ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 24, פרוטוקול מספר 144, 2022-05-17 09:00

משה טור פז: בוקר טוב, שלום, נעים מאוד, שמי משה, אני ממלא מקום של שרן היום כיו"ר ישיבת ועדת החינוך.

משה טור פז: הנושא שעל סדר היום שלנו הוא נושא חשוב מאוד – שיקום נוער לאחר תקופת מאסר, במסגרת ציון יום שיקום האסיר.

משה טור פז: אני מקווה שבהמשך הישיבה תצטרף אלינו גם מיכל שיר סגמן, חברת הכנסת שבעצם מובילה את היום הזה כיו"ר הוועדה לזכויות הילד.

משה טור פז: הנושא שעל סדר יומנו היום הוא באמת נושא מאוד חשוב.

משה טור פז: תרשו לי לפתוח בנימה אישית.

משה טור פז: את שירות בתי הסוהר רוב האנשים בישראל לא מכירים, או מכירים מרחוק, מהכותרות.

משה טור פז: אבל היתה לי הזכות להכיר אותו באופן אישי דרך אחי, שעבד בו כעובד סוציאלי, שהתמחה בשיקום אסירים.

משה טור פז: הקים את מה שנקרא אגף הגיל השלישי, היה לו שם אחר בזמנו.

משה טור פז: הוא נפטר לפני עשרים וארבע שנים במהלך תפקידו כעובד סוציאלי בשירות בתי הסוהר.

משה טור פז: ועד היום הקשרים וההבנה מה זה, מה החשיבות של שירות בתי הסוהר בחיינו הישראלים היא מאוד קרובה ללבי.

משה טור פז: אז זה ככה בנימה אישית.

משה טור פז: ואנחנו באמת על סדר היום שלנו, באמת בדיון מאוד מאוד חשוב, אני כבר מזהיר שהוא דיון קצר, בגלל נסיבות קביעתו, אבל זה לא מוריד מחשיבותו.

משה טור פז: ואנחנו נרצה הבוקר להבין קצת יותר מה קורה לבני הנוער כאשר הם נמצאים ובעיקר כשהם יוצאים מאיזו שהיא תקופה בבית הכלא.

משה טור פז: מה המשמעות של זה, מה ההיערכות שמשרד החינוך עושה.

משה טור פז: נמצאים כאן נציגי משרד החינוך.

משה טור פז: כיצד העבודה הבין-משרדית פועלת, ומה צריך לעשות כדי שהדברים האלה יפעלו בצורה טובה יותר.

משה טור פז: אז תודה רבה לכל המשתתפים.

תמי סלע: היתה לנו פנייה מהרשות לשיקום האסיר שבעצם באמת שמה דגש על ההיבטים של ההשתלבות במסגרות החינוכיות.

תמי סלע: אז אני מניחה שנשמע גם איפה הקשיים.

תמי סלע: אני רק אגיד שלפחות ממה שאני ראיתי, בחוק הרשות לשיקום האסיר באמת אין התייחסות ייחודית לנושא של נוער, ושל שירות המבחן לנוער, ולהעלות את השאלה להמשך באמת האם היה מוצדק לעשות תיקון שייתן את הדגש הזה.

תמי סלע: כי יכול להיות שזה גם מסית את המשאבים וההתכווננות לכיוונים אחרים.

משה טור פז: מצויין.

משה טור פז: אני רק אציין שנמצאת אתנו קבוצה של בני נוער ואסירים משוקמים, קבוצה ייחודית, ואנחנו נשמע גם אותם בהמשך.

משה טור פז: אז תודה.

משה טור פז: הרשות לשיקום האסיר, בבקשה.

ליאת שוסטרי זיני: שמי ליאת שוסטרי זיני.

ליאת שוסטרי זיני: אני קרימינולוגית שיקומית במקצועי.

ליאת שוסטרי זיני: ואני עובדת ברש"א כבר שבע עשרה שנים.

