ועדת הבריאות, כנסת 24, פרוטוקול מספר 103, 2022-03-07 09:00

עידית סילמן: בוקר טוב לכולם, ה-7.3.22 למניינם, ד' באדר ב' תשפ"ב, מתחילים את השבוע האחרון של המושב פה בכנסת.

עידית סילמן: בהחלט שיהיה לנו שבוע מוצלח וקל, מלא בחקיקות.

עידית סילמן: אנחנו באמת נמצאים באחד הדיונים היותר חשובים, שצריך לומר שלא תמיד מדברים דווקא על הצד המטפל ודווקא על הצד התומך ודווקא על זה שצריך להחזיק מאחורי הקלעים, והרבה פעמים גם לפני הקלעים, אותה חצר קדמית של מדינת ישראל שלא תמיד אנחנו משקיעים בה את מירב ואת מספיק המשאבים שצריך, ומסתבר שדווקא בהיעדר מענים זמינים, קרובים, הם אלה שבאמת נמצאים שם, ואנחנו מדברים באמת על המשפחה, בעיקר על ההורים.

עידית סילמן: צריך לומר שההורים, וזה משהו שהוועדה שמה לה ליעד גם לקראת סל הבריאות הבא, לתת את המענים גם למשפחה וגם להורים.

עידית סילמן: הם אלה שצריכים להיות חלק מהתהליך.

עידית סילמן: ברוב הפעמים הם לא, והשאלה שאנחנו שואלים עכשיו ונשאל גם את המשרדים שנמצאים כאן כדי לענות, זה מה הם התשומות והמשאבים ששמים לנגד עיניהם המשרדים בהקשר ההורי, המשפחתי, המטפל, שלולא הוא אז המערכת כולה הייתה קורסת, בטח עם זמני המתנה של חצי שנה וזמני טיפול של שנה ויותר, בטח עם מורכבות מאוד גדולה של רצף שיקומי.

עידית סילמן: אני רק אומרת שישיבות הוועדה שלנו הן כולן מוקלטות ומשודרות.

עידית סילמן: גם הפרוטוקול וגם שידורי הישיבה עתידים להתפרסם באתר הכנסת וגם באינטרנט.

עידית סילמן: בהתאם להוראות סעיף 120 ד' לתקנון הכנסת, יש אפשרות לחסות פרטים מזהים של דוברים או דברים שנאמרו במהלך הישיבה אם הדבר דרוש, בין אם לשם הגנה על קטין או לפי בקשה של מוזמן שעלול להיגרם לו נזק, ונשקול אפשרות זו אם יהיה צורך או שאנחנו נתבקש לכך.

עידית סילמן: כמובן אם מדברים על קטין או בשמו, אז אנחנו נבקש להשתדל לא למסור את פרטיו המזהים, ואם משהו קורה שהוא אחר, אנחנו נמצאים כאן כדי לעדכן.

עידית סילמן: יש לנו גם כאלה שיהיו בעילומי שם וזיהוי על פי בקשתם.

עידית סילמן: נמצאת איתנו כאן גם יערה ישורון שהיא חברה טובה, שבאמת כתבה ספר שהוא מדריך להורים, "החיים הם טריגר", שבאמת הדיון של הוועדה נולד באמת גם בזכותה, בזכות דרך מאוד ארוכה שהיא הלכה בה, שבעצם אנחנו הולכים בה יחד כדי באמת להפוך את המקום הזה ולשנות מציאות בצורה אמיתית.

עידית סילמן: אני חייבת לומר שאתמול בערב הייתי באירוע לציון 30 שנים לאיגוד מרכזי הסיוע לנפגעי ונפגעות תקיפה מינית, ובאמת לאורך כל האירוע ראינו את השינוי בין מה שהיה למציאות כמו שהיא היום, כל החקיקה שהתווספה למאגר, כל המציאות שבאמת השתנתה בנושא הפגיעות המיניות.

עידית סילמן: זה ממש תחום במיקוד שנלחמו בו ונלחמו עליו כדי לשנות את המציאות שלו, ואני בטוחה שגם בעולם הזה של בריאות הנפש אנחנו מסוגלים לשנות את המציאות.

עידית סילמן: זה יותר מידי שנים היה גם בקרן זווית וגם חצר אחורית.

עידית סילמן: היום אנחנו מבינים שזו החצר הקדמית של מדינת ישראל, והחוסן הנפשי בטח שלנו ובטח של הילדים שלנו, הם מי שיקבעו את עתידה של מדינת ישראל, אז אי לכך ובהתאם לזאת אנחנו נפתח את הדיון.

עידית סילמן: ראשונה תעלה ותבוא לפני כולם, סימון, אני רוצה שתכיר גם אם עוד לא הספקת להכיר את יערה ישורון, כותבת הספר "החיים הם טריגר".

עידית סילמן: הם באמת טריגר, צריך לומר את האמת וצריך לראות מה עושים עם זה, אבל יש פתרונות ויש דרך ודרושים משאבים.

עידית סילמן: יערה, בבקשה.

יערה ישורון: טוב, אז קודם כל אין מילים באמת.

יערה ישורון: תודה עידית, זה לא מובן מאליו בשום היבט שהוא, לא מההיבט של עולם בריאות הנפש ולא מההיבט של הורים.

יערה ישורון: בעיניי זה דיון היסטורי.

יערה ישורון: הוא גם מאוד מרגש והוא גם משנה מציאות, והיכולת שלך לראות את זה ולהבין את זה ולהיות איתנו בשותפות בדבר הזה, זה פלא ונס גדול והקלה להרבה מאוד הורים ומשפחות.

יערה ישורון: תודה רבה, מאוד לא מובן מאליו.

יערה ישורון: באמת זאת היסטוריה.

יערה ישורון: אני חושבת שגם עולם בריאות הנפש שהיה באיזה מחשקים ועכשיו הוא יוצא לאור והוא צריך לצאת לאור, אין פה סוד, אין פה משהו רע, אף אחד לא עשה שום דבר רע לאף אחד.

יערה ישורון: גם זה וגם הסיפור שבסופו של דבר כמו שאמרת, יש מישהו שמטפל בכל הסיפור הזה, יש מישהו שהוא נמצא, יש מישהו שהוא מלווה את הדבר הזה 24/7 במשך חודשים ארוכים ובמשך שנים ארוכות, והאנשים האלה הנסתרים, ההורים, אין אותם, הם לא קיימים, הם לא במערכת, הם נעדרים.

יערה ישורון: זה אחד הדברים הכי קשים כשהורה צריך לטפל בילד שלו.

יערה ישורון: כשמגיע ילד מאוד כאוב להורה, לא חושבת שיש בעולם הורה שרואה את הילד שלו כל כך כאוב ולא רוצה לעזור לו, ובעולם בריאות הנפש לצערי הרב המענים, נדבר על זה הרבה בהמשך, הם לא מספיקים, לא מספיק טובים.

יערה ישורון: הם בוודאי לא נותנים מענה ל-24/7 הזה וכאן הקושי המאוד גדול.

יערה ישורון: אחד הקשיים הגדולים זה עולם הסוד וההסתרה.

יערה ישורון: שם נמצאת הסטיגמה, לא בשום מקום אחר.

יערה ישורון: גם בבית המחוקקים הזה אני מקווה שנצליח לטפל גם באזורים האלה.

יערה ישורון: אני רוצה להגיד פה שני דברים עיקריים.

יערה ישורון: אחד, הסיפור הזה שזה לא אשמה של אף אחד ואין כאן סיבה לסוד ואין כאן רוע ואין כאן שום דבר באמת שמישהו עשה או שזה באשמתו, זה אחד הדברים בעיניי הכי חשובים.

יערה ישורון: אני רוצה להקריא לכם קטע קטן מהספר שכתבתי על הדבר הזה של האשמה.

יערה ישורון: אני מדברת להורים כי אף אחד אחר לא מדבר עליהם, אז אני מדברת אליכם.

יערה ישורון: "אתם הורים מעולים, זכרו את זה.

יערה ישורון: אתם אנשים בעלי עוצמות אדירות.

יערה ישורון: אתם מתמודדים עם מחלה קשה כל כך של הילד שלכם, ובנוסף אתם מתמודדים עם ניכור מצד המערכת שמטפלת בו ועם סטיגמה קשה מהסביבה.

יערה ישורון: אתם מתמודדים עם בדידות בלתי נסבלת שנובעת מהסוד ומההסתרה, מהעובדה שהורים לילדים עם מחלות פסיכיאטריות נאלצים להתראיין בתקשורת כשהם מפוקסלים ובלי שמות, ואז אי אפשר ליצור איתם קשר ומחוסר הסכמה של המערכת לתת לכם לתקשר עם הורים נוספים שנמצאים במצב שלכם בגלל הסודיות והפרטיות.

יערה ישורון: זה לא קורה בשום מחלה אחרת.

יערה ישורון: בדרך כלל כששומעים שילד חולה במחלה קשה, כל הסביבה מתגייסת לעזור למשפחה.

יערה ישורון: מציפים בעצות ובחיבוקים, בארוחות ערב מבושלות, בעזרה בבית ובתמיכה מאסיבית בכם.

יערה ישורון: במחלות הפסיכיאטריות זה לא קורה.

יערה ישורון: הגעתם לעולם הדממה.

יערה ישורון: אט-אט הבדידות שלכם מעמיקה, הקושי גדל וכקשה לכם כל כך, לילד שלכם קשה פי כמה.

יערה ישורון: אתם ה-caregivers, המטפלים העיקריים, חייבים להיות חזקים כמו פלדה כדי לטפל בנער או הנערה החולים.

יערה ישורון: אתם האור שמכסה את הגוף החשוף שלהם.

יערה ישורון: בלעדיכם אין להם יכולת להתקיים.

יערה ישורון: כן, עד כדי כך.

יערה ישורון: אתם לא אשמים.

יערה ישורון: אתם לא אשמים בגילוי המחלה אצל הילד ואתם לא אחראים לה.

יערה ישורון: אתם לא אשמים בכאב שלו.

יערה ישורון: לעולם לא תהיו אשמים בפגיעה עצמית או באובדנות.

יערה ישורון: להיפך, מגיע לכם להשיא משואה על כל יום שבו הצלחתם למנוע מאהוב לבכם פגיעה עצמית כלשהי.

יערה ישורון: אתם זקוקים לכל התמיכה שבעולם, כל הזמן, גם אם אתם אומרים לכולם שהכול בסדר וגם כשאתם מרגישים שאתם באמת בסדר.

יערה ישורון: המסע הזה הוא רכבת הרים רוויה טראומות.

יערה ישורון: אתם צריכים חיבוק ותמיכה ללא הפסקה.

יערה ישורון: אתם צריכים לדעת שאתם עושים מעל ומעבר כל יום, כשכל יום הוא התמודדות מחודשת.

יערה ישורון: היכולת שלכם להמשיך לתפקד בתוך מציאות כל כך קשה כשכל יום משהו קשה עלול לקרות, כשאתם צריכים להמשיך להחזיק את הכול על הכתפיים אבל אתם כל כך לבד ואין לכם עם מי לחלוק ומי להיעזר כשאף אחד לא רואה אתכם, רק מצביע על החוסן שלכם ועל היכולות הגבוהות שלכם.

יערה ישורון: אתם לא אשמים ולא תהיו אשמים לעולם.

יערה ישורון: היכולת שלכם להחזיק מעמד בסיטואציה הזו מעוררת התפעלות.

יערה ישורון: צריך להעריץ אתכם, ללמוד מכם, להעריך אתכם, לשים לכם כנפיים על החולצה כדי שכל העולם ידע איזה גיבורים אתם, כדי שכולם יחבקו אתכם ויתנו לכם כוח.

יערה ישורון: זה מה שאתם ראויים לו, לא סנטימטר אחד פחות".

יערה ישורון: את זה אני רוצה להגיד להורים, ואני רוצה גם להגיד משהו למערכת.

יערה ישורון: זה דברים שכתבתי ואמרתי, אבל חשוב לי להגיד אותם כאן במשכן הזה שהוא יכול בעיניי לחולל שינוי, ושינוי משמעותי.

יערה ישורון: הוא יכול להציל ילדים והוא יכול להציל הורים ומשפחות שקורסות היום לגמרי, ואני חושבת שיש לו אחריות וגם זכות לעשות את הדבר הזה.

יערה ישורון: כשילד חולה במחלה מורכבת, כשמבוגר חולה במחלה מורכבת הוא מקבל אבחנה.

יערה ישורון: מאוד ואלפי אבחנות נכתבו עד היום בספרי דברי הרופאים, אבל ספר אבחנות אחד הושמט ונעלם, ספר האבחנות שרואה את ההורים המלווים את ילדם הכאוב, שרצים איתו מרופא לרופא ומטיפול לטיפול ומנסים למצוא שם למחלתו ומזור לכאביו.

יערה ישורון: הרי אין כאב גדול בעולם הזה כמו כאב של הורה שרואה את ילדו סובל ונמוג ואין ביכולתו להושיט לו עזרה.

יערה ישורון: יושבים מול ההורים הכאובים רופאים וצוותים טיפוליים, אנשי טיפול, צוותים במערכות החינוך והרווחה.

יערה ישורון: כולם מנסים לעזור ככל יכולתם אבל אפילו הם לא יכולים להושיט יד ולהציע טיפול לקודי האבחנה להורים, שלא נכתבו בגיליון רפואי מעולם, קוד TOR, תור לעזרה וקביעת תורים לילד, להורים, לאחים, לסבא וסבתא, לכל מי שצריך, לכל סוג טיפול שהוא.

יערה ישורון: קוד HELP, לעזרה מיידית ודחופה בלי הסברים נוספים, מיועדת להורה שכבר לא מצליח לקפל כביסה, שעיניו דומעות כשהוא צריך להכין ארוחת ערב או כשילד מתוק מבקש להקפיץ אותו לחוג.

יערה ישורון: הורה שהלב שלו נשבר שוב ושוב בעוד עימות, בעוד כאב, בעוד חרדת מוות ממשי.

יערה ישורון: קוד SLEEP, שיסמל למוקדן האדיב במרכז המידע של הקופה שיש כאן הורה שצריך לדאוג לו לשנת לילה רצופה במלון חירום להורים שלא ישנו כבר חודשים.

יערה ישורון: קוד CRY, לשיחה שבועית שאפשר פשוט רק לבכות בה.

יערה ישורון: קוד HUG, לחיבוק וירטואלי, למטפלים שיתקשרו במחלה וימסרו ברוך הודעות ובקשות וינסו לעזור עם מי שצריך, למוקדנית שתתקשר לשאול מה נשמע ותהנהן או תמחה דמעה כשהם יגידו שקשה.

יערה ישורון: קוד 0, לחילוץ מביורוקרטיה, לעזרה במילוי טפסים ושליחת פקסים וחיטוט במייל אחרי תכתובות מלפני שנים, במילוי של בקשות להנחות וקיבוץ מרשמים לבית מרחקת אחד שיהיו בו את כל התרופות שצריך בעת ובעונה אחת.

יערה ישורון: קוד EAT, לשבועיים של קבלת ארוחות חמות להורים או לסבים וסבתות שכשהם חותכים בצל, הבצל הוא זה שבוכה.

יערה ישורון: קוד ACH, כדי לשלוח את האחים לפסיכולוגית, לקבוצת שווים, ליום כייף בלונה פארק.

יערה ישורון: קוד R כדי להשתמש ברוך.

יערה ישורון: קוד K כדי לתת כוחות.

יערה ישורון: קוד M כדי להעניק מעטפת, וקודA כדי שכולם ידעו שכאן צריך לתת אהבה, הרים של אהבה.

יערה ישורון: בתוך מערכת שהיא מלאה באנשי טיפול שהגיעו למקצוע הזה כדי לטפל ולעזור ולהציל גם את הילדים וגם את המשפחות, וזה לא משנה אם זה אנשים מהצוות של בתי החולים, הרפואי או הסיעודי או הטיפולי מכל סוג שהוא, זה אנשים שלמדו.

יערה ישורון: למדתם את המקצוע הזה כדי לטפל ולעזור.

יערה ישורון: בסופו של יום המטפלים העיקריים הם ההורים.

יערה ישורון: המערכת מוכוונת היום רק לשלב האקוטי וחוץ מזה אין עזרה, אין תמיכה ואין שום דבר.

יערה ישורון: אני אתן פה לדוברים, הם יגידו את זה במילים רבות ונוספות.

יערה ישורון: אין את המענים האלה, אבל בעיקר אין להורים ואין לבני משפחה ואין ל-caregivers מקום.

יערה ישורון: הם לא ישות ואין להם שום דרך לבקש עזרה.

יערה ישורון: הם לא יכולים.

יערה ישורון: הם צריכים כל הזמן להסביר.

יערה ישורון: צריך לפתוח את הדבר הזה.

יערה ישורון: הורים הם ישות והם ישות מטפלת.

יערה ישורון: הם לא חדי קרן אקראיים שמגיעים לקחת ולהחזיר את הילד.

יערה ישורון: הם לא מונית שנוחתת מהחלל כדי לאסוף את הילד כל סוף שבוע שני מאשפוז או מפנימייה, או הם לא איזה טרמפ לחץ כדי להגיע לפסיכולוג או פסיכיאטר.

יערה ישורון: הם בסוף מקבלים את הילד כל הזמן והם מתמודדים איתו כל הזמן.

יערה ישורון: אני כאן קוראת לאנשי המשכן הזה לראות אותם, להקים רשות להורים שהם יהיו גוף, שהם יהיו משהו שאפשר להתייחס אליו, שכששולחים זימונים לוועדה תהיה להם כותרת, תהיה להם רובריקה מאיזה ארגון הם.

יערה ישורון: שהם יהיו חלק מהמערכת, שהם יקבלו טיפול ושהם יקבלו מענה, שיהיה להם לאיפה לפנות, שהם יוכלו לפנות ולבקש עזרה.

יערה ישורון: גם אם הם לא קיבלו את כל העזרה, שיהיה להם מקום שהוא שלהם.

יערה ישורון: רק הדבר הזה הוא יציל מאות אלפי משפחות בישראל והוא יציל המונים מאובדנות ומפגיעות עצמיות ומצער ומפוסט טראומה, והאנשים פה ידברו על זה טוב ממני.

יערה ישורון: אני מבקשת מאנשי הבית הזה לעזור לנו ולהקים את המקום הזה של ההורים, לתת לנו קוד ולתת לנו הכרה.

יערה ישורון: תודה רבה.

עידית סילמן: תודה, ותודה יערה על זה שבאמת, אמרתי את זה גם בהשקה של הספר אבל אני באמת חושבת שנתת לסדק הזה של חייך והסדק של הורים רבים בתוך המערכת, להיות תיקון לחברה שלמה.

עידית סילמן: אני באמת מתכוונת לזה, ואנחנו באמת גם כתוצאה מזה וגם באמת מפניות של הרבה הורים ומשפחות למתמודדים ומתמודדות, אנחנו באמת הולכים לצעד שהוא צעד מאוד משמעותי, בשיתוף המשרדים, שייכנס גם לסל בעזרת השם וגם לתקציב של 2023–2024 כדי לתת את אותו מענה.

עידית סילמן: את חלק מאותו תהליך איתנו, ובאמת בנפש מטפלים בנפש והנפשות של הילדים זה מי שנמצא איתם בבית בסופו של דבר, והם צריכים טיפול לא פחות.

עידית סילמן: האמת שזה השקעה מאוד משתלמת, מאוד נכונה ומאוד כדאית.

עידית סילמן: אשמח שבהמשך אלייך נשמע שני הורים, אימהות שנמצאות כאן איתנו.

מיכל מרים וולדיגר: אפשר גם שחברי הכנסת ידברו?

עידית סילמן: כן, כן, אני רוצה לשמוע את ההורים כי נתנו מקום להורים.

מיכל מרים וולדיגר: את יודעת, לחברי כנסת יש גם מקום בוועדה הזאת.

עידית סילמן: אז רגע, תיכף.

עידית סילמן: לילך, בקשה.

לילך לוי סדוביץ: האמת שאני כתבתי כמה דברים ואני הייתי רוצה לנסות לתמצת את הדברים לכמה נקודות, ולהכניס אתכם בעצם לשלוש תמונות מחיינו של ההורים.

לילך לוי סדוביץ: אני מנהלת מטה פיתוח עסקי במנורה מבטחים, אישה נורמטיבית, נשואה לקברניט, כלומר משפחה באמת הכי משפחה נורמלית שקיימת בארץ.

לילך לוי סדוביץ: גם לנו קרה מקרה.

לילך לוי סדוביץ: יש לנו ביחד ארבעה ילדים מוצלחים כולם, ונפלנו בעצם לאיזה מין בור כזה שיום אחד נפער לנו מתחת לרגליים באמצע רכיבה של יום שישי, רכיבה ביער בן שמן.

