שקשורות למענה ולרצף בין טיפות חלב לרופא כללי, לרופא ילדים ולבריאות הנפש.

סיגל אלון סידליק: יש 320 טיפות חלב של קופת חולים כללית, ולכן אנחנו רואים חשיבות מאוד גדולה בשמירת הרצף.

סיגל אלון סידליק: אחיות מקבלות הכשרה, מלבד העברת שאלון, להיות בקשר ישיר ורציף עם הליך מאוד מהיר.

סיגל אלון סידליק: אם הן מאתרות דיכאון, הן מקבלות הנחיה להעביר את הנשים למערך בריאות נפש או לעובדות סוציאליות ופסיכולוגיות במרכזי בריאות האישה.

סיגל אלון סידליק: לפעמים, בתוך מרכזי בריאות הנפש, עם עדיפות ומענה מאוד מהיר.

סיגל אלון סידליק: ברור לנו שברגע שמדובר בדיכאון במהלך היריון או אחרי לידה, זה מאוד דחוף ואין זמן לחכות.

סיגל אלון סידליק: המענה ניתן באופן מיידי.

סיגל אלון סידליק: מלבד מרפאות ייעודיות כמו מרפאה לבריאות האישה במרכז בריאות הנפש ברמת חן, יש גם מרכזים שמטפלים בגיל הינקות ובהורים ופעוטות גם במענה לדיכאון במהלך היריון ואחרי לידה.

סיגל אלון סידליק: יש מרכז מאוד מרשים של גיל הינקות בגהה ובסורוקה.

סיגל אלון סידליק: אנחנו גם עובדים בקשר הדוק עם בתי חולים אחרים שנותנים מענה.

סיגל אלון סידליק: אנחנו משתדלים שזה יהיה כמה שיותר מהר, כי הזמן מאוד קריטי.

סיגל אלון סידליק: דבר אחרון וחשוב, בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת רייכמן, זאת שנה שנייה שבה אנחנו עושים השתלמות יותר מעמיקה בגיל הינקות, בטיפול דיאדי וטריאדי כדי לתת מענה גם בפריפריה.

סיגל אלון סידליק: יש לנו מרכזים גם בשפרעם, בבאקעה ובטייבה, בבית שמש, בצפון במגדל העמק ובבית שאן.

סיגל אלון סידליק: המטרה היא לפרוס כמה שיותר.

סיגל אלון סידליק: דבר אחרון, כמו שאנחנו אומרים בכל הוועדות, הוא שיש מחסור לאומי בפסיכולוגים וגם בפסיכיאטרים.

סיגל אלון סידליק: גם כשרוצים לפנות באופן פרטי, אין תורים.

סיגל אלון סידליק: ככל שנצליח להרחיב את מספר המטפלים ואת ההכשרות של עוד מטפלים בתחום ברמה הלאומית, עוד מוסדות אקדמיים, עוד מגמות של המל"ג, נוכל להרחיב יותר את השירותים.

סיגל אלון סידליק: חשוב לציין שבתוך המענה של רפואה ראשונית כללית, מרכזי בריאות אישה, בריאות הנפש וטיפות חלב, יש קשר מאוד הדוק.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: מישהו מנציגי המשרדים רוצה להתייחס לדברים?

אדיר שור: אני מאגף בריאות הנפש במשרד הבריאות.

אדיר שור: קודם כול, זה נושא מאוד חשוב.

אדיר שור: אנחנו מודעים להיבטים שנשים חוות, אם זה בהיריון, במהלך הלידה, הפריות חוץ גופניות, מוות בעריסה ולידות שקטות.

אדיר שור: יש השלכות על הבריאות הנפשית והן מגיעות למצוקות.

אדיר שור: אנחנו יודעים שנשים שמגיעות למרפאות חווה והילה הן נשים במצבי קיצון, ואנחנו עדיין לא מגיעים למספר גדול מאוד של נשים, כ-15% נשים בהיריון, שסובלות מקשיים נפשיים.

אדיר שור: יש צורך ביותר מטפלים ובקיצור תורי ההמתנה.

אדיר שור: אנחנו פועלים לזה באגף לבריאות הנפש, וקיבלנו תקציב משמעותי מאוד לקיצור תורי המתנה ולפיתוח מענים נוספים, כמו בית מאזן ואשפוז בית פסיכיאטרי.

אדיר שור: גם עם התקציב שהתקבל – אנחנו מאמינים שהקופות יפתחו את השירותים שלהן בעקבות מבחני התמיכה האלה – זה עדיין לא מספיק.