ליאת שוסטרי זיני: אני משמשת כראש תחום נוער וצעירים ברשות לשיקום האסיר.

ליאת שוסטרי זיני: ואני כאן היום, נמצא לצדי יונתן שחר שהוא מנהל מסגרת שלנו, יש לנו ארבעה מרכזי נוער, אני אדבר על זה בקצרה, וגם אריאל שם-טוב, שסיים אצלנו שנתיים שירות לאומי.

ליאת שוסטרי זיני: ואני מאוד אשמח כמובן שתשמעו גם אותו, והוא יוכל גם לדבר על ההתמודדות שלו במערכת החינוך.

ליאת שוסטרי זיני: ויושבים פה גם נציגים מרש"א שהם מה שנקרא רש"א בגירים, גם תלמידי תיכון ומנהל תחום מסגרות אצלנו, ומטופלים שלנו.

ליאת שוסטרי זיני: אני מקווה שגם הם יהיה להם את הזמן להציג.

ליאת שוסטרי זיני: אני אנסה לעשות את זה הכי בקצרה שאני אוכל.

ליאת שוסטרי זיני: למען הגילוי הנאות אני אומר שקיבלנו הודעה על הדיון הזה במסד זמנים מאוד מאוד קצר.

ליאת שוסטרי זיני: לא זמן שאיפשר לנו לשבת עם משרד החינוך או עם גורמי שב"ס ולדבר על הדברים.

ליאת שוסטרי זיני: ואני כן אגיד שזה חשוב מאוד לומר את זה, זה באמת תחום שהוא מורכב.

ליאת שוסטרי זיני: אבל במהלך השנים הצלחנו ליצור שיתופי פעולה מאוד טובים עם הרבה גורמים.

ליאת שוסטרי זיני: גם עם שב"ס, גם עם מחלקת החינוך.

ליאת שוסטרי זיני: אנחנו עובדים עם שרונה מוסאי, גם עם החטיבות לקידום נוער, גם עם בתי ספר מפתן, לימודי הילה מה שנקרא.

ליאת שוסטרי זיני: אבל יחד עם זאת אני כן אגיד שבכל תכנית נוער שאנחנו מגישים, למעשה תחום הנוער אמון על טיפולם ושיקומם של קטינים בגילאי ארבע עשרה עד שמונה עשרה, ובגירים צעירים בגילאי שמונה עשרה עד עשרים ושתיים.

ליאת שוסטרי זיני: עשרים ואחת כולל.

ליאת שוסטרי זיני: ודווקא הקטינים, שמהווים אצלנו בסך הכל שמונה עשר אחוזים מכלל המטופלים בתחום שמטפל בכארבע מאות מטופלים בשנה, הוא דורש את המשאבים הכי גדולים מכולם.

משה טור פז: מה הקריטריונים לכניסה למועדון של הארבע מאות?

משה טור פז: אותם ארבע מאות שהרשות מטפלת בהם, לפי מה הם נכנסים לשם?

ליאת שוסטרי זיני: בעקרון תחום הנוער מקבל כל מי שאומר רוצה אני.

ליאת שוסטרי זיני: מוכן אני להיכנס לתכנית שיקום, להיות בפיקוח, להיות עם אזיק אלקטרוני אם צריך.

ליאת שוסטרי זיני: להיכנס לאיזה שהוא מערך שאני יודע שבשליש שלי, האחרון של המאסר, אני לא שוהה במתקני שב"ס אלא אני יוצא החוצה.

ליאת שוסטרי זיני: אבל אני צריך לעמוד בתכנית מסויימת, שהיא ייחודית ומותאמת לצרכים שלי.

ליאת שוסטרי זיני: ומי שיגיד רוצה אני, ייכנס.

ליאת שוסטרי זיני: אנחנו גם מבינים מראש שתחום הנוער מטפל באוכלוסייה מאוד רגישה.