לילך לוי סדוביץ: פתאום מקבלת טלפון מפסיכולוג.

לילך לוי סדוביץ: לא עניתי לו, חשבתי שזה משהו שקשור לתשלום ואז יותר מאוחר כשהגעתי הביתה דיברתי איתו.

לילך לוי סדוביץ: הוא אמר לי, תקשיבי, לילד שלך יש תוכניות אובדניות, הוא דיבר איתי עכשיו.

לילך לוי סדוביץ: יש לך שתי אופציות, או לקחת אותו עכשיו לאשפוז או שאני מוציא צו שייקחו אותו לאשפוז.

לילך לוי סדוביץ: סליחה, מה קורה?

לילך לוי סדוביץ: איזה אשפוז?

לילך לוי סדוביץ: מה פתאום אשפוז?

לילך לוי סדוביץ: מה זה אשפוז?

לילך לוי סדוביץ: כלום.

לילך לוי סדוביץ: זה המצב, תחליטי את האם את רוצה לקחת את הילד שלך בעצמך לאשפוז, רוצה שאני אוציא צו ומישהו אחר יבוא לקחת אותו לאשפוז.

לילך לוי סדוביץ: ככה אנחנו נפלנו לתוך הבור הזה ובעצם הגענו לאשפוז.

לילך לוי סדוביץ: לא אכניס אתכם לכל הפרטים אבל זה היה יום שישי.

לילך לוי סדוביץ: בחמלה מאוד גדולה של בית החולים הם הסכימו שאנחנו נתארגן על עצמנו ונבוא שוב ביום שבת, ובאמת ביום שבת הגענו.

לילך לוי סדוביץ: הילד נכנס לאשפוז, זה אומר ימי קורונה, אין כלום.

לילך לוי סדוביץ: לוקחים לילד את הטלפון במיון, אומרים לנו, זאת המחלקה, אתם לא יכולים להיכנס, יש קורונה, שאו ברכה, והילד נכנס למחלקה סגורה בלי טלפון.

לילך לוי סדוביץ: הקשר נותק לגמרי.

לילך לוי סדוביץ: נתנו לנו פתק כזה קטן, מספר טלפון של תחנת אחיות ומספר טלפון של המזכירה של מנהל המחלקה ועכשיו תתמודדו.

לילך לוי סדוביץ: זה תאונה, זה כאילו קרתה פה תאונה ואין לך אפשרות להיות ליד הילד שקרתה לו תאונה והוא סגור בתוך מחלקה.

לילך לוי סדוביץ: אין לך דרך לתקשר עם אף אחד.

לילך לוי סדוביץ: אתה מתקשר, לא עונים וכן עונים וזה יום שבת ואין צוות.

לילך לוי סדוביץ: בקיצור, למוחרת הצלחתי איכשהו לתפוס את המחלקה.

לילך לוי סדוביץ: שאלתי, מה קורה עם הילד?

לילך לוי סדוביץ: אמרו לי, הילד אכל.

לילך לוי סדוביץ: אמרתי, הילד בן 16.5, אין לי ספק שהוא אכל.

לילך לוי סדוביץ: מה קרה?

לילך לוי סדוביץ: איפה הוא?

לילך לוי סדוביץ: הוא ישן?

לילך לוי סדוביץ: איפה הוא ישן?

לילך לוי סדוביץ: עולם שלם של מושגים.

לילך לוי סדוביץ: יחידה, שלבי טיפול.

לילך לוי סדוביץ: כלום, שום דבר לא מוסבר.

לילך לוי סדוביץ: אתה הכול לומד תוך כדי תנועה.

לילך לוי סדוביץ: אין לך מושג אם הילד מטופל תרופתית, אם הילד ביחידה.

לילך לוי סדוביץ: מה זה יחידה?

לילך לוי סדוביץ: מה קורה?

לילך לוי סדוביץ: ככה זה גם המשיך לאורך האשפוז.

לילך לוי סדוביץ: אנחנו לא יודעים מה קורה עם הילד.

לילך לוי סדוביץ: אין טלפונים.

לילך לוי סדוביץ: מותר להתקשר למחלקה ב-16:00 אחרי הצוהריים.

לילך לוי סדוביץ: אם אפשר, עונים.

לילך לוי סדוביץ: אם אי אפשר, לא עונים.

לילך לוי סדוביץ: בהיבט הזה אני חושבת, וזה פה לא צריך חקיקות גדולות ולא צריך פה מהפכים.

לילך לוי סדוביץ: אני עובדת בעולם רגולטורי מאוד קשוח.

לילך לוי סדוביץ: אני יודעת שבעניין של חוזר מנכ"ל אפשר להוציא הנחיה לבתי החולים, שכמו שיש לבתי ספר אפליקציה שאני יודעת אם הילד נכנס לשיעור או לא נכנס לשיעור, אם הוא התחצף למורה או לא התחצף למורה, אז חייבת להיות אפליקציה שההורה שלא יכול להיכנס לבית החולים ולא יכול להיות ליד הילד שלו, לפחות שתהיה פה שקיפות והוא ידע אם הילד קיבלת תרופה, מתי הוא קיבל את התרופה, אם הוא היה ביחידה, אם הוא חלילה נקשר, כי גם זה עוד קיים בבתי חולים, כולל בבית חולים שאנחנו היינו, ושאני אדע אם הילד קם בבוקר והלך למסגרת הטיפולית שלו או לא הלך למסגרת הטיפולית שלו, כי יש הרבה מאוד ילדים שבמקום ללכת למסגרת הטיפולית נשארים במיטה לשכב כל היום, ולהורה אין מושג מה קורה שם.

לילך לוי סדוביץ: הוא רואה את הילד פעמיים בשבוע לשעה.

לילך לוי סדוביץ: אתם יודעים מה זה לאשפז ילד במחלקה פסיכיאטרית שהילד אובדני ואתה לא יודע איך המחלקה נראית.

לילך לוי סדוביץ: אני ראיתי את המחלקה פעם ראשונה באשפוז החמישי כשבאתי לשחרר אותו באשפוז החמישי.

לילך לוי סדוביץ: היה איזה משהו עם הקורונה עם הקורונה שנתנו לנו להיכנס.

לילך לוי סדוביץ: חמש פעמים הילד נכנס למחלקה, לא ידעתי איך נראה החדר, איך נראית המיטה, יש שמיכה, יש כרית, אין כרית, כלום.

לילך לוי סדוביץ: תחשבו.

לילך לוי סדוביץ: זה דבר מטורף.

לילך לוי סדוביץ: האם אתם יכולים לחשוב על ילד לא עם בעיה פסיכיאטרית שהולך לטיול שנתי, שהוא ישלח לכם תמונה איך נראה החדר שלו.

לילך לוי סדוביץ: אסור לצלם בתוך מחלקות, אתה לא יכול לראות שום דבר.

לילך לוי סדוביץ: זה עולם חסום.

לילך לוי סדוביץ: אנחנו כהורים חסומים לגמרי והדבר הזה, אני אומרת לך עידית, לא צריך בשבילו חקיקה.

לילך לוי סדוביץ: צריך בשבילו חוזר מנכ"ל ומערכת טכנולוגית מאוד פשוטה.

לילך לוי סדוביץ: אם משרד החינוך יכול היה להקים דבר כזה, גם משרד הבריאות יכול להקים דבר כזה.

לילך לוי סדוביץ: עכשיו הגיע רגע השחרור.

לילך לוי סדוביץ: אופס, נגמרה הדלקת.

לילך לוי סדוביץ: בית החולים אומר, תקשיבו, אנחנו טיפלנו בילד, אין לילד הזה מה לעשות פה אחרי ארבעה חודשים, אנחנו לא פנימייה.

לילך לוי סדוביץ: אנחנו טיפלנו, הילד הגיע אובדני.

לילך לוי סדוביץ: הגענו למצב שאנחנו חושבים שהוא כבר לא אובדני ואנחנו משחררים.

לילך לוי סדוביץ: הופה, לאן משחררים?

לילך לוי סדוביץ: משחררים הביתה.

לילך לוי סדוביץ: לאן הוא חוזר?

לילך לוי סדוביץ: לבית הספר?

לילך לוי סדוביץ: עכשיו הילד כיתה י"א.

לילך לוי סדוביץ: יש לו בגרויות.

לילך לוי סדוביץ: מזל שאיכשהו בית הספר שלנו איכשהו הכיל את כל הדבר הזה והסכים לדבר עם בית החולים ואיכשהו נוצר פה איזשהו משהו, והילד הוא ילד מאוד חכם ומחונן ואיכשהו הצליח למד לבד ועשה בגרויות, אבל זה הילד הפרטי שלי שבאמת יש לו יכולות מטורפות.

לילך לוי סדוביץ: לא משנה שהיו עוד מיליון משברים אבל מבחינה שכלית לפחות הוא היה מסוגל וכן הכניס את עצמו לאיזושהי מעטפת, אבל ילד אחר של חברות שלי, שחצי שנה יושב בבית, מחכה למסגרת, לא חוזר לבית הספר.

לילך לוי סדוביץ: אגב, מה זה לחזור לבית ספר?

לילך לוי סדוביץ: אתם יודעים מה זה להחזיר ילד לבית ספר?

לילך לוי סדוביץ: הוא לא היה ארבעה חודשים.

לילך לוי סדוביץ: יש כאלה שלא מספרים בכלל איפה היה.

לילך לוי סדוביץ: הוא לא חזר מחוץ לארץ, הוא חזר מאשפוז פסיכיאטרי.

לילך לוי סדוביץ: מי מלווה אותו בבית הספר?

לילך לוי סדוביץ: מי דואג שהוא יחזור למסגרת, לאיזה מסגרת?

עידית סילמן: אם יש מסגרת.

לילך לוי סדוביץ: אומרים לו חינוך מיוחד, אבל הילד לא צריך חינוך מיוחד.

עידית סילמן: ברור.

לילך לוי סדוביץ: אף אחד לא אומר לך, יש רווחה, תיפני לרווחה.

לילך לוי סדוביץ: פנימייה פוסט אשפוזית, חכו עוד חצי שנה.

לילך לוי סדוביץ: בסדר, אבל עכשיו הילד בבית.

לילך לוי סדוביץ: מה אני עושה איתו חצי שנה?

לילך לוי סדוביץ: או שאת צריכה להביא גם איזושהי הפניה מפסיכיאטר ואז תחכי עוד כמה חודשים.

לילך לוי סדוביץ: תיכף נדבר על הפסיכיאטר.

לילך לוי סדוביץ: הילד פיטר את הפסיכולוג ששלח אותו לאשפוז, כי כבר גם נוצר משבר אמון.

לילך לוי סדוביץ: זה לא רק שיש לך בעיה מול המערכת.

לילך לוי סדוביץ: יש לך גם בעיה מול המטפל שלך, ואז תלך תחפש מטפל.

לילך לוי סדוביץ: אין מטפלים.

לילך לוי סדוביץ: במערכת הציבורית בכלל אין מה לדבר.

לילך לוי סדוביץ: במערכת הפרטית גם אין על מה לדבר.

לילך לוי סדוביץ: אני חרשתי את כל הקבוצות וואטסאפ שאני מכירה במודיעין כדי בסוף להגיע לאיזשהו מישהו שקיבלתי הפנייה במקרה שמישהו התפנה.

לילך לוי סדוביץ: היינו אצל שלושה פסיכיאטריים.

לילך לוי סדוביץ: שלושה פסיכיאטרים הוא פיטר.

לילך לוי סדוביץ: הוא לא פיטר כי הוא ילד רע.

לילך לוי סדוביץ: הוא פיטר כי הוא לא הרגיש כימיה.

לילך לוי סדוביץ: אתה לא יכול לטפל בנפש עם מישהו שאתה לא מרגיש שהוא מחובר אליך.

לילך לוי סדוביץ: אם יש לך עניין מגדרי, נגיד שאתה רוצה שדווקא גבר או אישה יטפלו בך, זה בכלל הופך להיות סאגה מטורפת.

לילך לוי סדוביץ: אין משאבים, אין אנשים, הכול בפרטי.

לילך לוי סדוביץ: אני מוציאה כל חודש על טיפולים פסיכולוגים פלוס פסיכיאטרים פלוס הדרכת הורים שאני התחייבתי לקבל, 6,000 שקל נטו.

לילך לוי סדוביץ: במקרה יש לי חסכונות ויש לי מאיפה לשלם את זה.

לילך לוי סדוביץ: הורה שאין לו את זה, אין לו מאיפה לממן את כל הדבר הזה.

לילך לוי סדוביץ: לא קיים.

לילך לוי סדוביץ: הילד בינתיים בבדידות.

לילך לוי סדוביץ: אין לו חברים.

לילך לוי סדוביץ: אם הוא צריך לחכות למסגרת, אין לו חברים, אין לו איפה להיות.

לילך לוי סדוביץ: אני כן חושבת שגם פה אתם צריכים לעשות בוועדה או בסל הבריאות או אלוהים יודע איפה, לתת אפשרות לחל"ת להורים לא על חשבון המעסיק, על חשבון המדינה.

לילך לוי סדוביץ: אם המדינה ידעה לשלם חל"ת בקורונה, היא צריכה לדעת, ילד שיוצא מאשפוז פסיכיאטרי צריך להיות זכאי לפחות לחודש או חודשיים או שלושה, התארגנות בבית.

לילך לוי סדוביץ: לא יכול להיות שההורה שאמור ללכת לעבודה, הוא לא יוכל ללכת לעבודה כי אין לו מי שישמור על הילד שלפני דקה היה 24/7 במעקב, ואף אחד לא מממן את זה, למה?

לילך לוי סדוביץ: כי למערכת אין פתרון.

לילך לוי סדוביץ: זה לא שההורה אומר, אני לא רוצה לשלוח את הילד, אני רוצה להחזיק אותו בבית.

לילך לוי סדוביץ: אין פתרון.

לילך לוי סדוביץ: אין פנימייה, אין מערכת, אין מסגרת חינוכית, אין כלום.

לילך לוי סדוביץ: מי אמור לממן את הדבר הזה?

לילך לוי סדוביץ: איפה ההורים האלה שצריכים לשלם 6,000 שקל לטיפול פסיכיאטרי ופסיכולוגי, אמורים לממן את זה אם אף אחד לא מממן את זה בשבילם?

לילך לוי סדוביץ: אתם צריכים להבין שיש פה נטל כלכלי מאוד קשה על ההורים.

לילך לוי סדוביץ: המשפחות קורסות כי מתחיל פה איזה מין סאגה כזאת גם של ילדים עם קושי והורים קושי, והקושי הכלכלי מכביד עוד קושי ומתחיל כבר איזשהו מקום של ילד של חרדה.

עידית סילמן: הוא מרגיש את הקושי.

עידית סילמן: מתחיל פשוט מעגל קסמים שכולל בתוכו את כל בני הבית הנוספים.

לילך לוי סדוביץ: את כולם.

עידית סילמן: וזה לא נגמר.

לילך לוי סדוביץ: גם אין ימי מחלה.

לילך לוי סדוביץ: נגיד ואתה רוצה לקחת ימי מחלה, אין לך מאיפה לקחת ימי מחלה.

לילך לוי סדוביץ: הילד לא חולה, הוא בבית, הוא בריא.

לילך לוי סדוביץ: מי יממן את ימי המחלה האלה של ההורים, של הילד?

לילך לוי סדוביץ: הוא בבית אבל הוא חולה, לכן אני ממש מתחננת, תתייחסו גם לפן האופרטיבי, גם בהיבט השקיפות וגם בהיבט השחרור והדאגה להורים שצריכים לשבת ולשמור על הילדים שלהם, בבקשה.

עידית סילמן: תודה לילך.

עידית סילמן: אנחנו נתייחס, חברי הכנסת.

עידית סילמן: אחר כך אני אספר לך גם איפה אנחנו עומדים בכמה דברים בתחום, גם בנושאים שהם באמת שינויים מבניים בתוך המשרדים וגם כאן בקידום בתוך הוועדה.

עידית סילמן: חבר הכנסת סימון דוידסון, בבקשה.

סימון דוידסון: בוקר טוב, תודה.

סימון דוידסון: קודם כל אני רוצה לחזק את כל מי שיושב פה.

סימון דוידסון: אני יודע כמה הנושא הזה כאוב, כואב לכל אחת.

סימון דוידסון: אין פה גברים, אז לכל אחת שנמצאת פה.

סימון דוידסון: אני אגיד לך למה אני הגעתי לפה.

סימון דוידסון: עידית יודעת טוב מאוד מה האג'נדה שלי בכנסת ישראל, והיא חלק חשוב מהאג'נדה כי היא מגיעה מהעולם הזה.

סימון דוידסון: אני יושב בוועדת חינוך ואני שומע מחקרים וסקרים במשך הרבה מאוד חודשים על אותם ילדים שהגיעו למצב נפשי לא טוב בעיקר בעקבות הקורונה.

סימון דוידסון: אחת המסקנות הבולטות ביותר זה שהתוכניות הספורטיביות לאותם ילדים די מצילות אותם, ואני לא מדבר כבר על ילדים שבאמת נמצאים במצב קשה מאוד שהם צריכים טיפול תרופתי וטיפול של אשפוז.

סימון דוידסון: אני מדבר על אותם ילדים שהם רגע לפני.

סימון דוידסון: אני אומר את זה בכל ועדה, עידית.

סימון דוידסון: בכל ועדה אני בא ואני אומר את זה.

סימון דוידסון: בסוף ייפול האסימון.

סימון דוידסון: בסוף משרד הבריאות יבין שהוא צריך יחד עם משרד הספורט ויחד עם משרד החינוך ויחד עם הרווחה.

סימון דוידסון: כולם ביחד צריכים לדאוג לזה שלילדים שלנו יהיו תוכניות ספורטיביות.

סימון דוידסון: לכל ילד מגיע.

סימון דוידסון: הגעתי לפה בעקבות חבר שלי, חבר טוב שלפני חודש דיבר איתי על מצב קשה של הבן שלו, שהוא לא מוכן לצאת כבר חצי שנה מהחדר, לא מוכן כמובן ללכת לבית הספר.

סימון דוידסון: הנורה האדומה נדלקה ברגע שהוא אמר לו שהוא כבר לא רוצה לחיות.

סימון דוידסון: אמרתי, אני חייב למצוא משהו.

סימון דוידסון: התחלתי לעשות סיורים והגעתי לשתי עמותות מדהימות, אחת זו "זיו נעורים" והשנייה זה "הגל שלי".

סימון דוידסון: באמצעות אנשים מדהימים שמטפלים בילדים באופן אישי לקחו את הילד הזה ממש כפרויקט, בהתחלה רק להביא אותו לים, אחרי זה לשבת על החול, ובסוף אחרי תהליך גם להיכנס למים ולגלוש, והילד הזה בזכות הפרויקטים האלו של ה"גל שלי" ו"זיו נעורים" די ניצל.

סימון דוידסון: עדיין הוא לא הולך לבית ספר אבל הוא די ניצל.

סימון דוידסון: אני רוצה לומר שוב מה שאמרתי בהתחלה.

סימון דוידסון: אם משרד הבריאות, ואני בטוח שעידית תדחוף לנושא הזה כי אני מכיר את השקפת העולם שלה, יבין שדרך המסגרות הספורטיביות, אני לא מדבר להגיע ולשחק עם 20 ילדים כדורגל.

סימון דוידסון: יש מסגרות אחרות.

סימון דוידסון: אפשר לטפל ולעזור לילדים האלה.

סימון דוידסון: לספורט יש כלי מדהים בטיפול באותם ילדים וגם מבוגרים, דרך אגב, אז תודה רבה על הדיון הזה.

סימון דוידסון: אני יודע כמה זה בוער בך וגם למיכל, ואני מאחל בהצלחה לכולם ורק בריאות.

עידית סילמן: תודה ובהצלחה לאירוע החשוב שיתקיים כאן בהמשך השבוע בהיבט הזה של ספורט.

עידית סילמן: חברת הכנסת מיכל וולדיגר, בבקשה.

מיכל מרים וולדיגר: קודם כל בוקר טוב לכולם.

מיכל מרים וולדיגר: אני חייבת קצת לשנות את האווירה הרגועה והמכילה.

מיכל מרים וולדיגר: אני הגעתי מאוד עצבנית היום לדיון, במיוחד לאור העיתוי הכול כך מעוות, עידית.

מיכל מרים וולדיגר: ביום רביעי האחרון אני העליתי הצעת חוק למליאת הכנסת, שמדברת בדיוק בנושא הזה, לתקן את החוק הכול כך מעוות, חוק הנוער, טיפול והשגחה, שבעצם אוסר, יש חובת סודיות על כל מי שמטפל בילדים ונוער בבריאות הנפש, בין אם זו בדיקה, בין אם זה אשפוז, בין אם זה טיפול.