אדיר שור: אנחנו חושבים שצריך להגדיל את התקציב שהתקבל כרגע.

עידית סילמן: תודה.

עידית סילמן: אני אסכם ואומר, שתפקידו של משרד הבריאות זה לבדוק את הדיווח.

עידית סילמן: היום יש תת דיווח, וכשלא יודעים על מחלות ועל היקף התופעה, לא יודעים לטפל בה.

עידית סילמן: בצורה הזאת יש באמת שקיפות טובה, ויודעים מהו מחסור בכוח האדם.

עידית סילמן: לגבי קיצור תורים, הכנסתם מבחן תמיכה.

עידית סילמן: יש חוזר מנכ"ל לקיצור תורים, ואני חושבת שללא חוזר מנכ"ל לא נצליח לפתור את הבעיה.

עידית סילמן: מבחני תמיכה כשמם כן הם, הם מבחני תמיכה שמגיעים לאחר מעשה ולאחר זה שהקופה השקיעה מאמצים.

עידית סילמן: ככה לא ניתן לבנות תוכניות רב שנתיות.

עידית סילמן: פתיחה של בית מאזן לעשרה אנשים זה אחלה, אבל זה לא מספק.

עידית סילמן: בתים מאזנים צריכים להיות בכמויות.

עידית סילמן: למלא את הארץ עם בתים מאזנים, ולהפסיק עם בתי החולים הפסיכיאטריים, הממותגים בצורה סטיגמטית לחלוטין.

עידית סילמן: במרפאת חווה או הילה הם נמצאים בתוך בית חולים כללי – בהדסה, בשיבא.

עידית סילמן: אלה לא בתי חולים כמו מזור וגהה ואברבנאל, ואתה כמוני יודע מה אומרת הסטיגמה.

עידית סילמן: אנשים לא רוצים להגיע למקומות האלה, ובעולם זה הולך ונכחד.

עידית סילמן: גם במדינת ישראל זה צריך לקרות ככה ולצאת כמה שיותר לקהילה, כי בסוף בנפש מטפלים בנפש, ולא בבתי חולים פסיכיאטריים.

עידית סילמן: אני חושבת שיש תוכנית לאומית בתחום ילדים ונוער, שמחר יהיו מבוגרים.

עידית סילמן: הייתה אמורה להיות החלטת ממשלה על 920 מיליון שקלים, וכרגע היא הוקפאה למרות שכל המשרדים עשו את העבודה הכי טובה שלהם בתחום – משרדי הרווחה, הבריאות והחינוך.

עידית סילמן: לא ברור לי למה זה מוקפא, ומחכים עם התוכנית עד התקציב הבא, אם יגיע, יהיה או לא יהיה.

עידית סילמן: לנפש אין זמן להמתין, וצריך לצאת כבר עם התוכניות, כי יש כסף מחוק ההסדרים הקודם.

עידית סילמן: עכשיו יעבור מס על שקיות ניילון, יש מס על השתייה המתוקה ומס על כל החד פעמי.

עידית סילמן: אני חושבת שיש למדינת ישראל מספיק כסף כדי לטפל בנפש.

עידית סילמן: ואם אין, נמצא עוד איזה מס קטן ונכניס גם אותו, והעיקר שיטפלו בנפשות.

עידית סילמן: צריך לומר את האמת, המסים שלוקחים בסוף צריכים לחזור לאזרח, והדבר שהכי חסר במדינת ישראל, זה חוסן לאומי.

עידית סילמן: חוסן לאומי דורש קודם חוסן נפשי של ילדים, של בני נוער, של נשים, של אימהות ושל אבות, שצריכים להחזיק בית.

עידית סילמן: המגיפה הגדולה שחורשת עלינו היא מגיפת בריאות הנפש, וזה לתשומת ליבכם.

עידית סילמן: אני רוצה להגיד תודה לכולכן ולכולכם שהייתם כאן איתנו היום.

עידית סילמן: המפגש הבא שלנו יהיה סיור בחוץ, ונשמח שכולם כולם יצטרפו אלינו, ויהיה קצת יותר רחב וגדול.

עידית סילמן: מיטל בנשק, סמנכ"לית קרן בריאה, תודה רבה.

עידית סילמן: אני אשמח שלפני שנפזר את ההפגנה לגמרי, נעשה מחוץ לחדר צילום של כולם ביחד, כדי שנוכל להעלות אתכם בהמשך.

עידית סילמן: תודה לאורית ארז, מנהלת הוועדה.

עידית סילמן: הישיבה נעולה.