מיכל מרים וולדיגר: אגב, אתם מפרים חוק, מי שיושב פה.

מיכל מרים וולדיגר: יערה מפרה חוק.

מיכל מרים וולדיגר: עידית, גם את מפרה חוק וכולכם פה מפרים חוק.

מיכל מרים וולדיגר: אנחנו מדברים על ילדים שיש להם בעיה נפשית או לקחו טיפול קל.

מיכל מרים וולדיגר: אני העליתי את הצעת החוק הזאת, ולך עידית יש הצעת חוק דומה, אבל אתם יודעים מה?

מיכל מרים וולדיגר: עידית הצביע נגד החוק הזה.

עידית סילמן: תעצרי.

מיכל מרים וולדיגר: אני לא יכולה לעצור כי אני לא הפרעתי פה לאף אחד והקשבתי בעדינות.

עידית סילמן: אני מבקשת שתעצרי.

מיכל מרים וולדיגר: אני מבקשת לתת לי לסיים.

עידית סילמן: אבל אני יו"ר הוועדה.

מיכל מרים וולדיגר: אז בואי ננצל את זה גם עכשיו.

עידית סילמן: אני לא אתן שיגידו דברים לא נכונים.

מיכל מרים וולדיגר: הצבעת נגד החוק הזה כמו עוד שישה אחרים מהקואליציה.

עידית סילמן: אני קוראת אותך לסדר בפעם הראשונה.

מיכל מרים וולדיגר: מצוין, תוציאי אותי.

עידית סילמן: לא, אני לא אוציא אותך.

מיכל מרים וולדיגר: כי אני בת משפחה פה ואני מזדהה פה עם כל ההורים, ואני הגעתי לשנות, לא לדבר.

עידית סילמן: אבל אני קוראת אותך לסדר כי את לא תגידי דברים לא נכונים.

מיכל מרים וולדיגר: אז תתקני אותי אחר כך.

מיכל מרים וולדיגר: אני אסיים את המשפטים שלי.

עידית סילמן: אז לא, אני אתקן תוך כדי כי את לא תגידי דברים לא נכונים.

מיכל מרים וולדיגר: אני אומרת דברים מצוינים בדיוק אחד לאחד.

עידית סילמן: לא.

מיכל מרים וולדיגר: הצעת החוק שלי עלתה ביום רביעי, לבטל את הסעיף המזעזע הזה שלא עולה כסף למדינה.

עידית סילמן: אני קוראת אותך לסדר בפעם השנייה.

מיכל מרים וולדיגר: את רוצה להוציא אותי גם החוצה?

עידית סילמן: בוודאי.

עידית סילמן: אם את לא תיתני - - -

מיכל מרים וולדיגר: מצוין, אז אנחנו נצא החוצה כי את לא נותנת לא לחברת כנסת שיודעת שהדבר הזה בתוך - - -

עידית סילמן: לא, את לא תגידי דברים לא נכונים בתוך ועדה בלי לתת להגיב, ואני לא מוכנה שעל שולחן הוועדה את תבואי ותעשי את ההצגה הזאת.

מיכל מרים וולדיגר: ולכן יש לך את היכולת להגיב אחרי שאני אסיים.

עידית סילמן: לא.

עידית סילמן: אני מחליטה.

מיכל מרים וולדיגר: סליחה עידית, אני לא עושה שום הצגה.

מיכל מרים וולדיגר: שום הצגה אני לא עושה.

מיכל מרים וולדיגר: זה מדם ליבי ושלא תעיזי להגיד שאני עושה הצגה.

עידית סילמן: לא.

עידית סילמן: את אל תגידי עליי דברים לא נכונים.

מיכל מרים וולדיגר: כולם רואים אותי פה.

מיכל מרים וולדיגר: אני לא עושה הצגה.

מיכל מרים וולדיגר: אני באתי לעבוד ואת אל תגידי לי שאני עושה הצגה, שמעת את זה?

עידית סילמן: אל תגידי דברים לא נכונים.

מיכל מרים וולדיגר: לא תגידי שאני עושה הצגה.

מיכל מרים וולדיגר: מדם ליבי אני מדברת וצריך לשנות, למחוק מספר החוקים חוקים שפשוט עושים אפליה בתוך החוק.

עידית סילמן: אין שום בעיה.

עידית סילמן: יש חוקים שהם חשובים.

מיכל מרים וולדיגר: אני הגשתי הצעת חוק יחד עם ארגון בזכות.

עידית סילמן: לא, אבל את תיתני להגיד את האמת.

עידית סילמן: את לא נותנת לדבר.

מיכל מרים וולדיגר: כי את לא נותנת לי לסיים.

עידית סילמן: לא, כי את לא יכולה לבוא ולהטיח האשמות בלי שאנשים יוכלו להגיב לזה, ואני יו"ר הוועדה ואת לא תטיחי בי האשמות בלי שאנחנו נגיב לזה.

מיכל מרים וולדיגר: עידית סילמן, את יודעת מה?

מיכל מרים וולדיגר: אני אתקן את כל הנזקים שאת עושה פה.

מיכל מרים וולדיגר: הצבעת נגד החוק הזה.

עידית סילמן: אז אני רק אגיד לך שאת החוק הזה אני העליתי ראשונה.

מיכל מרים וולדיגר: הצבעת נגד.

מיכל מרים וולדיגר: תקשיבי לי, עידית.

עידית סילמן: אוקיי, אז תצאי.

מיכל מרים וולדיגר: את יכולה להוציא אותי.

עידית סילמן: אם את לא רוצה להיות כאן אז תצאי.

מיכל מרים וולדיגר: אני כרגע רוצה לסיים את הדברים שלי.

עידית סילמן: לא, את לא תגידי דברים לא נכונים, סליחה.

מיכל מרים וולדיגר: אני אומרת דברים מצוינים.

מיכל מרים וולדיגר: את החוק שלי, לא בגלל שהוא שלי.

מיכל מרים וולדיגר: אני מייצגת עשרות אלפי הורים שרוצים לתקן פה את החוק לבחירת מקום אשפוז, כמו החוק ליום בריאות הנפש, חוקים שלא עולים שקל למדינת ישראל, שבאים להפר את הסטיגמה.

עידית סילמן: חברת הכנסת, אני קוראת אותך לסדר בפעם השלישית ואת מוזמנת לצאת החוצה אם את לא מוכנה לדון ואת מוכנה רק להאשים בהטחות, אז חברת הכנסת, את מוזמנת לדבר בשיח מכבד.

עידית סילמן: את לא יכולה להטיח האשמות.

עידית סילמן: מבקשים ממך אבל קוראים אותך לסדר פעם ראשונה, אז תעצרי רגע כי את לא יכולה להטיח האשמות.

מיכל מרים וולדיגר: אני רוצה לשמוע מה לא נכון.

מיכל מרים וולדיגר: בואי תגידי מה לא נכון.

עידית סילמן: את לא יכולה להטיח האשמות.

מיכל מרים וולדיגר: אני לא מטיחה האשמות.

מיכל מרים וולדיגר: אפשר להסתכל בערוץ הכנסת בטלוויזיה, מה היה ביום רביעי האחרון, למה החוק הזה לא עבר בקריאה טרומית.

עידית סילמן: את לא תגידי שאני הצבעתי נגד, כי אני לא הצבעתי נגדו, אז את לא יכולה להגיד שאני הצבעתי נגד.

מיכל מרים וולדיגר: הצבעת נגד.

עידית סילמן: לא הצבעתי נגד.

עידית סילמן: את יכולה ללכת להוציא את הפלט של האנשים שהצביעו.

עידית סילמן: אני לא הצבעתי נגד, ואני רק אגיד לחברת הכנסת מיכל וולדיגר שהחוק הזה שאת הגשת נולד מעבודה משותפת שלי ושל יערה ישורון ואני הגשתי אותך לפנייך.

מיכל מרים וולדיגר: את לא הגשת אותו לפניי.

עידית סילמן: אני הגשתי אותו לפנייך.

מיכל מרים וולדיגר: את יודעת מה, הגשת לפניי.

עידית סילמן: את לא תטיחי האשמות.

מיכל מרים וולדיגר: אני כל כך לא רודפת את הנושא של קרדיט.

מיכל מרים וולדיגר: קחי, שלך.

עידית סילמן: לא, ממש לא צריכה קרדיטים.

מיכל מרים וולדיגר: שלך, לא שלי.

עידית סילמן: את פשוט מטיחה האשמות.

מיכל מרים וולדיגר: העבירי את החוק הזה.

מיכל מרים וולדיגר: את יושבת-ראש הקואליציה.

מיכל מרים וולדיגר: יכולת מזמן להגיש - - -

עידית סילמן: הערתי לך פעם שלישית, את לא מוכנה.

עידית סילמן: תטיחי האשמות במקום אחר.

עידית סילמן: כאן יש דיון מכבד.

מיכל מרים וולדיגר: יש כאן דיון מכבד אבל נמאס לי מדיבורים.

מיכל מרים וולדיגר: גם אני הורה.

מיכל מרים וולדיגר: נשמע עוד הורה ועוד הורה אבל שום דבר לא נעשה.

מיכל מרים וולדיגר: הגיע הזמן לשנות, לא רק לדבר.

מיכל מרים וולדיגר: מספיק לדבר.

מיכל מרים וולדיגר: בואי נשנה.

מיכל מרים וולדיגר: אני יוצאת.

עידית סילמן: את אמרת שהגעת בצורה אחרת לדיון הזה, עצבנית, להפסיק את השיח המכבד, אז סבבה.

מיכל מרים וולדיגר: אני הגעתי עצבנית כי את סתם עושה דיונים, ומדברים ומדברים ומדברים ושום דבר לא נעשה.

עידית סילמן: אוקיי, תודה רבה חברת הכנסת מיכל וולדיגר.

עידית סילמן: בשמחה, אנחנו מכבדים אותך.

עידית סילמן: אנחנו נמשיך לכבד אותך.

עידית סילמן: את רק לא יכולה להטיח האשמות.

עידית סילמן: זה לא עובד ככה בכנסת ישראל.

עידית סילמן: אנחנו עובדים ביחד ועובדים בשיתוף פעולה.

עידית סילמן: לא עובדים ככה, אני מצטערת.

עידית סילמן: אני ממש מתנצלת, זה לא דרך מכבדת לא את ההורים שהגיעו.

עידית סילמן: אנחנו הקדשנו דיון שהוא דיון עבור ההורים, דיון שהוא מכבד כדי שההורים יוכלו להביא את נקודת מבטם.

עידית סילמן: יש הרבה צרות בעולם בריאות הנפש אבל לא את הכול אנחנו נצליח לפתור בשולחן הזה.

עידית סילמן: יש כאן דיון לבקשתה של יערה ישורון שחיברה ספר.

עידית סילמן: אני רק אגיד שהחוק שמיכל העלתה זה חוק שביחד עם יערה, ויערה יודעת את זה כי קידמנו את זה ביחד, חוק נוער, ביטול הסעיף.

עידית סילמן: קידמנו אותו ביחד והגשתי אותו לקבלת פ' במזכירות וקיבלתי פ'.

עידית סילמן: זה נכון, חברת הכנסת מיכל וולדיגר לקחה את אותה חקיקה והגישה אותה עליי.

עידית סילמן: גם בסוף החקיקה של מיכל וולדיגר כתוב שהנוסח הוא בדיוק כמו הנוסח של החקיקה שכבר הגישה חברת הכנסת עידית סילמן.

עידית סילמן: זה כתוב בסוף החקיקה.

עידית סילמן: את היועצת של חברת הכנסת, אז את יכולה בוודאי לראות את זה כי גם בחוק של מיכל כתוב את זה בסוף החקיקה, שבאמת החקיקה הותאמה ונלקחה בהתאמה מתוך חקיקה שאני הגשתי, ובאמת מתוך כוונה ביחד עם יערה וההורים לעשות תהליך, והתחלנו לעשות תהליך מול משרד המשפטים ומול משרד הרווחה, ואתם יודעים כמה קשה הסעיפים האלה למשרדים השונים מבחינת הגנה על פרטיות, הרבה דברים שאנחנו לא תמיד מסכימים איתם, אבל מה לעשות שבחקיקה צריך לקבל הסכמות של משרדים כדי שהיא תתקדם.

עידית סילמן: הרי לא חוכמה להעלות חקיקה שלא מתקדמת ושאין לה הסכמות, כי היא לא תעבור ועדת שרים לחקיקה.

עידית סילמן: אנחנו יושבים על הצעת החוק הזו כבר אי אילו חודשים.

עידית סילמן: נמצא איתי היועץ שלי, חנן סטרשנוב שהיה בקשר גם עם יערה, וגם יעקב שטרן כדי לקדם את ההצעה הזאת.

עידית סילמן: ישבנו גם מול מאיר כהן וגם מול שר המשפטים גדעון סער כדי לראות איך אפשר לקדם את הנושאים האלה.

עידית סילמן: ראינו גם מה הם המכשולים.

עידית סילמן: באמת אנחנו נמצאים בתהליך.

עידית סילמן: יש כמה דברים שצריך לעשות שם תיקונים בחקיקה כדי שזה יוכל להתקדם וכדי שבאמת נוכל להביא בשורה אמיתית.

עידית סילמן: חברת הכנסת, אין שום בעיה.

עידית סילמן: כל חבר כנסת יכול להעלות איזה חוק שהוא רוצה.

עידית סילמן: העלתה את החקיקה הזאת לוועדת שרים ובאמת לא הייתה לה תמיכה של משרדי ממשלה.

עידית סילמן: זה לא קשור אלינו.

עידית סילמן: זה דבר שעדיין לא נפתר.

עידית סילמן: אנחנו נמצאים באמצע תהליך של עבודה על החוק הזה, והכול בסדר והיא החליטה בכל אופן להעלות אותו למליאה.

עידית סילמן: מה שלא עובר בוועדת שרים גם לא עובר במליאת הכנסת כי זה לא קיבל תמיכה.

עידית סילמן: לי חבל, כי בסופו של דבר זה תהליך שאנחנו עושים, של חקיקה שאמורה להתקדם ואמורה להביא בשורה גם להורים וגם לבני המשפחה.

עידית סילמן: יש לנו באמת בהתאמה גם פגישות עם מנכ"לית משרד הרווחה, ומשרד הרווחה נמצאים כאן ומשרד הבריאות נמצאים כאן ומשרד החינוך ומשרד המשפטים, כל מי שבעצם עוזר לנו עם החקיקה הזו.

עידית סילמן: יש הרבה חקיקות שהן לא מבושלות ולמרות שאנחנו נורא רוצים להביא פתרון, אם אין הסכמות של משרדים והם לא איתנו בזה, אז החקיקה בסוף לא מתקדמת.

עידית סילמן: יושבת כאן נציגה של משרד הבריאות ויודעת את זה.

עידית סילמן: אנחנו עושים כל שלאל ידנו, אז לבוא ולהטיח ולהגיד שאנחנו לא מקדמים?

עידית סילמן: הרי גם אני וגם היא חברות כנסת וכל המטרה שלנו זה בסוף לקדם אותו תחום.

עידית סילמן: אני באה מעולמות בריאות הנפש.

עידית סילמן: אני עבדתי בתחום הזה.

עידית סילמן: אני השקתי תרופות בעולם הזה.

עידית סילמן: אני עובדת שנים בקופות החולים.

עידית סילמן: אני בעצמי מכירה ונמצאת בתוך משפחות של מתמודדים.

עידית סילמן: גם יערה יודעת את זה, כי מהרגע שהיא פנתה אלינו לגבי החקיקה הזאת, כל מה שרצינו זה רק לקדם אותה, וזה בסדר גמור, אבל לבוא ולהגיד שאנחנו לא עשינו, ואנחנו העלינו אותה ראשונה, את החקיקה הזאת, בתקווה שהיא באמת תתקדם.

עידית סילמן: אני מודעת לזה שחקיקה צריכה לקבל הסכמות.

עידית סילמן: האמת שאני לא בגאווה חס וחלילה, אבל אני מסכמת עכשיו מושב שבמושב הזה העברתי מספר די רב של חוקים בטרומיות, כי לכל חוק עשינו עבודה מאוד קשה מאחוריו.

עידית סילמן: זה מה שקרה בחוק של טיפול בהתמכרויות, זה מה שקרה בחוקים אחרים שאני מעלה, של הפרמדיקים והסדרת מקצועות, כי בסוף צריך שהמשרדים יהיו איתנו וירצו לקדם את הנושא הזה, ואם צריך לרתום אז אנחנו רותמים, וזה מה שאנחנו עושים עכשיו בדיון הזה, לכן אני אף פעם לא באה בהאשמות, ואני יכולה להטיח במשרדים אי אילו הטחות, והם יודעים שאני באה אליהם בטענות, והיא מהנהנת כאן ממשרד הבריאות כי היא יודעת כמה אני עובדת מולם וכמה אני נלחמת כדי שנושאים יתקדמו.

עידית סילמן: יושבת כאן גם דבי צפתי מתחום של מניעת אובדנות.

עידית סילמן: סימון, גם אתה יודע שכשצריך להילחם אנחנו יודעים להילחם, אבל אנחנו משתדלים באמת לקדם נושאים שיקדמו אותנו.

עידית סילמן: אין לנו עניין במלחמות.

עידית סילמן: הכנסת הזאת עשתה המון בתחום של בריאות הנפש, מה שלא עשו פה שנים ויובלות, אז אי אפשר להגיד שלא עשינו, וזה כנסת קטנה, קצרה, עוד לא התחלנו.

עידית סילמן: אני אומרת לכם שזה פעם ראשונה שיש בכלל ועדת בריאות בכנסת, שמדברת את העולם הזה של בריאות הנפש, וכל שבוע יש כאן דיון בתחום של בריאות הנפש, אז לבוא ולהגיד שאנחנו רק מתדיינים ורק עושים דיונים, אנחנו הכי רוצים לתמוך בחקיקות.

עידית סילמן: לבוא ולהגיד שהצבעתי נגד החוק הזה, אני בחיים לא אצביע נגד החוק הזה.

עידית סילמן: זה חוק שהוא שלי.

עידית סילמן: זה חוק שאני העליתי אותו.

עידית סילמן: אין לי את היכולת להצביע נגד חוק כזה, לכן אני רק מבקשת להיות הוגנים ולהיות פיירים.

עידית סילמן: אני אקדם כל מה שח"כים רוצים, ואתן להם את כל הזכות גם בתור יושבת-ראש ועדה וגם בתור יושבת-ראש קואליציה, ואקדם כל מה שאני רק יכולה.

עידית סילמן: אין עניין של קרדיטים ואני לא באה לקחת קרדיט לאף אחד.

עידית סילמן: כל אחד שרוצה לקדם, שיבוא וייטול.

עידית סילמן: זה נהנה הרי וזה לא חסר, וזו המטרה, אבל באמת אני באתי לכבד אתכם, ההורים, לשמוע אתכם.

עידית סילמן: אני רשמתי פה את הכול ועל הכול אנחנו עובדים.

עידית סילמן: אין משהו שאנחנו לא עובדים בו.

עידית סילמן: אני יכולה להגיד לכם שאני עובדת בזה 24/7, כי זה חשוב לי וכי יערה חשובה לי וכי היא חברה וכי אני מכירה אותה עוד הרבה לפני שאני מכירה הרבה אנשים אחרים שיושבים כאן סביב השולחן, וכי אני יודעת באמת מה היא והורים אחרים עוברים.

עידית סילמן: אני לא באתי לכנסת כדי להטיח.

עידית סילמן: אני לא באתי לכנסת כדי לא לקדם לאנשים עשייה, אבל אני חושבת שצריך להיות מינימום פייריות והוגנות בטח בתוך דיונים כאלה, בטח גם לטובת הורים, אז סליחה אבל זה באמת קשה לי לשמוע את הדברים האלה ולא בפעם הראשונה, אבל זה בסדר.

סימון דוידסון: אני אגיד לכם כמי שלא מהמפלגה של עידית, כמה עידית עושה וכמה זה חשוב לה, והבכי הזה הוא לא הצגה, ואני מאוד כועס על מה שהיה פה עכשיו.

סימון דוידסון: מאוד.

סימון דוידסון: אני ישבתי בשקט ושתקתי אבל ככה לא מתנהגים.

סימון דוידסון: זו לא התנהגות וזה לא מכבד אנשים שמגיעים לכנסת.

סימון דוידסון: מבחינתי זה כרטיס צהוב להתנהגות כזאת לחברת כנסת.

סימון דוידסון: פשוט בושה.

סימון דוידסון: בושה להגיע לוועדה ולהתנהג ככה.

סימון דוידסון: עידית, הכול בסדר, את חזקה.

יערה ישורון: אני חושבת שרק מחוקק שיש לו לב כמו של עידית, שהיא חווה את זה איתנו והיא מרגישה את זה איתנו, ככה אפשר לחולל שינוי.

יערה ישורון: רק ככה אפשר לחולל שינוי.

עידית סילמן: סליחה, אני ממש מתנצלת.

עידית סילמן: באמת זה לא אמור לקרות, בטח לא בוועדה, אבל זה באמת כואב לי כי אנחנו לא שם בכלל ואנחנו באמת רק במקום של לקדם.

עידית סילמן: אני רואה כאן את דבי, אני רואה כאן הורים שאני באמת צועדת איתם הרבה שנים והם מבינים בדיוק כמוני את גודל השעה.

עידית סילמן: יש פה הזדמנות לחולל שינוי ואנחנו בתוך המקום הזה ואנחנו נחולל את השינוי הזה.

עידית סילמן: יערה, אני איתך לגמרי.

עידית סילמן: תשמעו, אני ויערה עברנו דרך מאוד ארוכה ביחד, והיא יודעת שאני נמצאת פה הרבה בזכות השותפות הזאת בינינו, ותודה על זה.

יערה ישורון: תודה עידית.

יערה ישורון: תודה על כל מה שאת עושה.

יערה ישורון: זה לא מובן מאליו.

יערה ישורון: שום דבר לא מובן מאליו והמאמץ הוא בלתי נתפס וזה שבאמת לראשונה בהיסטוריה אנחנו בכלל בדיון כזה.

יערה ישורון: זה פלא, זה דבר מדהים.

יערה ישורון: זה דורש הרבה אומץ והרבה נחישות והרבה יכולת להיות פה איתנו ובאמת לעשות את התפקיד של לשמוע את זה.

עידית סילמן: ברור.

עידית סילמן: זה לא להטיח בי, זה להטיח בהורים.

עידית סילמן: זה לא אני האישיו.

עידית סילמן: אין לי שום עניין.

עידית סילמן: באמת פשוט כל ההורים שיושבים איתנו מול המשרדים ומנסים לקדם את החקיקות האלה.

עידית סילמן: אוקיי, אז אנחנו ממשיכים לאימא הבאה שביקשה להישאר בעילום שם.

עידית סילמן: בבקשה.

ע"מ: שלום, קודם כל תודה על הוועדה, על ההזדמנות לדבר פה מולכם.

ע"מ: באמת מפאת צנעת הפרט אני מבקשת ששמי לא יופיע, אם אפשר כמה שפחות לצלם אותי.

ע"מ: במקצועי אני מהנדסת תוכנה, סטטיסטיקאית בעלת תואר שני.

ע"מ: ביום-יום שלי אני עובדת בהטמעת מערכות רגולטוריות בחברות הביטוח.

ע"מ: ברשותכם, אני כתבתי את מה שאני רוצה להגיד.

ע"מ: אני קצת מתרגשת, זה פעם ראשונה שלי בוועדה.

ע"מ: אנחנו ההורים האילמים.

ע"מ: אנחנו זועקים אבל קולנו לא נשמע.

ע"מ: לו הייתם יכולים לשמוע אותנו, הקול שלנו נשמע כמו קול זעקת השופר, בקריאות שברים.

ע"מ: אנחנו ההורים שבורים, מלאי יראה ופחד.

ע"מ: אנחנו מתמודדים עם שבריריות החיים, עם מוות שאורב.

ע"מ: יש לנו ילד חולה בבית.

ע"מ: יש לו אחים שחווים מראות קשים.

ע"מ: יש לנו משפחה שמתפרקת ואנחנו צריכים להחזיק את הכול.

ע"מ: אנחנו ההורים, אנחנו הצוות המטפל.

ע"מ: כשמאשפזים ילד, פתאום אנחנו לא חלק.

ע"מ: אין שיתוף פעולה, לפעמים מההתנשאות, לפעמים מחשש לתביעה.

ע"מ: אנחנו ההורים כבר לא שותפים.

ע"מ: אפילו פיזית לא יכולים להיות שם, ומשהו לא נראה הגיוני.

ע"מ: הרי בכל מחלה אחרת היו מפנים לנו מיטה לידו.

ע"מ: במחלקה סגורה לא נותנים להיכנס ולא מחויבים לספר לנו מה קורה איתו.

ע"מ: רגע, התבלבלתם.

ע"מ: תפנו לנו מקום.

ע"מ: אנחנו הצוות המטפל.

ע"מ: אנחנו לא מעוניינים להשאיר את הילד שלנו לבד.

ע"מ: תעדכנו אותנו, תשתפו אותנו.

ע"מ: הרי אנחנו נמשיך לטפל בו לעד, ואתם, אתם רק צוות מתחלף.

ע"מ: אנחנו הצוות המטפל.

ע"מ: המקום היחיד בו הילדים לוקים בראיית המציאות, דווקא שם מתחשבים ברצון שלהם.

ע"מ: דווקא שם מנתקים אותם מהמציאות האמיתית, מרחיקים אותם מההורים, מהמשפחה.

ע"מ: ומי מטפל בילדים שלנו כשהם שם, בלעדינו?

ע"מ: לרוב מתמחים, מתמחים שנוברים בנפש הפצועה של הילדים שלנו.

ע"מ: לנו יש ניסיון של שנים עם הילד שלנו, ולהם?

ע"מ: כשבני נזרק ממחלקת הנוער ביום הולדתו ה-18 בתואנה שעוד כמה חודשים לא יעזרו, צריך טיפול ארוך טווח שתוכלו כמובן לקבל בקהילה, אז זהו, שאין קהילה.

ע"מ: קיבלנו בחזרה ילד מבולבל, מבולבל בזהותו הדתית, מבולבל בזהותו המינית, מבולבל בזהותו וכמובן מבולבל מבחינת הסמכות ההורית שלנו.

ע"מ: מה עשיתם?

ע"מ: ניתקתם אותו ואז זרקתם אותו בחזרה.

ע"מ: למי?

ע"מ: אלינו.

ע"מ: הרי הקהילה לא באמת קיימת ואנחנו כצוות מטפל, מטפל גם באחים שבטוחים שאח שלהם עומד למות בכל רגע, ולכן לא נותנים להם לבוא לראות אותו.

ע"מ: באחים שהעולם שלהם התפרק, שאולי זה יכול לקרות גם להם, באחים שההורים שלהם שבורים כי האצבע המאשימה מופנית כלפיהם.

ע"מ: כל מה שאנחנו מבקשים זה שתיראו אותנו, תשמעו אותנו.

ע"מ: אל תדירו אותנו.

ע"מ: תעזרו לנו.

ע"מ: חברי ועדה נכבדים, הגיע הזמן לשנות.

ע"מ: עשיתם רפורמה בבריאות הנפש.

ע"מ: תיבנו קהילה, תגדילו את מצבת המטפלים, הרופאים, העובדים הסוציאליים.

ע"מ: תיבנו קהילה.

ע"מ: תשנו את החוקים, תתאימו אותם לרפורמה.

ע"מ: אל תמדרו אותנו, ואם אפשר, תשנו את ההתנהלות וההתנשאות של הרופאים במחלקות, כי בסופו של יום אנחנו ההורים, אנחנו הצוות המטפל.

ע"מ: תודה רבה.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: רשמנו את הדברים.

עידית סילמן: רשמתי גם מה שלילך, את אמרת לגבי חל"ת הורים, שמאוד מצא חן בעיניי, שאני חושבת שהוא הכרחי לגמרי.

עדית סרגוסטי: עידית, זה צריך להיות ימי מחלה.

עדית סרגוסטי: אין שום סיבה שזה יהיה חל"ת.

עידית סילמן: ברור, אבל הם אומרים שגם אין ימי מחלה.

עדית סרגוסטי: יש עקרונית ימי מחלה לילד עם מוגבלות.

עידית סילמן: נכון.

עידית סילמן: אחד, ימי המחלה צריכים להיות גדולים יותר ועדיין צריכה להיות אפשרות לצאת לחל"ת במידה ורוצים.

רויטל לן כהן: התוספת של ימי המחלה בגין ילד עם מוגבלות יוצאת כימים, 18 ימים בשנה.

עדית סרגוסטי: צריך להגדיל את זה אבל אין סיבה שזה יבוא על חשבון הורים שגם ככה קורסים כלכלית.

רויטל לן כהן: אני אומרת שגם אם הם ישתמשו ב-18 הימים האלה, זה לא פוטר את הצורך להיות בבית חודש, חודשיים, שלושה.

עידית סילמן: בוודאי, כדי לתת את אותה תמיכה.

רויטל לן כהן: ה-18 ימים האלה הם חשובים כדי - - -

עידית סילמן: רק שם לפרוטוקול.

רויטל לן כהן: סליחה, אני עו"ד, נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות במשרד המשפטים.

רויטל לן כהן: יש חשיבות ל-18 הימים האלה כשהם מחולקים לשעות.

רויטל לן כהן: הם ניתנו כדי שההורים יוכלו להגיע לביקור של זה, לטיפול של זה, לשיחה במערכת של החינוך.

רויטל לן כהן: אם נשתמש גם בימים האלה, אנחנו משאירים אותם באותה מצוקה, כי הורה שכל יום אומר למעסיק, היום אני אגיע מאוחר, מחר אני אצא מוקדם, היום אני יוצא באמצע, זה גם לא יכולת לשמור על עבודה.

רויטל לן כהן: לשעות האלה יש משמעות, אז גם אם ישתמשו בהם, גם לא יתנו להם את הביטוי שלשמן הן נמצאות, והם יצטרכו גם אותן והן גם לא באמת עוזרות.

רויטל לן כהן: זה טיפה בים.

עדית סרגוסטי: לא, לא.

עדית סרגוסטי: כל מה שאמרתי, שזה לא צריך לבוא על חשבון ההורים.

רויטל לן כהן: זה בהחלט.

רויטל לן כהן: זה לא צריך להיות חל"ת, זה צריך להיות ימי מחלה.

עדית סרגוסטי: צריך להיות לו פתרון שהוא לא על חשבון ההורים שגם כך כלכלית בקריסה כמו ששמענו.

רויטל לן כהן: נכון.

לילך לוי סדוביץ: אתם פשוט צריכים להבין את מידת החרדה של ההורים שיש ילד שיצא מאשפוז, שאני אחרי כמה חודשים שכבר הילד היה בבית, אני בפתח של משרד החינוך לפגישה שאני מחכה לה חצי שנה.

לילך לוי סדוביץ: בעבודה שלי אני מקבלת טלפון מהפסיכולוג, מהמטפל.

לילך לוי סדוביץ: היא אומרת לי, עכשיו תעזבי הכול, הילד בתחנת רכבת.

לילך לוי סדוביץ: אני הגעתי לשם כבר כשהוא היה בתחנת המשטרה אחרי ששוטרים כבר לקחו אותו מהפסים, ואני צריכה לקחת אותו עכשיו, את הילד הזה.

לילך לוי סדוביץ: את מבינה באיזה חרדה ההורים חיים?

לילך לוי סדוביץ: את מבינה באיזה מציאות עבודה אנחנו חיים?

לילך לוי סדוביץ: את מבינה שאני בפתח של פגישה עם עשרה אנשים, לא הייתי יכולה להגיד לאף אחד שום דבר.

לילך לוי סדוביץ: לקחתי את המפתחות וטסתי הביתה למודיעין לתחנת רכבת לראות שהילד, אספו אותו שם מהפסים.

לילך לוי סדוביץ: מזל שנפלתי על השוטרת הכי נחמדה במדינת ישראל, מזל, אחרת אני לא יודעת איך זה היה נגמר, אז עוד פעם לאשפוז.

לילך לוי סדוביץ: אז אחרי זה למוחרת אני יכולה לחזור לעבודה?

לילך לוי סדוביץ: איפה אנחנו?

לילך לוי סדוביץ: איפה ההורים?

לילך לוי סדוביץ: איפה הרגש שלנו?

לילך לוי סדוביץ: איפה המשפחה?

לילך לוי סדוביץ: איפה מה שאנחנו צריכים להחזיק פה?

לילך לוי סדוביץ: איפה הטיפול בעצמנו?

לילך לוי סדוביץ: איפה הטיפול בנו?

לילך לוי סדוביץ: איך אני יכולה להחזיק את הילד הזה שעכשיו אני לקחתי אותו מתחנת הרכבת אחרי ששלפו אותו מהפסים?

לילך לוי סדוביץ: אני יכולה לחזור מחר לעבודה?

לילך לוי סדוביץ: איפה ימי המחלה שלי?

לילך לוי סדוביץ: אני לא חולה אבל אני צריכה להחזיק ילד חולה.

לילך לוי סדוביץ: אין לזה שום פתרון והמעסיקים לא יממנו את זה.

עדית סרגוסטי: המדינה צריכה לממן את זה, לילך.

לילך לוי סדוביץ: אני רוצה שיהיה בחוק שאסור לפטר הורה שמתמודד עם ילד מתמודד נפש בלי אישור מיוחד, בדיוק כמו אישה בהיריון ובדיוק כמו העניין של המילואים.

לילך לוי סדוביץ: לא יכול להיות.

לילך לוי סדוביץ: יש פה אימהות שפיטרו אותן מהעבודה.

רויטל לן כהן: אגב, אסור לפטר אותן ואם פיטרו אותן, אני מפצירה בכל הורה שפיטרו אותו, לפנות לנציבות ואנחנו נסייע לכם, כי אסור לפטר אותו כזה.

רויטל לן כהן: זה לא חוקי.

יערה ישורון: זה לא נגיש.

רויטל לן כהן: הם נחשבים ילדים עם מוגבלות ואסור לפטר.

רויטל לן כהן: הורה לילד עם מוגבלות, כאשר הסיבה לזה שהוא לא הצליח להגיע לעבודה היא המוגבלות של הילד.

יערה ישורון: זה לא נגיש.

יערה ישורון: אנחנו צריכות לעשות על זה עבודה שזה יהיה נגיש.

רויטל לן כהן: אין בעיה.

רויטל לן כהן: אנחנו מכירות מספיק זמן.

רויטל לן כהן: אנחנו נקבע פגישה עם האימהות שאני פחות מכירה.

רויטל לן כהן: פשוט את יערה אני מכירה כבר עשור.

רויטל לן כהן: בואו אלינו לנציבות.

רויטל לן כהן: אני אקבע אתכם פגישה, עם מי שמטפל בזה אצלנו ובואו ננגיש את המידע הזה.

רויטל לן כהן: אני מסכימה איתכן שאחד הדברים הפחות נגישים זה זכויות.

עידית סילמן: את יכולה לתת לנו מישהו שיהיה מטעם נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, כתובת שבאמת אם קורים מקרים כאלה?

רויטל לן כהן: יש לנו מוקד, יש פניות ציבור, 6763*.

רויטל לן כהן: אני תיכף אתן לכם את זה כתוב.

רויטל לן כהן: אתם תתקשרו, תבדקו לפתוח פניית ציבור.

רויטל לן כהן: תגידו שפיטרו אתכם, שאתן הורה לילד עם מוגבלות נפשית, עם מתמודדי נפש, ואנחנו נעזור לכם.

רויטל לן כהן: אסור לפטר אתכן.

לילך לוי סדוביץ: אני רוצה להגיד, כל התכלול של המעבר ממשרד הבריאות למשרד הרווחה למשרד החינוך, אין מישהו אחד בעולם שיודע להגיד להורה מה קורה, מה התמונה.

לילך לוי סדוביץ: אין בשום מקום.

לילך לוי סדוביץ: הוא לא מלקט אינפורמציה.

לילך לוי סדוביץ: אנחנו פתחנו את את קבוצת הוואטסאפ כל היום, מי מכיר?

לילך לוי סדוביץ: איזה פנימייה יש?

לילך לוי סדוביץ: תגידו, אנחנו ההורים צריכים לתת את הפתרון?

רויטל לן כהן: עידית, אני אגיד שלמבוגרים שהם מתמודדי נפש, אחד מהדברים שיש בסל השיקום שלהם זה קייס מנג'ר (מתאם טיפול).

רויטל לן כהן: עוד לפני שהייתי בנציבות, כשהייתי בארגוני החברה האזרחית כתבנו בשנת 2011 הצעת חוק המשפחות המיוחדות.

רויטל לן כהן: אחד הדברים שיש בהצעת החוק הזאת, אגב, יחד עם ימי חופש להורים, קוראים לזה נופשונים אבל בואו, זה לא נופשונים, זה הבראה.

רויטל לן כהן: יש גם התייחסות לדברים האלה.

רויטל לן כהן: אני יודעת שבאיזושהי קונסטלציה הצעת החוק הזאת עכשיו שוב פעם התעוררה.

רויטל לן כהן: אני לא יודעת אם זה מה שאתם הגשתם או מישהו אחר, אבל זאת הצעת חוק שישבנו עליה בזמנו.

רויטל לן כהן: קארין אלהרר עוד הייתה בקליניקה לזכויות אנשים עם מוגבלות בבר אילן והיא הייתה חלק מהצוות הזה.

רויטל לן כהן: החוק הזה נותן מענה לכל הדברים האלה, והסיבה שהחוק הזה לא עבר, זה כי לא רצו לממן בדיוק את הדברים אלה, ימי חופשה, נופשוני התאווררות, שעות.

עידית סילמן: אבל זה חובה היום.

רויטל לן כהן: אני מסכימה איתך.

עדית סרגוסטי: עידית, גם בהצעת החוק שאנחנו מקדמים איתך, נושא של מתאמי טיפול זה אחד הדברים - - -

עידית סילמן: אנחנו עכשיו מול המשרדים על המתאמי טיפול, בדיוק על זה כדי לראות מה ההגדרות שלהם.

עידית סילמן: צריך לעגן את זה.

קריאה: מתאמי טיפול יכולים להיכנס דרך התוכנית של ילד נוער, שמשרד הבריאות, החינוך והרווחה הגישו - - - .

עידית סילמן: נכון.

קריאה: זה בדיוק נכנס שם בחיבור ובקשר בין המשרדים.

עידית סילמן: תיראי, זה בדיוק התוכנית החדשה שאנחנו יושבים עליה, ועדית, את תוזמני כי גם יש לנו שולחן גדול מאוד עגול בפגרה ביחד עם המנכ"לים של המשרדים, כדי לבוא ולראות, כי התוכנית הזאת לא תקבל החלטת ממשלה עם תקצוב בלי שזה יעבור אותנו ברמת הדברים הבסיסיים שאנחנו ביקשנו שגם יכללו בתוכנית ויהיו שם, כי בסוף לא יכול להיות שהמדינה תוציא 920 מיליון שקל, כמעט מיליארד שקלים ולא יהיו שם את הדברים הבסיסיים.

עידית סילמן: תיראו, מי שנמצא שם כדי לתמוך בילדים זה המשפחה, זה ההורים.

עידית סילמן: אם ההורים קורסים, הילד קורס.

עידית סילמן: כותבים לי עכשיו מלא הורים לתוך הנייד, בטח גם בגלל מה שקרה כאן עכשיו ובכלל, שהם פשוט בהלם ובשוק שזו המציאות שהם אמורים להתמודד איתה.

עידית סילמן: הם יצאו עכשיו מאשפוז, הם יצאו עכשיו מטיפול.

עידית סילמן: הם צריכים את הימים האלה, הם צריכים את הזמן, הם צריכים את המלווים.

עידית סילמן: יגידו לך במשרד הבריאות, אין לנו מספיק כוח אדם לזה.

עידית סילמן: ברור.

עידית סילמן: אין גם מספיק פסיכיאטרים.

עידית סילמן: יערה תגיד לך שעד שהיא תקבע תור לפסיכיאטר, זה ייקח עוד חמישה חודשים, ומה עד אז?

עידית סילמן: מה יעשו עד אז?

עידית סילמן: כי אני צריכה להביא מכתב מפסיכיאטר.

עידית סילמן: זה לא עובד ככה.

עידית סילמן: אנחנו רוצים לרדד את המערכת בצורה שתוכל להתאים ליום-יום.

עידית סילמן: הטיפול הנפשי היום לא מתאים ליום-יום של המשפחות.

עידית סילמן: אין בו הלימה בכלל ואי אפשר לעבוד ככה.

עידית סילמן: התוכנית הזאת, יותר ממה שהיא צריכה להכניס, מטפלים ומרכזי טיפול, היא צריכה לאפשר קודם כל לחיות את החיים ביחד עם זה.

עידית סילמן: אני חושבת שמה שאת אומרת הוא קריטי והוא משמעותי ואנחנו נשמח לקדם את זה.

רויטל לן כהן: חשוב מאוד שהנציבות תהיה חלק מהדבר הזה כי אמנם אנחנו מכנים את זה מתמודדי נפש, אבל בעולם המוגבלויות אתם חלק מהעשייה שלנו.

רויטל לן כהן: אני מנהלת את התחום של שילוב בחינוך, בנציבות, ואני רוצה רגע לדבר על הפן הזה שקשור לגילאים של היותם תלמידים במערכת החינוך.

רויטל לן כהן: אני חושבת שבמערכת החינוך יש אמנם כמה דברים טובים שיכולים לתת מענה לזה ובעיקר יש אנשים טובים בדרך.

רויטל לן כהן: אני אומר במאמר מוסגר, אני הרי גם אימא בנוסף לכל.

רויטל לן כהן: זכיתי שיש לנו בית ספר שתומך בנו גם בפן הזה, כי אחרת אני באמת לא יודעת איפה היינו היום, אבל הדברים לא מוסדרים בצורה באמת מהודקת, והתלמידים האלה בעצם נפלטים לכל מיני פתרונות במקום שתהיה איזה חשיבה, אגב, מתכללת אבל בכלל חשיבה ממוקדת, אז חלקם מקבלים פתרון כתלמידים חולים בביתם, כשבעצם מה שחשוב זה שהם דווקא יהיו בקהילה ויהיו עם ילדים אחרים וירגישו שהם בתוך מקום נורמלי.

רויטל לן כהן: החברים, לפעמים זה אחד ממוקדי הכוח הכי משמעותיים, אבל אז אומרת המערכת, אני לא יודעת איך לעזור, והוא אובדני ואני מפחד, אז לא פה, ואז יוצא שכדי שהם יקבלו שירותים של לימוד, הם תלמידים חולים בביתם, אבל הם צריכים לא רק לימוד, הם צריכים גם את מה שעוד נותן בית ספר, שזה באמת הקהילה ולהיות חלק מהחברה.

רויטל לן כהן: תלמידים שלא מגיעים למקום הזה, אז יש את הפטנט שנקרא השעיות.

רויטל לן כהן: יש השעיה אם המצב הנפשי גורם לך להיות מאוד מתנגד ומתריס ועושה דברים שנקראים הפרעות התנהגות, ואני קוראת להם תגובות התנהגותיות למצבים של תסכול ומצוקה, אבל הפטנט הנוסף זה השעיה.

רויטל לן כהן: מביאים את הרופא שמלווה את משרד החינוך, שהוא בעצם עובד של חברה קבלנית, לא ראה בחיים את הילד, מקבל רק דיווח מהמסגרת החינוכית והוא נותן השעיה ל-30 יום בבית.

רויטל לן כהן: זה כמו המאורה של הארנב בעליזה בארץ הפלאות.

רויטל לן כהן: הוא נופל לתוך משהו עם ההורים שלו ביחד, והוא בבית, הוא לא במסגרת חינוכית, ושיהיה בבית, העיקר שלא יהיה פה.

לילך לוי סדוביץ: הוא מגיע לאשפוז השני והשלישי והרביעי כי הוא לא קם בבוקר.

רויטל לן כהן: נכון, אני מסכימה, בדיוק בגלל זה.

יערה ישורון: מה מדמיינים כששולחים את הילדים האלה הביתה?

יערה ישורון: מה הדמיון שקורה שם?

רויטל לן כהן: מה שקורה זה שהוא לא פה ואני לא צריך לטפל בזה.

רויטל לן כהן: כשכן יש לנו תלמידים שנמצאים בתוך מערכת החינוך ומקבלים תמיכות מתוכנית השילוב, אז התוכנית לא תמיד מתאימה להם, התמיכות לא מספיק גמישות במהלך השנה כי מבחינתם אם בחרת סוג מסוים של תמיכה בפילוח התמיכות, אחר כך אי אפשר לשנות אותו, ואם בתחילת השנה הייתי צריך שעה ואז הייתה החמרה, אני צריך שלוש שעות, אז אתה לא יכול לקבל את זה כי זה ועדה חריגה, או אם במקרה נשאר למנהל או למנהלת בית הספר שעות בסל המוסדי, ואם היא לא מפחדת לגשת מעליה ולהגיד, וואלה, נגמרו לי השעות, אני צריכה עוד שעות, יש לי פה ילד שצריך יותר, אז בדרך כלל התשובה זה אין, למרות שיש וכל שנה חוזרות לאוצר שעות, וזה חבל.

רויטל לן כהן: הרבה פעמים זה לא מרוע.

רויטל לן כהן: המנהלים באמת לא יודעים לאן ללכת.

רויטל לן כהן: אני מדברת עם מנהלים ואני אומרת להם, מעל הסל שלך יש את הסל של המתי"א.

רויטל לן כהן: אחרי הסל של המתי"א יש סל מנהלת המחוז.

רויטל לן כהן: אחרי סל מנהלת המחוז יש את הסל של האגף לחינוך מיוחד, למה לא פניתם?

רויטל לן כהן: והוא אומר לי, אני לא ידעתי, אף אחד לא אמר לי, זאת אומרת, ידע זה כוח.

רויטל לן כהן: זה לא רק להורים, זה גם בתוך המערכת.

עידית סילמן: נכון, וזה חשוב ואנחנו חייבים לתכלל את הדברים האלה.

עידית סילמן: לא יכול להיות שהורים לא ידעו.

עידית סילמן: אני אגיד לך מה הבעיה, שזה יושב בין המשרדים, כי משרד המשפטים מטפל, משרד הבריאות מטפל, משרד החינוך מטפל, משרד הרווחה מטפל, והבין-משרדי זה פשוט נופל בין לבין.

רויטל לן כהן: נכון.

עידית סילמן: ואין אף אחד שלוקח אחריות על האירוע.

עידית סילמן: יש רשות לאומית לבטיחות בדרכים.

עידית סילמן: גם דבי יודעת כי היא אמרה, סליחה, למה אין רשות לאומית למניעת אובדנות?

עידית סילמן: למה אין רשות לאומית לבריאות הנפש?

רויטל לן כהן: אגב בעניין הזה, בכל שנה נהרגים מתאונות דרכים, כתבה לי עכשיו חברה שהיא מתמודדת נפש, פחות אנשים בתאונות דרכים.

רויטל לן כהן: חצי מהאובדנות, אבל הכסף מושקע בתאונות דרכים כי יש לזה לובי מאוד חזק ואתה גם לא מתבייש להגיד, הייתי בתאונת דרכים.

עידית סילמן: עכשיו אני רק אגיד לך משהו, שפה אין פיצוי, אין מישהו שמשפה אותך.

עידית סילמן: כלום.

עידית סילמן: יש לך הוצאות, יש הוצאות להורים.

רויטל לן כהן: נכון.

רויטל לן כהן: אין חברת ביטוח שנותנת לך פיצוי.

רויטל לן כהן: כשאתה נפגע בתאונת דרכים אין אשם.

עידית סילמן: בור בלי תחתית, וגם את יודעת מה?

עידית סילמן: אין שום טיפול לילדים, לאחים הנוספים.

עידית סילמן: אם ההורה לא יממן את זה מכיסו, ואנחנו רואים לא משפחה אחת ולא שתיים, שהילדות או הילדים האחרים נופלים להפרעות אכילה, לכל כך הרבה - - -

רויטל לן כהן: נכון.

עידית סילמן: יש מישהו שאין לו מתמודדי נפש במשפחה שסובבת אותו?

עידית סילמן: תשמעי, לא קרה שישב אצלי מישהו שאמר שאין.

רויטל לן כהן: ברור.

רויטל לן כהן: זה לא רק בגלל הקורונה.

רויטל לן כהן: הקורונה שמה את זה קדימה אבל זה לא התחיל בקורונה.

עידית סילמן: ברור שלא.

עידית סילמן: תשמעי, זה מדינה שמתמודדת עם מציאות ביטחונית לא פשוטה, עם קורונה לא פשוטה, עם מציאות לא קלה אחרת בכלל.

עידית סילמן: זו מדינה מתמודדת.

עידית סילמן: אם בעלי הבית של המדינה הזו לא ידעו לשים את זה בראש סדר העדיפויות, יהיה לנו אזרחים ללא חוסן, ועם אזרחים ללא חוסן אי אפשר אפילו ללכת למכולת.

עידית סילמן: אני אומרת לך באמת, חוסן נפשי זה הדבר הבסיסי שמדינה צריכה כדי להחזיק מעמד.

עידית סילמן: לא עורף.

עידית סילמן: כלום אין עם זה.

רויטל לן כהן: נכון.

רויטל לן כהן: אני רוצה להוסיף פה עוד כמה דברים שהם מאוד משמעותיים.

רויטל לן כהן: אחת הבעיות המרכזיות היא שמדינה אמורה להסתכל על האזרחים מכל ההיבטים, ולכן היא עושה משרדים ממשלתיים כדי שיהיה לה יותר קל ונוח לטפל בבעיות, ואז במקום שהמשרדים הממשלתיים ישרתו את המדינה, יוצא שכל משרד מסתכל על עצמו כמו קריית ותיקן קטנה.

עידית סילמן: הנציבות תומכת בהקמת רשות?

רויטל לן כהן: אני לא יכולה לדבר בשם הנציב.

רויטל לן כהן: אני לא מוסמכת לעשות את זה.

עידית סילמן: את אישית חושבת שזה רעיון נכון?

רויטל לן כהן: אני אישית חושבת שיש חשיבות מאוד גדולה באיגום לא רק של משאבים אלא של כל המשרדים, אז רשות היא דרך אחת לעשות את זה, בהחלט.

עידית סילמן: אני רוצה לשאול את משרד הבריאות, אם כבר משקיעים באמת תקציב בין-משרדי מאוד גדול של משהו שקרוב למיליארד שקלים בעולמות של בריאות הנפש, למה לא להקים רשות שתתכלל את הפעילות הזו ותתמקצע ותתעסק רק בזה?

עידית סילמן: יש הרי שרת בדידות בעולמות אחרים, במדינות אחרות.

רחלי שטרן: אני עובדת סוציאלית, מנהלת המחלקה לעבודה סוציאלית בתחום בריאות הנפש.

רחלי שטרן: קודם כל אני רוצה להגיד לך, חברת הכנסת עידית, תודה רבה על קיום הדיון הזה ותודה רבה באמת לבני המשפחות שאני רואה בהם כשותפים עיקרים בכל העבודה הטיפולית-מקצועית שלנו עם אוכלוסיית המתמודדים, הילדים, ההורים, בני הזוג, האחים.

רחלי שטרן: הגישה הביו-פסיכו-סוציאלית היא חלק מהגישה הרב-מערכתית שאנחנו באמת מנסים להוביל.

רחלי שטרן: יש לי הרבה מה להגיד.

רחלי שטרן: אני אגיד בגדול שמשרד הבריאות כתפיסה, אני מבינה גם לאור הקשיים שאתם העליתם, אבל כתפיסה, התפיסה בטיפול בילד היא גם טיפול במשפחה ובהורות.

רחלי שטרן: אמור להיות בתוך הטיפול גם בקהילה, גם בטיפולי היום, גם באשפוז, גם שבני המשפחה יקבלו הדרכת הורים, גם קבוצת הורים, גם טיפול, גם טיפול פסיכותרפויטי.

רחלי שטרן: אני רואה את העיניים שלכם.

יערה ישורון: אני רואה את הנסיעות, אני רואה את אובדן ימי העבודה.

רחלי שטרן: אני רואה את העיניים.

רחלי שטרן: כפי שאתם יודעים, גם מערכת הבריאות חסרה מאוד בכוח אדם.

רחלי שטרן: זה גם חלק שאנחנו הכנסנו אותם בתוך תוכנית החירום הלאומית לילד ונוער, באמת לקדם את הנושא של כל קיצור התורים וההמתנה לטיפול פסיכותרפויטי וכדומה, והדרכות הורים, לכן כשאנחנו מדברים על טיפול בילד, מבחינתי הטיפול חייב להיות טיפול בילד ובבני המשפחה שלו.

רחלי שטרן: את דיברת על האשפוז.

רחלי שטרן: אני אשמח אחרי זה אפילו לקחת ממך פרטים וטיפה לעשות עוד העמקה כדי להבין איפה הדברים האלו היו.

רחלי שטרן: משרד הבריאות כבר מזמן הוציא נוהל טיפול במשפחות באשפוז.

יערה ישורון: אבל הם יכלו למנוע ביקורים בקורונה והם עשו את זה ביד רמה, ולא היה לנו למי לפנות.

רויטל לן כהן: הנציבות נלחמה על זה.

יערה ישורון: עצרו.

יערה ישורון: חודשיים לא ראינו את הילדים.

רויטל לן כהן: נכון, אבל הנציבות נלחמה על זה ונלחמת על זה, כי זה הזכות שלכם ואנחנו נמצאים על זה.

יערה ישורון: מי זה נלחמת על זה?

יערה ישורון: אנחנו עומדים שם, ההורים, צורחים את נשמתנו.

רויטל לן כהן: אז תיפנו אלינו במקומות שלא הצלחנו אולי לפעול.

יערה ישורון: אני שלחתי מכתבים למבקר המדינה, למשרד הבריאות, לכל העולם.

יערה ישורון: צעקתי מעל כל במה אפשרית.

יערה ישורון: מישהו שם עלינו?

עידית סילמן: אני כתוצאה מההורים שלחתי מכתב בעצמי למשרד הבריאות.

רויטל לן כהן: היו את השולחנות העגולים תחת משרד ראש הממשלה, ואנחנו בשולחן של אנשים עם מוגבלות טיפלנו בנקודה הזו.

רויטל לן כהן: איסור הכניסה לא היה רק למוסדות של מתמודדי נפש, הוא היה באופן עקרוני לכל מוסד של אנשים עם מוגבלות ולכל בית אבות.

עדית סרגוסטי: לא נכון.

עדית סרגוסטי: בשניידר לא מנעו מהורה.

יערה ישורון: באף מקום לא אסרו ביקורים של הורים לילדים שלהם במשך חודשיים רצופים.

יערה ישורון: אין דברים כאלה.

רויטל לן כהן: בכל הפנימיות - - - של ילדים עם מוגבלות גם אסרו ולכן טיפלנו בזה, ואם עדיין יש בעיה אנחנו רוצים לדעת.

עדית סרגוסטי: עדיין יש בעיות, רויטל.

עדית סרגוסטי: כל עוד האשפוז הפסיכיאטרי של ילדים ונוער יישאר בבתי חולים פסיכיאטריים, הדברים האלה ימשיכו לקרות.

עדית סרגוסטי: כשילדים יאושפזו במחלקה פסיכיאטרית בשניידר, אף אחד לא יעיז למנוע מההורים לבקר שם.

עדית סרגוסטי: הורים בשניידר ישנים ליד הילדים שלהם, ומעבר לכביש, בגהה לא נותנים להם שבועות לראות את הילדים שלהם.

עדית סרגוסטי: זה פשוט בלתי נסבל הדבר הזה.

רחלי שטרן: אני חייבת להגיד שגם בנושא הזה המשרד כן הוציא הנחיות בעת הקורונה.

רחלי שטרן: נכון שבהתחלה היה סגר רב מערכתי - - -

עידית סילמן: לא בהתחלה.

עידית סילמן: אני אומרת לך שלפני חודשיים פניתי.

עידית סילמן: גם בגל האחרון.

יערה ישורון: לא משנה, גם בגל הראשון, אין שום הגיון או יכולת.

יערה ישורון: זה פשוט טירוף שמונעים מהורים לפגוש את הילדים שלהם.

יערה ישורון: אני לא מאמינה בכלל שאני אומרת את המילים האלה.

לילך לוי סדוביץ: לפני שבועיים, חברה שלי שהבן שלה מאושפז בגהה הייתה צריכה ללכת מעבר לגדר ולדבר עם הילד.

עידית סילמן: אני רק רוצה לומר שזה לא הגיוני וזה לא מתקבל בשום צורה, שהורים לא יוכלו לפגוש את הילדים שלהם.

עידית סילמן: אני מתחברת גם למה שלילך אמרה, שגם בשוטף יש בעיה מאוד גדולה שאתה לא מקבל פרטים על מה קורה עם בן המשפחה שלך שמאושפז בתוך המחלקות.

רחלי שטרן: ברמת השוטף בוודאי שצריך לצאת עדכון באופן רציף גם על ידי הצוות הרפואי, גם על ידי הצוות הפסיכו-סוציאלי.

עידית סילמן: נכון, אבל זה לא קורה.

עידית סילמן: אנחנו כבר קיבלנו הרבה שזה לא קורה.

לילך לוי סדוביץ: אין להם זמן.

לילך לוי סדוביץ: אני רוצה להגיד לך שהאנשים שטיפלו בבן שלי הם אנשים נהדרים אחד-אחד, אבל אין להם זמן.

רחלי שטרן: אני רק רוצה להגיד על תוכנית החירום הלאומית שהיא מאוד חשובה, שבאמת פה מתוך ועדת הבריאות היא תצא לקידום של אישור.

רחלי שטרן: גם מדברים שם על מענים רוחביים וגם על מענים בין-משרדיים ומתכללים.

רחלי שטרן: סוף-סוף יהיה סדר וארגון וקשרים, כמו המרכזים האינטגרטיביים שקיימים, כמו תוכנית התערבות דחופה, כמו הרחבה של מענה בקהילה, כמו בתים מאזנים, כמו התוכניות של החינוך והרווחה, של להגדיל את המטפלים והעובדים הסוציאליים והפסיכולוגים גם בשביל האיתור, גם בשביל המניעה וגם בשביל לעשות את התכלול הזה.

יערה ישורון: רק נגיד, הדברים האלה הם בסוף ארבע שעות בחודש.

יערה ישורון: מעולה.

יערה ישורון: אנחנו שם 24/7 יום אחרי יום, חודש אחרי חודש, שנה אחרי שנה, אז עכשיו לתת לי ארבע שעות בחודש?

יערה ישורון: מדהים.

יערה ישורון: מה אני אגיד?

יערה ישורון: זה באמת פסיק.

יערה ישורון: צריך להסתכל על זה אחרת.

יערה ישורון: צריך להסתכל על כל המערכת, לראות מה יש, מה אין.

יערה ישורון: פסיכיאטרים טובים ככל שיהיו לא יכולים להיוולד מהיום למחר ולתת מענה לכל הדברים, ואגב, הסוד הגדול, מגיעים לפסיכיאטר והבעיה לא נפתרת.

יערה ישורון: זה לא קרה.

יערה ישורון: זה לא יקרה.

רחלי שטרן: אני לא דיברתי רק על מענה של פסיכיאטרים, דיברתי על מענים - - -

יערה ישורון: כולם, כל המטפלים.

יערה ישורון: כמה כל הדבר הזה הוא יהיה לי בחודש?

יערה ישורון: אני אימא.

יערה ישורון: אני 24/7.

יערה ישורון: כמה זה יהיה?

יערה ישורון: זה יהיה עכשיו ארבע שעות בחודש?

יערה ישורון: זה יהיה שמונה שעות בחודש?

יערה ישורון: מה עם כל השעות האחרות?

יערה ישורון: מי איתנו?

רויטל לן כהן: אני יכולה רק לסיים את הדברים שהתחלתי?

עידית סילמן: כן, משפט אחרון.

רויטל לן כהן: אני אגיד את זה ממש בנקודות.

רויטל לן כהן: יש עוד כמה דברים שחייבים לתת עליהם את הדעת כדי שההורים יצליחו לנשום, אחד מהם זה הנושא של הוועדות והאבחונים.

רויטל לן כהן: כל פעם צריך אבחון כביל, אבל לא תמיד יש אבחון כביל במיוחד כשילד נמצא בתוך תהליך.

רויטל לן כהן: גם לאחים אין אבחון כביל והם עדיין עוברים משהו.

רויטל לן כהן: אני חושבת שמשרד החינוך בנושא הזה של תלמידים מתמודדי נפש ואחים של תלמידים מתמודדי נפש ובכלל של תלמידים עם מוגבלות, צריכה להיות שם גמישות במענים שאפשר לתת להם.

רויטל לן כהן: אני מניחה שזה מפחד, אבל במקום לתמוך בהורים יש התנגחות עם ההורים ואני חושבת שזה גם משהו שבמשרד החינוך צריכים לתת עליו את הדעת.

רויטל לן כהן: הם סוחבים מספיק, לא צריך גם להתנגח איתם.

רויטל לן כהן: הם אנשי מקצוע בתחום הילד שלהם, הם יודעים על מה הם מדברים.

רויטל לן כהן: לא צריך כל פעם להגיד להם שהם לא מבינים.

רויטל לן כהן: הדבר האחרון שאני רוצה להגיד, זה עלה פה כמה פעמים.

רויטל לן כהן: הרבה פעמים משרד החינוך כשילד אומר, נשבר לי, אני רוצה למות, הוא לא באמת מתכוון לזה.

רויטל לן כהן: הוא אמר את זה אבל הם מייד שולחים אותו למיון פסיכיאטרי.

רויטל לן כהן: זה תוקע את המיונים הפסיכיאטרים ולא מאפשר למערכת הפסיכיאטרית לטפל במי שבאמת צריך, ואת זה צריך להפסיק.

עידית סילמן: כן, בבקשה.

מיטל בן גיגי: אני יושבת-ראש ועדת תעסוקה ביה"ת, האגודה לטיפול באמצעות אומנויות.

מיטל בן גיגי: אני גם עובדת כבר 14 שנה עם ילדים והורים במסגרת החינוך המיוחד.

מיטל בן גיגי: ההקשבה לכם, גם לילך וגם לשתיכן, באמת הלב שלי דופק רק מהסיפור.

מיטל בן גיגי: אני רוצה להגיד דבר אחד שאני רואה בו חשיבות נורא גדולה.

מיטל בן גיגי: יש במדינת ישראל כל מיני סוגי טיפולים.

מיטל בן גיגי: הטיפולים הם לא באמת העניין.

מיטל בן גיגי: העניין הוא איך בעצם לייצר תוכניות מניעה, לעזור להורים, והמסגרות החינוכיות עוד לפני שמגיעים למקומות הכול כך קשים האלה.

מיטל בן גיגי: אני עובדת עם ילדים רכים בגיל הגן.

מיטל בן גיגי: אני עובדת עם הורים.

מיטל בן גיגי: אני עושה קבוצות הורים ואני מרצה ומעבירה סדנאות להורים.

מיטל בן גיגי: אני רואה שהמצוקה היא אין-סופית.

מיטל בן גיגי: אפשר לעשות התערבויות מוקדמות יותר.

מיטל בן גיגי: אני לא יודעת מי מכם יודע מה זה טיפול באמצעות אומנות, אבל הטיפול באמצעות אומנות הוא בעצם איזשהו כלי שמאפשר לפתוח מרחב שהוא עוקף קוגניציה.

מיטל בן גיגי: הילדים האלה הרבה פעמים מגיעים בלי מילים.

מיטל בן גיגי: הם לא יודעים לספר מה עובר עליהם.

מיטל בן גיגי: הם לא יודעים לשתף פעולה באיזשהו תהליך טיפולי.

מיטל בן גיגי: הם זקוקים למישהו או למשהו שמאפשר מרחב אחר.

מיטל בן גיגי: אני רוצה להגיד משהו שנאמר כאן בכל מיני מילים.

מיטל בן גיגי: ההורים, אנחנו הסוכן הטיפולי של הילדים שלנו.

מיטל בן גיגי: כדי שנהפוך לסוכן הטיפולי, זה מושג של אסתר כהן, כבודה במקומה מונח.

מיטל בן גיגי: אני חושבת, כדי שהם יהפכו לסוכן טיפולי כזה צריך שיהיה שם מטפל שיאפשר לתווך להורה את הילד.

מיטל בן גיגי: ההורה לא תמיד יודע מה קורה לילד שלו.

מיטל בן גיגי: הרבה פעמים אין לו מושג.

מיטל בן גיגי: הוא כן זקוק למישהו שיעזור לו להכיר מה קורה לילד, ואת זה צריך לעשות בגיל מאוד מוקדם.

מיטל בן גיגי: יושבת איתי כאן דניאלה זילבר שהיא עובדת בלאומית ופוגשת את הפרעות האכילה.

מיטל בן גיגי: זה מגיע ממש מאוחר.

מיטל בן גיגי: זה יכול להגיע ממש קודם, אז זה המסר שלי.

מיטל בן גיגי: אני יודעת, עידית, את עובדת מאוד קשה בהמון גזרות, גם בגזרה שלנו, בעזרת השם שהשבוע הסדרת החוק יעבור - - -

עידית סילמן: אני לא יודעת אם זה יעבור.

עידית סילמן: זה עוד לא עבר בוועדה, אז זה לא יעלה למליאה.

מיטל בן גיגי: אני ממש מקווה שתהיה קריאה ראשונה.

עידית סילמן: לא יהיה השבוע לדעתי.

עידית סילמן: אנחנו עוד לא סיימנו את זה בוועדה.

עידית סילמן: אנחנו חייבים לסיים בוועדה ואז להעלות.

מיטל בן גיגי: צריך לסמן "וי" אם לפני הפגרה.

עידית סילמן: זה לא תלוי בנו.

עידית סילמן: יש פה ייעוץ משפטי שמנסח, עושה נסחות.

עידית סילמן: אנחנו תלויים באחרים.

עידית סילמן: כולנו תקווה.

מיטל בן גיגי: אמן.

עידית סילמן: יש לנו עוד דיון מחר.

דניאלה זילבר: אולי אני יכולה רגע להמשיך את מיטל.

דניאלה זילבר: אני מטפלת באומנות ופסיכותרפית.

עידית סילמן: שזה סופר חשוב ואני סופר מברכת על ההסדרה של המקצוע.

דניאלה זילבר: אני גם מטפלת זוגית ומשפחתית וגם בהכשרה מתקדמת בפסיכותרפיה, פסיכואנליטית ואני מציינת את כל הדברים האלה באמת במאמר מוסגר בגלל החשיבות של ההסדרה המקצועית בחוק.

דניאלה זילבר: אני עובדת גם במרפאה לבריאות הנפש בלאומית.

דניאלה זילבר: יש לנו יחידה להפרעות אכילה.

דניאלה זילבר: אני חושבת שזו יחידה מאוד מתפקדת ואני חושבת שזו אחת היחידות בירושלים, כי בקליניקה הפרטית פונים אליי הורים חסרי אונים, לרוב עם נערות שיוצאות מאשפוזים ואין מענה.

דניאלה זילבר: לקחת לטיפול הפרעות מורכבות בקליניקה זה לא פשוט.

דניאלה זילבר: אני מעדיפה לטפל בהפרעות המורכבות בתוך צוות, בתוך מרפאה מוסדרת, מה גם שאני מרגישה לא מוסרית לקחת מהורים סכומים שנלקחים בטיפולים פרטיים.

דניאלה זילבר: באמת אני מדברת מדם ליבי כמטפלת במקצוע לא מוסדר שבגלל זה אני לא מקבלת גם הסמכה מהאגודה לטיפול זוגי ומשפחתי.

דניאלה זילבר: זה באמת מאמר מוסגר אבל גם למען ההורים שידעו שהם פונים לטיפול מקצועי, לטיפול אחראי.

דניאלה זילבר: אני מכניסה פה שוב במאמר מוסגר את העניין הזה של הטיפול באומנות.

דניאלה זילבר: אני שומעת את האימהות פה מדברות מדם ליבן.

דניאלה זילבר: עידית, אני חייבת לומר שכל הסצנה האגרסיבית הזאת שהייתה קודם, בשבילי, אני פעם ראשונה פה במקום הזה ובאמת זה רק הוסיף לך נקודות.

עידית סילמן: לא, זה לא עניין של להוסיף נקודות.

עידית סילמן: לא עושים דברים כאלה.

עידית סילמן: אנחנו כאן במשכן כדי לקדם כולנו את כולם.

עידית סילמן: אין פה אני והיא, אתם ואנחנו.

עידית סילמן: לא קיים.

דניאלה זילבר: אני שומעת את הכנות.

דניאלה זילבר: האפשרות להנכיח כמו שיערה קודם אומרת, זה פשוט באמת חסר תקדים שאפשר לדבר פה על הדברים האלה.

עידית סילמן: תשמעי, אני רוצה להגיד לך משהו.

עידית סילמן: אני באתי מהיום הראשון ועשיתי כאן דיונים בוועדת הבריאות, ובאמת קבוע מטיחים, מה וכלום לא מתקדם וכלום לא מתקדם.

עידית סילמן: כן, בסוף מתקדמת תוכנית ממשלתית כי אנחנו כל שבוע מביאים את המשרדים לכאן ודורשים מהם, אז מתקדמת תוכנית, החלטת ממשלה של כמעט מיליארד שקל בתחום, וכי הם יודעים שאנחנו לא מפסיקים לחפור להם בתחום הזה, ובנושאים חדשים, ואת יודעת מה הטיפול בהתמכרויות שלא חשבו שהוא יכנס.

עידית סילמן: כל מה שאנחנו מביאים כאן, לא היה כאן בית לדבר הזה, והוועדה הזאת עובדת כל יום.

עידית סילמן: כל חמישי האחרון מ-09:00 עד 18:00 בערב היינו כאן כשהכנסת הייתה ריקה.

עידית סילמן: אתמול עשינו דיון שלם של הוועדה על מקוואות בחוץ.

עידית סילמן: אין יום שאנחנו לא מנצלים את הבמה המכובדת שניתנה לנו כאן, כי אני לא יודעת מה יהיה מחר וכי אנחנו באמת מזדרזים, אבל בסוף צריך לעבוד בזה.

עידית סילמן: גם אני הייתי שמחה להגיש חקיקה ושזה ישר יעבור וכולם יגידו לי אמן, אבל זה לא עובד ככה.

עידית סילמן: יש פה משרדים עם אג'נדות.

עידית סילמן: זה לא קל להזיז משרדים ששנים גם לא זזו לכיוונים האלה, וצריך להגיד את האמת.

עידית סילמן: עולם בריאות הנפש ועדית יודעת את זה, לא זז שנים, ואם זז, זה באמת בבינוי, דברים שהם קוסמטיים.

עידית סילמן: אנחנו לא מדברים על קוסמטיקה, אנחנו מדברים על מהות ועל תוכן.

עידית סילמן: אם אני צריכה לקחת את הילד שלי לרופא ואני אומרת, נשברה לו הרגל, אז נשברה לו הרגל.

עידית סילמן: אם נשבר לו הלב או הנפש, אז נשברה לו הנפש.

עידית סילמן: למה לא להגיד שנשברה לו הנפש?

עידית סילמן: למה לא להגיד שהוא פצע את עצמו, אם הוא חס וחלילה פצע את עצמו כתוצאה ממשהו?

עידית סילמן: למה שהורים יצטרכו להסתתר מאחורי מסכות?

עידית סילמן: איך אנחנו נוכל לעזור להורים?

עידית סילמן: איך הסביבה תוכל להרגיש שזה בטוח להגיד שהלב שבור ושהנפש שבורה?

עידית סילמן: אין שיח כזה בבתי ספר בכלל.

מיטל בן גיגי: כמות השעות שמקבלים לצורך הדרכת הורים היא מגוחכת.

מיטל בן גיגי: גם פסיכולוגיות חינוכיות וגם מטפלות באמצעות אומנויות בתוך המערכת, יש להם פירורים כדי לתת להורים.

מיטל בן גיגי: אני לא מצליחה להבין את החשיבה.

מיטל בן גיגי: השעות הן של הילד, הן לא של ההורה.

מיטל בן גיגי: אם אני רוצה לעשות התערבות עם ההורה, אני צריכה להגיד שהילד גם היה בתוך החדר.

מיטל בן גיגי: זה פשוט נורא ואיום.

מיטל בן גיגי: אין לי מילים אחרות להגיד את זה וזה דורש תיקון מהיר.

רויטל לן כהן: אגב, בשעות שיש לילדים עם מוגבלות, בין אם זה סומטיים ובין אם זה אוטיסטים, יש להם לפחות שלוש שעות שבועיות של טיפולים.

רויטל לן כהן: אני לא יכולה להמיר אפילו שעה אחת בחודש להדרכת הורים או שיחה עם הורים, ואז הורה שידו אינה משגת, לא יכול לקבל את התמיכה הזאת.

מיטל בן גיגי: קופות חולים, אותו דבר.

רויטל לן כהן: אני מדברת על קופות חולים.

הדס רון גל: אני מפורום אמפטי"ה, הפורום הפסיכולוגי לטיפול וייעוץ להורים.

הדס רון גל: אנחנו קודם כל רוצים להודות, עידית, יערה על קיום הוועדה.

הדס רון גל: כשאנחנו מדברים בעצם על הורים, אנחנו מדברים על טיפול הורי.

הדס רון גל: ייעוץ זה טיפול הורי.

עידית סילמן: זה מה שאנחנו מנסים להכניס לסל.

הדס רון גל: זה מצוין.

הדס רון גל: אנחנו מדברים בעצם על ההורים.

הדס רון גל: ההורות היא בעצם הזהות המרכזית של האדם הבוגר.

הדס רון גל: יש פה אדם בוגר שהוא נמצא עם תחושות של חרדה, של אשמה, של בושה.

הדס רון גל: הוא זה שנמצא עם הילד מתחילת החיים שלו ועד לסוף.

הדס רון גל: הוא מלווה אותם בהמשך, ואנחנו מדברים פה על הדרכת הורים.

הדס רון גל: אנחנו מדברים פה על ייעוץ וטיפול הורי.

הדס רון גל: אנחנו מדברים גם על החלק של ההורים, הורות כזהות מרכזית של האדם הבוגר וגם על ההורות כתפקיד האחראי של האדם שמגדל את ילדו.

הדס רון גל: אין ישות כזאת היום.

הדס רון גל: אין רשות, אין מקום להורים, אין את המקום שהורים יכולים לבוא להתייעץ, לקבל מקום לנפש שלהם כדי להתחזק, כדי לקבל וכדי להיות מסוגלים עבור ילדיהם עבור כל מחלה, עבור כל התמודדות, ואני רוצה להצטרף למיטל ולהגיד, גם עבור הורות כביכול נורמטיבית, ולא צריך לציין את ההתמודדות של השנתיים האחרונות.

עידית סילמן: עדית סרגוסטי מארגון בזכות.

עידית סילמן: האמת, צריך לומר, גם מלווה את כל עבודת הוועדה, ואת האינפוטים שלה אנחנו לוקחים וגם אנחנו מקדמים איתם עכשיו חקיקה שהיא באמת הרבה יותר רחבה וכבדה, אבל שעושה סדר בתחום הזה.

עידית סילמן: בבקשה.

עדית סרגוסטי: אז תיכף אני אגיד גם כמה מילים על החקיקה, אבל באמת תודה עידית על הדיונים החוזרים ונשנים ועל זה שאת לא מרפה מהנושא הכאוב הזה.

עדית סרגוסטי: החסרים עצומים.

עדית סרגוסטי: זה תוצר של הזנחה של עשרות שנים של המערכת הזו, ואני רוצה להציע כמה פתרונות פרקטיים שאני חושבת שהבית הזה יכול לקדם אותם.

עדית סרגוסטי: קודם כל תורי המתנה.

עדית סרגוסטי: כל הזמן מדברים על תורי המתנה בלתי נסבלים.

עדית סרגוסטי: יש היום למשרד הבריאות איזושהי תוכנית לקיצור תורי המתנה.

עדית סרגוסטי: עד היום אנחנו לא הצלחנו להבין ממשרד הבריאות איך הוא מודד את התורים והאם התוכנית שיוצאת עכשיו לדרך באמת תצליח לקצר את התורים, אז אנחנו מבקשים מהוועדה שתדרוש ממשרד הבריאות כלי למדידה אובייקטיבי של תורי המתנה כדי שנוכל לעקוב ולראות האם התוכנית שהמשרד עושה היום, הוא פירסם או עומד לפרסם מבחני תמיכה לקופות החולים, עד כמה זה אפקטיבי.

עדית סרגוסטי: זו נקודה אחת.

עדית סרגוסטי: נקודה שנייה, אמרתי קודם בחצי משפט.

עדית סרגוסטי: לגבי האשפוז הפסיכיאטרי, אני חושב שאשפוז פסיכיאטרי בכלל בבתי חולים ייעודיים צריך לעבור מן העולם אבל בטח ובטח כשמדובר בילדים ונוער צריך להעביר את האשפוז הפסיכיאטרי של ילדים ונוער לבתי חולים כלליים ואז אנחנו לא נראה את המצבים הבלתי אפשריים האלה שהורים צריכים להתחנן.

עדית סרגוסטי: לילך לא מעיזה אפילו לחשוב על מצב שהיא נמצאת ליד הבן שלה כשהוא נמצא באשפוז.

עדית סרגוסטי: המקסימום שאת יכולה לדמיין זה שיעדכנו אותך ויידעו אותך.

עדית סרגוסטי: בשניידר כמו שאמרתי קודם, זה לא קורה.

עדית סרגוסטי: הורה יכול לישון ליד הילד שלו כשהוא נמצא באשפוז.

עדית סרגוסטי: זה צריך להיות גם באשפוז פסיכיאטרי.

עדית סרגוסטי: יש עכשיו איזשהו פרויקט בתל השומר שהם מנסים את זה.

לילך לוי סדוביץ: הבעיה היא בנוער.

לילך לוי סדוביץ: כל בתי החולים האלה הם עד גיל 12 וילד בגיל 13 ועד גיל 18 שזה המסה, אין לו פתרון.

עדית סרגוסטי: הסטנדרט הזה צריך להשתנות.

עדית סרגוסטי: זה צריך להיות אותו סטנדרט כמו שיש באשפוז הכללי.

עדית סרגוסטי: עידית הזכירה הצעת חוק שאנחנו עובדים עליה ומנסים לקדם אותה ביחד, שבאה לתת מענה לחסרים העצומים שיש בקהילה.

עדית סרגוסטי: ישבנו הרבה וניסינו להבין מה החסרים.

עדית סרגוסטי: נשמח מאוד לשותפות שלכם.

עדית סרגוסטי: מענים בקהילה החל בשירותי חונכות, חונך שיהיה כשילד יוצא מאשפוז, ויהיה שם מישהו שיוכל ללוות אותו לבית הספר.

עדית סרגוסטי: אני יודעת שיש מצבים שילדים לא מצליחים להביא את עצמם, לקום בבוקר וללכת לבית הספר.

עדית סרגוסטי: אם יהיה שם המישהו הזה שמגיע שעה ביום בבוקר ומלווה את הילד כדי להגיע לבית הספר או בשעות אחר הצוהריים.

רויטל לן כהן: במקום לשלוח קב"ס אחרי שבועיים ולצעוק על ההורה.

רויטל לן כהן: העניין הזה של לשלוח קב"ס להורים של תלמידים מתמודדים שלא מצליחים לקום בבוקר, זה אחד הדברים שאני לא מסוגלת לתת להם שם.

עדית סרגוסטי: זה לא פסיכולוג, זה לא איש מקצוע שלוקח שנים להכשיר אותו.

עדית סרגוסטי: הוא צריך כמובן לקבל הכשרה וליווי אבל זה משהו שהוא יחסית פתרון שהוא זמין.

עדית סרגוסטי: הוא לא מאוד יקר.

עדית סרגוסטי: מתאמי טיפול זה קריטי.

עדית סרגוסטי: הורים קורסים.

עדית סרגוסטי: יערה תיארה את זה מצוין.

עדית סרגוסטי: כל הורה שעובר את החוויה הזו, קורסים גם תחת מערכת ביורוקרטית בלתי אפשרית ותחת המרדף האין-סופי כדי למצוא את המענים.

עידית סילמן: כן, זה כמו שאנחנו אומרים, במערכת הבריאות חסר.

עידית סילמן: שימו עוזרי רופא, שימו כאן מתאמי טיפול.

עדית סרגוסטי: אז גם מתאמי טיפול זה משהו שמוסדר בהצעת החוק.

עדית סרגוסטי: מענים לחברה, יש תוכנית מקסימה של החברה למתנ"סים, "עמיתים לנוער", אבל היא ניתנת היום במקומות - - -

עידית סילמן: אני חייבת לומר, אני תקצבתי השנה את "עמיתים לנוער" כי לא היה תקציב.

עידית סילמן: למה צריך להתבסס על כספים קואליציוניים של חברת כנסת?

עדית סרגוסטי: זה לא צריך להיות ככה.

עדית סרגוסטי: זה צריך להיות מעוגן.

עידית סילמן: זה לא אמור להיות ככה.

עידית סילמן: את זה צריך לקחת, לעשות את זה בגדול יותר, להרחיב את זה.

עדית סרגוסטי: לגמרי.

עדית סרגוסטי: מענים למשפחות, ליווי למשפחות ושכל הדבר הזה יהיה מעוגן בחקיקה, כי אם זה לא יעוגן בחקיקה, אנחנו אחת לכמה שנים נצטרך תוכנית חירום לאומית.

עדית סרגוסטי: צריך לעגן בחקיקה את הזכויות של הילדים האלה, את הזכויות של המשפחות האלה, את השירותים שהמדינה מחויבת לתת להם.

עדית סרגוסטי: חלק ממה שאנחנו עושים בהצעת החוק זה לחייב חלוקת אחריות בין שלושת המשרדים הרלוונטיים, רווחה, חינוך ובריאות, ואחריות משותפת שלהם כדי לתת את המענה, כי היום זה ילדים שנופלים בין הכיסאות.

עידית סילמן: אז עדית, אני רק אגיד שאת כל הדבר הגדול הזה אנחנו לקחנו כדי להגיש אותו באמת לחוק ההסדרים של 2023–2024 כי זה רפורמה שלמה.

עידית סילמן: עדית אומרת את זה בכמה משפטים, אבל זה לא.

עידית סילמן: היא מתקנת כאן מציאות ועולם של בריאות הנפש שנראה אחרת לחלוטין, ותודה רבה.

עידית סילמן: זה בהחלט צריך להיכנס.

עידית סילמן: אי אפשר להסתמך על כספים קואליציוניים שאנחנו לא יודעים מה קורה איתם מחר, בטח בתוכניות חשובות.

עידית סילמן: ד"ר ענת שליו שנמצאת איתנו בזום, בבקשה.

ענת שליו: קודם כל אני רוצה להגיד שאני מאוד נרגשת.

ענת שליו: אני עוסקת בתחום בריאות הנפש וספציפית עם משפחות כבר 30 שנה, גם בפיתוח שירותים, ליווי משפחות, כתיבה, מחקר, ובעצמי כאימא שמשתפת באופן גלוי על כל החוויות שלי.

ענת שליו: אני רוצה להגיד יישר כוח על הדיון היום.

ענת שליו: מבחינתי זה נפתחו שערי שמיים.

ענת שליו: העוצמות, הרגש שראיתי היום בדיון, בעיניי זה מראות שאפשר לעשות איתם מהפכה.

ענת שליו: היו פה הרבה דברים שנאמרו, שאני מסכימה איתם.

ענת שליו: אני רוצה לחזק עוד כמה דברים, אם אפשר.

ענת שליו: כשאנחנו מדברים על בריאות הנפש, אנחנו מדברים על מחלה חברתית, מחלה סוציו נוירו-פסיכיאטרית וצריך כלים ייחודיים לכך.

ענת שליו: יש הבדל בין מחלות המוח השונות, ואני ארצה לחזק פה משהו שעידית כרגע אמרה.

ענת שליו: כשבת שלי עם אפילפסיה אושפזה בגיל 3, 10, 12, 18, 22, לא עלה על דעתי לא להיות צמודה אליה כל רגע במחלקה, להיות לצידה, לעבור איתה את הכול.

ענת שליו: זה פשוט לא ייאמן שמחלת מוח אחרת, דקה ליד, הורים יכולים להיות מופרדים מהילדים שלהם, אז אנחנו צריכים באמת לעשות קודם כל איזשהו שינוי לגבי כל נושא המחלות האלה, ולהבין שהמחלות האלה, יש להן הסבר ביולוגי אבל יש תופעה הרבה יותר קשה שהיא תופעה חברתית.

ענת שליו: היא עלתה פה כל כך הרבה פעמים.

ענת שליו: אין דבר כזה משפחות מתמודדים.

ענת שליו: כולנו מתמודדים.

ענת שליו: חלק גדול מהעשייה שלי היום, אני רק עובדת עם צוותים, מכשירה מחלקות.

ענת שליו: אני מרצה בכמה אוניברסיטאות ותמיד אני פותחת בשאלה, מי מכיר את הנושא של בריאות הנפש?

ענת שליו: עוד לא פגשתי פעם אחת מישהו שאין לו במשפחה, שלא חווה בעצמו דיכאון, חרדה, כל סוג אחר של איזשהו תופעה בתחום הנוירו-פסיכיאטרית, וזה משהו שאני מניחה שכל 120 חברי הכנסת בתוך הבית יכלו לבוא ולשתף ולספר מה עובר עליהם ביום-יום, כי זה מה שעובר על כולנו.

ענת שליו: אני חושבת שרק אז באמת כולם יבינו שלא צריך איזושהי תוכנית מיוחדת.

ענת שליו: זה קורה לכולנו - - - לקבל עזרה, לשתף, ויש עוד כמה דברים שאנחנו צריכים לעשות.

ענת שליו: דובר פה המון על דברים שחסרים.

ענת שליו: אני מסכימה איתם, אני לא אוסיף.

ענת שליו: אני רוצה לחזק פה איזשהו משאב שהוא לא מאוד עולה המון כסף.

ענת שליו: אני אומרת את זה גם מניסיון קליני של הרבה שנים וגם ממחקר.

ענת שליו: המשאב שיכול ממש לעזור לילדים ולבני נוער שהוא מחולל קסמים זה המשפחה עצמה.

ענת שליו: משפחה שהיא חזקה, שעוברת משבר בחשיפה להתמודדות עם מחלה נוירו-פסיכיאטרית, היא יכולה להישבר ויש תופעות ממצא ממחקר, שהן תופעות פוסט טראומטיות כתוצאה מהחשיפה למשבר, והיא יכולה גם לצמוח והיא יכולה לעבור חוויה משפחתית מחזקת שזה מה שאנחנו רוצים, חוסן חברתי.

ענת שליו: בדיוק את זה אנחנו רוצים, אז בני המשפחה בעצמם, יש להם את כל הידע.

ענת שליו: לא רק שהם יכולים לעזור לילדים שלהם, יש להם המון ידע.

ענת שליו: אנחנו מדברים פה על עוזרי רופא ומתאמי טיפול.

ענת שליו: למשפחה עצמה, היא יודעת.

ענת שליו: אני חושבת שיערה אומרת את זה מאוד יפה, מאוד חזק.

ענת שליו: המשפחה יודעת בדיוק מה עובר ומה קורה ולמה צריך לשים לב.

ענת שליו: צריך פשוט להקשיב להם.

ענת שליו: צריך שותפות עם בני המשפחה וגם צריך לתת להם ליווי ותמיכה כדי שהם יוציאו את כל הידע שיש להם ויעזרו לילדים שלהם.

ענת שליו: משפחות נעות, מהניסיון שלי, יש באמת שלושה צירים.

ענת שליו: יש להם את הידע, הם המומחים לגבי הילדים שלהם והם הכי חשובים עבורם, לכן אנחנו כמערכת צריכים לתת להם כוח להמשיך להיות חזקים.

ענת שליו: מצד שני הם גם שותפים שלנו כמערכת, כאנשי מקצוע.

ענת שליו: אנחנו צריכים לדעת לבנות איתם שותפות.

ענת שליו: מצד שלישי, הם בעצמם זקוקים לתמיכה כי הם יכולים להיפגע מההשלכות.

ענת שליו: החשיפה לילד, אני אומרת את זה גם מניסיון אישי, שעובר סבל בל יתואר, שלפעמים אנחנו לא יכולים אפילו לראות מה עובר עליו, אנחנו רק רואים אותו סובל כל כך, כולנו מושפעים, הורים, אחים, סבא, סבתא.

ענת שליו: כולנו צריכים בעצם גם תמיכה.

ענת שליו: אני רוצה להגיד שאני מתרגשת שנעשה דיון כזה, ואני רוצה לשתף אתכם ש-30 שנה יש מאבקים לעשות שינויים.

ענת שליו: ישראל התחילה מהלכים בכיוון.

ענת שליו: הוקמו מרכזים במרכזי בריאות נפש דרך סל שיקום.

ענת שליו: הוציאו נוהל עבודה עם משפחות במרכזים לבריאות נפש, בין המתקדמים ביותר בעולם, אתם יודעים עליו?

ענת שליו: אני, גילוי נאות, שותפה לו, שבעצם מסדירים ומעגנים וממסדים את זכות של משפחה, מתי מדברים איתה, איך מדברים איתה, הכשרה של צוותים, אבל אין תקציבים, לא מחייבים צוותים לעבור הכשרות.

ענת שליו: צריך להבין שאנחנו מדברים על סוג התערבות ייחודי, התערבות משפחתית רפואית.

ענת שליו: רק תנו את התקציבים, תשתמשו בידע שכבר קיים ותסדירו את זה.

ענת שליו: מערכות ואנשי מקצוע צריכים לבנות מרחב שמשפחה יכולה לבוא לידי ביטוי בכל אחד מהמצבים, גם מומחית, גם שותפה וגם נתמכת, ולדעת למקסם את המומחיות, ליצור שותפויות מתחנת ילד ונוער בקופת חולים ומרפאה ובתי ספר.

ענת שליו: בכל מרכז טיפולי צריך אנשים שיודעים לעבוד דרך ההתערבויות האלה, וליצור את השותפויות האלה.

ענת שליו: לדעתי אחרי באמת הרבה שנים בתחום, וכן שינוי שאני רואה אבל שינוי איטי.

ענת שליו: אנחנו צריכים חקיקה, חקיקה שתעגן זכויות משפחה.

ענת שליו: אגב, בתחומי מוגבלויות אחרות אין זכויות מספיק למשפחות.

ענת שליו: אנחנו לא מטפלים רק בהורות.

ענת שליו: זה רק כלי אחד.

עידית סילמן: זה ממש חשוב ואני אשמח באמת לשבת על זה אתכם וביחד גם עם המשרד.

עידית סילמן: עו"ד רויטל, אנחנו נשב על זה, על חקיקה שמעגנת זכויות משפחה.

עידית סילמן: בסוף בתוך המקום הזה הזכויות של המשפחה הן סופר קריטיות.

עידית סילמן: שלום חבר הכנסת אחמד טיבי, בוקר טוב.

עידית סילמן: אני חושבת שגם אתה היית מסכים לדבר הזה עכשיו, חקיקה שמעגנת.

אחמד טיבי: עם חלק מהדברים שלך אני מסכים בלי לשמוע מה הם.

עידית סילמן: נכון.

עידית סילמן: תודה כי זה סופר חשוב.

עידית סילמן: ד"ר עמית שלו מההסתדרות הרפואית גם נמצא בזום, חבר ועדה, איגוד של הפסיכיאטריה לילד ולמתבגר.

עידית סילמן: נמצאים כאן הורים.

עידית סילמן: מה הבשורה שהיום האיגוד יכול להביא להורים ולהגיד להורים, או שאתה רוצה שאנחנו בתור מחוקקים נדאג להורים?

עמית שלו: קודם כל תודה רבה.

עמית שלו: אני יושבת פה כנציג האיגוד לפסיכיאטריה של הילד, כפסיכיאטר ילדים מהדסה אבל גם כהורה, כאח, כדוד אני יכול להתחבר לדברים שנאמרו, מאוד, כאיש משפחה, ואני חושב שבפסיכיאטריה של הילד, בדי.

עמית שלו: אן.

עמית שלו: איי לא רק של האיגוד אלא בכללי, בהכשרה של פסיכיאטרים של ילדים בארץ, בדי.

עמית שלו: אן.

עמית שלו: איי קיימת התבוננות ששמה את המשפחה במרכז.

עמית שלו: אין דבר כזה ילד שעכשיו אנחנו מטפלים בו, מאפסנים אותו אצלנו, תטפלו בו ותחזירו.

עמית שלו: זה חלק בלתי נפרד.

עמית שלו: אני חושב שזה חשוב מאוד להדגיש שזה מה שאנחנו מנסים לעשות וזה מה שקורה.

עמית שלו: סתם אני אתן דוגמה קטנה.

עמית שלו: יש את הלוגו של האיגוד לפסיכיאטריית ילדים, ובלוגו מאוד יכול להיות שיהיה גם ילד וגם הורים כי זה חלק בלתי נפרד.

עמית שלו: אנחנו באיגוד מנסים יחד עם משרד הבריאות, יחד איתך חברת הכנסת ועם שר הבריאות, לקדם תוכנית שנקראת "התוכנית להתערבות במשבר", תוכנית לאומית חירומית שבאה לתת מענה חירום לאלפי ילדים שנמצאים כרגע ללא מענה.

עמית שלו: אני חושב שנאמר פה קודם לא פעם ולא פעמיים, מה ניתן לעשות, מה אנחנו יכולים לעשות בארבע שעות לחודש?

עמית שלו: אז אני חושב שארבע שעות מול אפס שעות בחודש, אם יינתנו להורים ולילדים כחלק מתוכנית לאומית להתערבות במשבר, זה משהו שיכול לעשות הבדל מאוד משמעותי.

עמית שלו: אנחנו יודעים שהתוכנית הזאת הוגשה די מזמן, לפני שלושה חודשים ושיש לא מעט אנשים גם בכנסת וגם בממשלה שהם נלהבים לשתף איתה פעולה, ואנחנו קודם כל רוצים לזעוק את הזעקה של המטופלים ולשאול מדוע זה טרם אושר תקציבית?

עמית שלו: אני אתמול אישית בחדר המיון של הדסה פגשתי שישה, שבעה ילדים ביום אחד, בבוקר אחד, שמגיעים עם אובדנות, שמגיעים עם ההורים שלהם חסרי האונים.

עמית שלו: אני עמדתי אתמול מול הורים חסרי אונים שמסתכלים לי בעיניים ולא יודעים מה לעשות, ואז אנחנו מנסים ליצור קשר עם הרווחה ועם משרד החינוך ועם שירותי הטיפול והבריאות, וליצור איזושהי פלטפורמה, אבל אנחנו חושבים שאם הפלטפורמה הזאת תאושר לאלתר מיידית, אנחנו נוכל להכשיר פסיכיאטרים חדשים.

עמית שלו: ההכשרה שלנו היא הכשרה שבאה לתת מענה באמת לכל המשפחה כולל הילד, כולל ההורים שלו, וכמובן בשיתוף פעולה גם גורמי טיפול אחרים, עובדים סוציאליים קליניים, פסיכולוגים.

עמית שלו: כל האנשים האלה עובדים איתנו ביחד.

עמית שלו: אחיות.

עמית שלו: קודם דיברו על המחלקות הפסיכיאטריות.

עמית שלו: אני חייב להגיד משפט אחד.

עמית שלו: במחלקה הפסיכיאטרית לפחות בהדסה, ואני יודע שגם במחלקות אחרות עובדים 24/7 ויש צוות סיעודי ש'יורק דם' מול המטופלים ומול המשפחות ומנסה לתת באמת מענה כוללני לאורך כל תקופת האשפוז.

עמית שלו: דיברו פה על הורים שמודרים מהמחלקה, אז אני יודע שבקורונה הייתה תקופה מאוד קשה ומאתגרת ברמה הרגולטורית הבריאותית ובהחלט הורים לא יכלו לשהות מספיק במחלקה.

עמית שלו: אני מסכים עם זה וזה כאב לנו וכאב למטופלים ולהורים.

עמית שלו: כרגע המצב משתנה.

עמית שלו: ההורים הרבה יותר נוכחים בתוך המחלקות.

עמית שלו: אנחנו מנסים לערב אותם כמה שיותר.

עמית שלו: נאמר פה שבשניידר הורים ישנים ליד ילדים.

עמית שלו: אני יודע שבתל השומר במחלקת ילדים החדשה שנפתחה שם לבעיות התנהגות, הורים ישנים ליד ילדים בהתחלה.

עמית שלו: גם אצלנו במחלקה בהדסה אם יש צורך שהורה ישהה עם הילד צמוד בתחילת האשפוז, הוא יבוא לביקור כל יום, אנחנו נערב אותו כי אנחנו מבינים שהוא חלק בלתי נפרד מהטיפול.

עמית שלו: אני חושב שההורה הוא חלק מהצוות כמו שנאמר פה קודם.

יערה ישורון: אני רק אומר שזה גישה מאוד חדשנית.

יערה ישורון: ההורים שאני מכירה לא פגשו את הדבר הזה.

רויטל לן כהן: וגם למה אין יותר מודעות לנושא של טיפולי בית, של אשפוזי בית?

רויטל לן כהן: גם ילדים יכולים להיות בבית.

רויטל לן כהן: הם לא יודעים מזה, אף אחד לא טורח.

רחלי שטרן: אני חושבת שגם זה הוגש במבחן תמיכה הגדול - - -

עידית סילמן: כן.

עידית סילמן: אני רוצה להגיד לכם שבצבר לדוגמה הם כבר שם, בשיתוף של קופת חולים לאומית, שירותי בריאות.

רויטל לן כהן: אבל ההורים לא יודעים מזה.

רויטל לן כהן: ההורים יודעים רק על אשפוז במחלקות פסיכיאטריות.

עידית סילמן: זה לא נמצא עדיין וזה לא נוכח מספיק.

רויטל לן כהן: ולכן אני מעלה את זה, ואז אפשר לשמור על הקהילה ועל הלימודים.

עמית שלו: אני באמת חושב שבתקציב של 25 מיליון שקלים לשנה ניתן יהיה להכשיר את הצוות הראוי לתת מענה בראות עינינו ולהבנתנו, של 1,000 ילדים במצב קשה בשנה, 1,000 ילדים שמאחוריהם יש 2,000 הורים או 1,000 זוגות הורים, אלפי אחים ואחיות.

עמית שלו: אפשר לתת להם מענה מיידי, כי הידע קיים, ההכשרה קיימת.

יערה ישורון: ויש עשרות אלפי ילדים שמחכים בתור בזמן שה-1,000 מקבלים טיפול אקוטי.

עידית סילמן: אוקיי, טוב, עמית, זה עדיין לא מספק.

עידית סילמן: אורנה קרשטיין ממשרד החינוך, בבקשה.

אורנה קרשטיין: אני פסיכולוגית חינוכית בכירה, נציגת השירות הפסיכולוגי הייעוצי, מברכת על הדיון הכואב והחשוב הזה.

אורנה קרשטיין: רציתי לשתף אתכם, אתם יודעים את מצב המצוקה של הפסיכולוגים החינוכיים בשירות הציבורי וכחלק מהתוכנית החירום הבין-משרדית שרוקמת עור וגידים באמת יש תשומת לב וזה אגב מהלך באמת פורץ דרך ששלושה משרדים ממשלתיים בשיתוף פעולה אמיתי מתכללים איזושהי תוכנית משותפת.

אורנה קרשטיין: זה באמת מהלך מבורך.

אורנה קרשטיין: אני מקווה שהוא ימשיך.

אורנה קרשטיין: במסגרת הזו יש הרבה מאוד ערוצים, אני לא אפרט אבל בהקשר הזה אני רוצה לדבר על רצף, הרצף הטיפולי גם ברמה של הגילאים כמו שהוזכר פה, החל מהגיל הרך, דגש מאוד חשוב על טיפול בהורות, על הדרכת הורים.

אורנה קרשטיין: בשירותים הפסיכולוגים החינוכיים יש המון עבודה עם הורים.

אורנה קרשטיין: גם יועצות חינוכיות שמות דגש על זה, והסיפור על רצף הגילאים וגם הרצף הטיפולי.

אורנה קרשטיין: ככל שנעשה את הטיפול ברמת רצף, כך נמנע מלהגיע לחלק מהמצבים המאוד קיצוניים.

אורנה קרשטיין: חשוב לי להדגיש שבמסגרת התוכנית שמוגשת על ידי משרד החינוך יש הכרה בכך שיש בעיה, יש חסר בפסיכולוגים חינוכיים בשירות הציבורי, ויש עבודה על תמרוץ של פסיכולוגים חינוכיים בהקשר של השכר שלהם.

אורנה קרשטיין: יש תמיכה מאוד גדולה גם של המנכ"לית וגם של השרה בעניין הזה.

אורנה קרשטיין: זה כרגע נמצא כמובן לשולחן האוצר, כאשר הכוונה היא בתמרוץ הזה לתת תשתית של פסיכולוגים חינוכיים שיעשו עבודה עם תלמידים, עם הורים, שזו אוכלוסייה סופר חשובה.

עידית סילמן: כן, אבל אני אגיד לך משהו.

עידית סילמן: אנחנו ישבנו כאן עם משרד החינוך.

עידית סילמן: ראינו כאן את התוכניות והן לא רק חסרות, הן מלאות בחורים.

עידית סילמן: אין היום שום תוכנית שנותנת מענה במשרד החינוך לא להורים, לא לתלמידים.

עידית סילמן: אומרים, אנחנו עושים זומים להורים.

עידית סילמן: זה לא מענה אמיתי.

אורנה קרשטיין: אז אני רוצה כן להדגיש שיש תוכניות שממוקדות בטיפולים בהורות.

אורנה קרשטיין: יש תוכניות של השפ"חים.

עידית סילמן: אנחנו יודעים.

עידית סילמן: אני אומרת לך את זה מתוך ידיעה.

עידית סילמן: אנחנו ראינו כמה השפ"חים מסוגלים להגיע לציבור הרחב.

עידית סילמן: בסוף משרד החינוך חייב להבין, אתם מלמדים את הילדים שלנו מתמטיקה ואנגלית וספורט ואומנות.

עידית סילמן: חוסן זה מקצוע לכל דבר וצריך להיות שיעור חוסן בתוך המערכת.

עידית סילמן: אי אפשר.

אורנה קרשטיין: אנחנו מובילים את סיפור החוסן והמסוגלות הרגשית של - - -

עידית סילמן: איך ילמדו מתמטיקה אם אין להם חוסן להחזיק שיעור?

אורנה קרשטיין: זה לגמרי דגל של שפ"י.

אורנה קרשטיין: אני בטוחה שאת יודעת את זה, שסיפור של מיומנויות בין-אישיות ותוך אישיות הוא מקצוע נדרש לדמות הבוגר של 2030.

אורנה קרשטיין: זה מאוד מדובר.

אורנה קרשטיין: למידה רגשית-חברתית היא אחד מהיעדים הכי מובילים של משרד החינוך כרגע, וזה לא דיבורים וקלישאות.

אורנה קרשטיין: זה דברים שנעשים ויעשו והם מובלים עכשיו בצורה מאוד מרכזית במשרד כחלק בלתי נפרד מתוכנית הלימודים, לא כעוד משהו שעושים שעה בשבוע, יופי, כדי לעשות "וי", והסיפור של ההורים הוא מאוד מרכזי מבחינתנו.

עידית סילמן: אני רק אגיד שזה נהדר ואנחנו שמענו על זה, אבל עדיין אין מורה לתחום הזה.

עידית סילמן: אם אתם מצפים שהיועצות, בנוסף לכל ההתאמות וה- ADHDוהדברים האחרים שהן מטפלות, יעשו גם את זה לבית ספר שלם, אז לא יהיה.

עידית סילמן: אם אתם חושבים להכשיר מורות או מורים לדבר הזה, זה אומר שזה ייקח עוד שנתיים-שלוש עד שהצוותים יוכשרו.

עידית סילמן: ישבה כאן נציגה של משרד החינוך שאמרה שבשנתיים האחרונות אף צוות חינוכי לא הוכשר בתוכנית של "אני ועצמי" או איך שקוראים לתוכנית הזאת.

מיטל בן גיגי: בנוסף לפסיכולוגים החינוכיים ובנוסף למטפלים באמצעות אומנויות שקיימים שם, רק לא נותנים להם את המשאבים - - -

עידית סילמן: צריך להכניס אותם למערכת.

עידית סילמן: הפסיכולוגיה הציבורית, אנחנו יוצאים עכשיו להחלטת ממשלה כמו שעשינו במקצועות הבריאות, לפסיכולוגיה הציבורית כדי שזה יאפשר גם באמת בזירות האלה, ואנחנו עובדים על זה מול משרד ראש הממשלה וזה מאוד מתקדם, אני חייבת לומר.

עידית סילמן: זה אפילו יותר קל ממה שחשבנו מבחינת התהליך של זה, ואני מקווה שאנחנו נוכל להביא את הבשורה הזאת.

אורנה קרשטיין: אנחנו מברכים על זה ואנחנו ממשיכים בפעולה מול צוותי החינוך כל הזמן.

אורנה קרשטיין: זה חובה.

אורנה קרשטיין: אנחנו בהחלט מחזיקים בזה.

אורנה קרשטיין: מורה צריך לדעת קודם כל איך להתבונן לילד, ללב ולנפש מעבר ללימודים הפורמליים, וזה מה שכל הזמן עושים.

אורנה קרשטיין: בהחלט צריך לעשות את זה וזה נעשה.

עידית סילמן: אוקיי, אנחנו נשמח לשמוע על תוכניות אופרטיביות באמת שתבואו ותציגו לנו אותן.

אורנה קרשטיין: נשמח להציג.

עידית סילמן: שפרה, בבקשה.

שפרה צרי: שלום, תודה על ההזמנה להיות פה.

שפרה צרי: לפני כשנתיים וחצי היינו עם הילד באשפוז פעם שנייה זמן קצר אחרי אשפוז קודם.

שפרה צרי: - - - של הפעם השנייה אומרים לנו, תשמעו, הילד צריך פנימייה.

שפרה צרי: אני שואלת, למה?

שפרה צרי: כי המקרה האובדני נעשה בבית, ואם המעשה האובדני נעשה בבית, כנראה שלא טוב לו בבית וצריך פנימייה.

שפרה צרי: נדלג על כל הקטע של ההאשמה של ההורים וחוסר ההיגיון - - - .

שפרה צרי: כשהילד יוצא מבית החולים אחרי שפמפמו לו כל הזמן, הפתרון לבעיה שלך היא פנימייה.

שפרה צרי: מה שהמערכת משדרת לילד ולהורים, מצד אחד אתם לא יכולים להסתדר, אתם צריכים פנימייה.

שפרה צרי: מצד שני אתם צריכים להסתדר כי אין.

שפרה צרי: הורים שצריכים להסתדר עכשיו כמה חודשים בבית עם ילד בלי מסגרת, רוצים לעשות משהו כדי שהסיפור הזה יצליח.

שפרה צרי: חוסר אינפורמציה על ועדות, איזה ועדות נצטרך לעבור, בשביל מה, מה טווחי הזמן שבהם יכול להיות שתהיה ועדה, מתי נקבל תשובות וכל זה, מאוד מפריע לקבל החלטות.

שפרה צרי: כיום הילד שלי כבר שנתיים בפנימייה.

שפרה צרי: מלכתחילה לא רציתי את זה.

שפרה צרי: בדיעבד זה התברר כהצלחה מאוד גדולה, אבל כיום כשמשפחות חדשות נכנסות לזה, אני אומרת להן, תדעו, אתם צריכים להיערך לטפל בילד עד ספטמבר כי זה הזמן שרוב המקומות ופנימייה ובתי הספר המיוחדים נפתחים.

שפרה צרי: לנו לא היה מידע על זה.

שפרה צרי: יש הרבה הורים שמכוונים אותם ללכת לפנימייה, שלוחצים עליהם לשלוח את הילד לפנימייה והם לא רוצים.

שפרה צרי: לעומת זאת הורים אחרים שרוצים שתהיה פנימייה לילד שלהם ואין.

שפרה צרי: אני רוצה לקרוא שהמערכת, כשהיא חושבת איזה ילד הולך לפנימייה ואיזה לא, תיקח בחשבון את היכולת של ההורה, את ההרגשה של ההורה שבקשר עם הילד או לא בקשר עם הילד, הרגשה של הילד, שהוא יכול ורוצה להחזיק את הילד או לא יכול להחזיק את הילד.

שפרה צרי: אני רוצה עכשיו להתמקד בתקופה של בין האשפוז לפנימייה.

שפרה צרי: מרגע שהילד נכנס לאשפוז, שאמרו לנו שהוא צריך פנימייה, רצינו שהרווחה תלווה אותנו, שתעזור לנו לדעת מה קורה.

שפרה צרי: העובדת הסוציאלית של המשפחות היא עובדת עם המון דברים אחרים ולא מבינה את הקטע.

שפרה צרי: אין לה מידע לתת לנו.

שפרה צרי: אנחנו שואלים אותה איזה פנימייה הם מתכוונים לשלוח את הילד שלנו, בין מה למה אפשר לבחור?

שפרה צרי: מה הולך להיות שם?

שפרה צרי: אין לה מידע.

עידית סילמן: מדברים על רצף טיפולי, ואני מתחברת למה שהמשרד אומר, אבל אין רצף טיפולי.

עידית סילמן: אין רצף בכלל.

עידית סילמן: אין לאן ללכת.

רחלי שטרן: כן, אבל אם יהיה רצף ונבנה את זה באמצעות גם של מתאמי טיפול וגם באמצעות שיהיה באמת איזושהי מיומנות - - -

עידית סילמן: נכון, אבל צריך לבנות את זה.

עידית סילמן: את מבינה שיש כל כך הרבה לקונות וההורים חסרי אונים.

שפרה צרי: כמו שיש עובד סוציאלי ברווחה שהוא מטפל בצרכים מיוחדים, עובד סוציאלי אחר ברווחה שהוא מתמחה בזקנה.

שפרה צרי: עובד סוציאלי של צרכים מיוחדים לא יקרא לילד מפגר כי כל הילדים שהוא מטפל בהם, יש להם קשיים.

שפרה צרי: עובד סוציאלי שמטפל בגיל השלישי לא יקרא לאיש זקן בלה, כי ככה כל המקרים שלו.

שפרה צרי: כך יכול לעזור אם יהיה ומחלקת הרווחה, מישהו - - -

רחלי שטרן: זה מוגש בתוכנית הלאומית שאנחנו מגישים אותה מוגש שם שיהיה תקצוב לעובדים סוציאליים ברשויות המקומיות, בשלטון המקומי כדי שיהיו ייעודיים סביב התוכנית של ילד ונוער בבריאות הנפש כדי לעשות את החיבור הבין-משרדי כדי שלא יהיה כפי שציינתם, את הבין לבין, לבין הנפילות האלו בין המשרדים.

יערה ישורון: כן, אבל כל עוד המערכת תאשים הורים או תגרום להם להרגיש אשמים ותדיר אותם מהטיפול ומכל המערכת ומכל הרצף, אז אין לנו סיכוי.

עידית סילמן: כל ילד, אורתופדיה, יש אורתופדית, יש מהלך טיפול, אנחנו יודעים לאן מוציאים.

עידית סילמן: יש שיקום, יש שיקום בבית.

עידית סילמן: בבריאות הנפש הכול נופל בין הכיסאות.

עידית סילמן: זו המחלה הכי מתעתעת כי לא רואים מבפנים ולא רואים מבחוץ ולא יודעים לזהות ואנשים חושבים שזה מצבי רוח בלתי נשלטים.

עידית סילמן: הסטיגמה גם ככה כל כך קשה.

עידית סילמן: דבי צפתי, בבקשה.

דבי צפתי: תודה רבה לך עידית יקרה ותודה לכל הנוכחים פה על מה שאתם מביאים לתוך השיח.

דבי צפתי: אני באמת מאמינה שהכוחות כאן יביאו לשינוי.

דבי צפתי: אני רוצה לספר לכם שאני אימא של ליאורי.

דבי צפתי: לפי התאריך הלועזי הפור על המשפחה שלנו נופל השנה בדיוק בפורים, ולפני 12 שנים ביתנו ליאור התאבדה.

דבי צפתי: באותה תקופה השכול של האובדנות היה שכול מאוד יתום והייתה עמותה אחת, עמותת "בשביל החיים" שסייעה באופן לגמרי עצמאי למשפחות שהייתה בהן אובדנות.

דבי צפתי: אנחנו קיבלנו סיוע מהעמותה וכיום אני יכולה להגיד שהעמותה נותנת מענה נרחב למשפחות להתמודד עם השכול המורכב של אובדנות.

דבי צפתי: השכול של האובדנות הוא שכול מסוכן כי בני משפחה שהייתה בהם התאבדות הם ברמת סיכון של פי שמונה מהאוכלוסייה הכללית, שתהיה בהם עוד התאבדות.

דבי צפתי: לפתחינו כל הזמן מגיעים טלפונים ממשפחות שהיה בהם ניסיון אובדני.

דבי צפתי: אנחנו מרימים ידיים ואנחנו אומרים, אנחנו מצטערים, אנחנו מטפלים במשפחות רק אחרי.

דבי צפתי: אני קוראת לעידית היקרה ולוועדה הזאת להביא את המסקנות החל מרמת טיפת החלב, ליווי משפחתי למשפחה, לשינוי השיח.

דבי צפתי: המשפחה כולה, האחים של המשפחה, הסבא והסבתא, בני הדודים, כולם חייבים להיות חלק מהשיח כי אנחנו יודעים שכשכולם שותפים לשיח, אנחנו יכולים גם לתת כוחות אחד לשני.

דבי צפתי: מהמקום הזה של שיח משנה מציאות אני רוצה לעדכן אתכם, אנחנו בעמותה מעלים מודעות באמצעות שיחה שאנחנו קוראים לה הרצאת מניעה, בני משפחות שכבר הייתה בהם התאבדות מביאים לכל קהל שמזמין, אם זה קהל בעבודה, אם זה בתי ספר, אם זה מכינות.

דבי צפתי: כל מי שמזמין אותנו, אנחנו מגיעים.

דבי צפתי: אנחנו משלבים עם הסיפור האישי שלנו סימני זיהוי למצוקה אובדנית.

דבי צפתי: תיראו, קהילה יכולה להציל חיים וכשקהילה מודעת, זה חלק מהעניין.

דבי צפתי: אנחנו גם שותפים לתוכנית "בוחרים בחיים".

עידית סילמן: נכון, מדהימה.

דבי צפתי: נכון, אבל יחד עם זאת אני רוצה להביא בפניכם, פרופ' קלומק שהיא גם שותפה מלווה לתוכנית "בוחרים בחיים", אומרת אוקיי, התוכנית "בוחרים בחיים" מדברת על שנתון אחד של קהילת בית הספר שתקבל כלים להתמודד עם הנושא של אובדנות.

דבי צפתי: מדברים על אובדנות באמת.

דבי צפתי: עכשיו בעצם השיח בעולם כולו וגם בישראל אנחנו רוצים להביא את זה, להביא את Social emotional learning (בתרגום חופשי-למידה רגשית חברתית) ולהתחיל כבר מהגן להגיד שמותר להגיד שכואב.

דבי צפתי: זה חלק מהעניין.

דבי צפתי: אם בגן אנחנו נתרגל לדבר על הדברים באופן גלוי, אז כשנגיע לכיתה ט' ונפגוש את תוכנית "בוחרים בחיים", זה יהיה חלק מהמציאות של כולנו.

דבי צפתי: אני שמחה, עידית, שאת יחד איתנו, ואנחנו סומכים עליך שאת תובילי את השינויים האלה ביד רמה.

דבי צפתי: תודה לכולם.

עידית סילמן: אני מעריצה אתכם.

עידית סילמן: כן, את רצית לדבר.

שרית שרם-יבין: אני כאן מטעם מטיב, המרכז הישראלי לפסיכוטראומה.

שרית שרם-יבין: אני רציתי להגיד על איפה ה-SEL להורים?

שרית שרם-יבין: כי תוכניות הSEL- הרבה מאוד פעמים נוגעות לתלמידים ולא נוגעות להורים.

עידית סילמן: נכון.

שרית שרם-יבין: חלק גדול מהדיון הזה הוקדש לכל המסביב, ואני חושבת שצריך כל פעם לחזור להורים שהוזכר כאן שמצד אחד הם גם צריכים להיות ה-case manager והם צריכים גם להיות אלה שהם תומכים בילדים ומלווים אותם ועוזרים להם, ויש גם את החלק שבו ההורים עצמם צריכים את הטיפול עבור עצמם, את הטיפול בהורות.

שרית שרם-יבין: אני גם רוצה להגיד שאם מדברים על תקציבים וכל הנושא הזה, יש אין-סוף מחקרים שמראים עד כמה הטיפול ההורי הוא גם מניעתי והוא גם יעיל והוא גם יחסית זול במשאבים.

שרית שרם-יבין: זה מה שיוצר את החוסן הקהילתי.

שרית שרם-יבין: אם נותנים את התמיכה להורים, הם מובילים את כל המשפחה ואת כל הקהילה.

עידית סילמן: תודה.

אורנה קרשטיין: אחד האינדיקטורים ב-SEL של משרד החינוך הוא בהחלט אינדיקטור של הורים ומשפחה.

אורנה קרשטיין: זה לגמרי בתוך התוכנית הזאת.

לילך לוי סדוביץ: בגיל 18 הילד עדיין ילד ואי אפשר לזרוק אותו ממחלקה פסיכיאטרית של נוער בגיל 18 ודקה, להעביר אותו.

לילך לוי סדוביץ: מישהו צריך לתת פתרון לגיל 18 עד 21 לפחות.

לילך לוי סדוביץ: זה לא הגיוני שנערות נפגעות פגיעה מינית - - -

עידית סילמן: יהיו במחלקות בכלל עם בנים ביחד, מי שנפגעה מינית.

לילך לוי סדוביץ: אני אומרת לך, אני מייצגת פה את דור הביניים.

לילך לוי סדוביץ: גם לזה צריך להקדיש דיון.

עידית סילמן: זה אנחנו ממש עכשיו בתהליך מול המשרד, לפצל.

עידית סילמן: יערה היקרה, מילות סיכום שלך.

יערה ישורון: קודם כל באמת תודה רבה.

יערה ישורון: הדיון היה היסטורי בראשיתו והוא עוד יותר היסטורי בסיומו.

יערה ישורון: אני מקווה ומאמינה שרק התחלנו פה דרך.

יערה ישורון: תודה רבה.

יערה ישורון: באמת אין לי מילים על מה שאת עושה פה בשביל כולנו.

יערה ישורון: גם אמרו את זה אבל זה חשוב.

יערה ישורון: את עושה עבודה מדהימה, חיונית, מצילת נפשות ומצילת משפחות.

יערה ישורון: תודה רבה לך על הדבר הזה.

יערה ישורון: אני לא אחזור פה על דברים, רק נקודה אחת.

יערה ישורון: אני חושבת שאחד מהדברים שהם הכי מקשים על הרצף ועל הפיצול הבין-משרדי ועל כל מה שקורה זה תחושת האשמה שנמצאת כאן ואוכלת כל חלקה טובה.

יערה ישורון: יש תחושת אשמה מאוד קשה מתוך המערכות ואני חושבת, בלי תקציבים, רק עם שנייה לשנות את המבט ולהסתכל על ההורים באמת כשותפים אמיתיים, כבעלי העניין העיקריים וכאלה שהם לא אשמים וצריך לעזור להם ולא לחבוט בהם, זה כבר יכול לעשות איזה שינוי מאוד משמעותי והלוואי שהדבר הזה יקרה ויעבוד ונצליח לעשות פה מהפכות גדולות.

יערה ישורון: תודה.

רחלי שטרן: יערה יקרה, אני מזמינה אותך לשיח של שותפות.

רחלי שטרן: אני ממש מרגישה שההורים והמשפחות לגמרי חלק מהתהליך הטיפולי המשפחתי, ממש בלי האשמות.

יערה ישורון: אז כשהמשפחות גם ירגישו את זה, שם נשמע שזה - - -

רחלי שטרן: אז אני אשמח שנתכנס לשיח - - -

עידית סילמן: אנחנו נעשה את החיבורים ובשמחה, ובפגרה אנחנו נשקיע בתכלול הבין-משרדי הזה.

עידית סילמן: יש לנו את המנכ"לים שמוזמנים בשביל התוכנית הבין-משרדית שהיא לא תצא ללא ההורים מבחינתנו בתוך התוכנית, לכן אנחנו נתכנס בפגרה, וענת כהן שמואל, מנהלת הוועדה דואגת למפגש של שרים, של מנכ"לים, וההורים יהיו חלק מזה ויהיו שותפים.

רויטל לן כהן: והנציבות בבקשה.

עידית סילמן: הנציבות.

עידית סילמן: בבקשה, ענת, הנציבות מעוניינת לקחת חלק, והאמת שרויטל לן באמת עושה - - -

עדית סרגוסטי: וארגון בזכות.

עידית סילמן: וארגון בזכות, באמת עושים פה עבודה מעולה.

עידית סילמן: אתם בטוח תגיעו אבל באמת אנחנו רוצים את ההורים בתמונה.

עידית סילמן: ההורים הם גורם מחולל שינוי שהמערכת לא הסתכלה עליו מספיק עד היום והיא צריכה להקדיש לו את המשאבים, את הכוחות, את האנרגיות, כי בסוף אנחנו רואים, אין מי שיטפל חוץ ממנו.

עידית סילמן: אנחנו נמשיך וננסה לקדם.

עידית סילמן: גם אם החקיקה הזו נפלה לחצי שנה ולא נוכל להעלות אתה, אז אנחנו נקדם את זה כרגע.

עידית סילמן: כתבו לי מהמשרדים, סילמן, אל תדאגי, אנחנו מקדמים את זה גם ללא חקיקה, שינויים, מה שאתם רציתם ומה שאת עובדת גם מול שיבי פרומן וגם מול המשרדים, והדברים יתקדמו.

עידית סילמן: אנחנו נמשיך ונשתדל לעשות את הכי טוב שלנו בכל הזירות, ולשבת כאן ביחד אתכם ולהביא עוד פעימה ועוד פעימה.

עידית סילמן: מעכשיו אני יכולה להגיד, רויטל, שאנחנו כבר מגישים גם את מה שאת הבאת לנו עכשיו ושלחת, וגם את הנושא של ימי מחלה וחל"ת שכבר הצוות שלי על זה ואנחנו מתקדמים על זה מול המשרד, אז יצאנו גם עם דברים טובים.

עידית סילמן: תודה רבה לכם ונתראה בדיון הבא.

עידית סילמן: הוא יהיה בפגרה ואנחנו נעדכן אתכם מתי.

עידית סילמן: תודה, אני נועלת את הישיבה.