ליאת שוסטרי זיני: גם קטינות, מושג האחריות, שאצל מבוגרים הרבה יותר ברור, לוקח אחריות על מעשיו, מבין את השלכות מעשיו, אמפתיה לקורבן, בגילאים צעירים זו סוגייה שהיא מורכבת יותר.

ליאת שוסטרי זיני: לוקח זמן לעבד אותה בטיפול.

ליאת שוסטרי זיני: ולכן לא כל מי שגם יגיד אני לא לוקח אחריות בהכרח לא נקבל אותו לתכנית שיקום.

ליאת שוסטרי זיני: אלא הטיפול יהיה אמור להיות כזה שיוביל אותו לשם.

משה טור פז: מעולה.

משה טור פז: ליאת, אם את יכולה להתמקד באתגרים שעומדים בפניכם.

ליאת שוסטרי זיני: אז בעצם היום נמצאים בשב"ס מעט מאוד קטינים, בנקודת זמן כמעט ששים, אבל פה גורמי שב"ס שידייקו אותי.

ליאת שוסטרי זיני: הם עד גיל שמונה עשרה.

ליאת שוסטרי זיני: זאת אומרת שרובם נשפטים למאסרים קצרים מאוד.

ליאת שוסטרי זיני: ולעשות תכנית שיקום חינוכית בתקופה קצרה, היא דורשת רצף טיפול מאוד מאוד חזק.

ליאת שוסטרי זיני: כשנער מגיע לכלא, הוא משוייך לשב"ס.

ליאת שוסטרי זיני: ברגע שהוא משתחרר אמורה להיות הסרה של השיוך הזה, על מנת שהוא יוכל בעצם להשתייך למסגרת חינוכית אחרת.

ליאת שוסטרי זיני: אז זה מתחיל בזה שהתקופות שלהם מאוד מאוד קצרות לשיקום.

ליאת שוסטרי זיני: חלקם לא רוצים להיקלט, בגלל כל מיני כשלונות עבר, במסגרות חינוך.

ליאת שוסטרי זיני: יש כאן קושי של מסגרות חינוך לקבל אותם אליהם בחזרה.

ליאת שוסטרי זיני: יש פחד.

ליאת שוסטרי זיני: הם פגעו במסגרות האלה, הם מפחדים שהם יגררו נערים אחרים.

ליאת שוסטרי זיני: נערים שהגיעו כבר לגיל שבע עשרה, הם כבר ממש מבוגרים, על פי רוב לא יקבלו אותם, כי הם כבר בשנה האחרונה של הלימודים.

ליאת שוסטרי זיני: אז יהיה קושי לקבל אותם.

ליאת שוסטרי זיני: וכאלה שהגיעו לגיל שמונה עשרה, ועדיין באופק, כי הרי בגיל שמונה עשרה כבר עוברים לכלא של בגירים, אז כמעט אין מענים חינוכיים מותאמים להם.

משה טור פז: אני מבין שאתם סגרתם את היחידה באופק בגלל מיעוט נמצאים, או שאני טועה?

עידית זוהר: אופק לא נסגר, הוא הפך להיות מתחם בתוך בית סוהר אחר.

משה טור פז: הוא כבר לא כלא בפני עצמו, הוא חלק ממשהו גדול יותר.

עידית זוהר: אבל הוא עובד כמתחם עצמי.

משה טור פז: וזה נחשב הצלחה, העובדה שיש כל כך מעט קטינים היום בכלא?

עידית זוהר: שמי עידית זוהר, אני משירות בתי הסוהר.

עידית זוהר: אני עובדת סוציאלית במקצועי.

עידית זוהר: אני מענף טיפול ושיקום במחלקה המקצועית בשב"ס.

עידית זוהר: אני חייבת להתחיל ולהגיד שאנחנו ככה, עד הבוקר, לא הבנו מה מטרת הדיון, קיבלנו את הזימון אתמול.

עידית זוהר: אחרת היתה נמצאת כאן בעצם ראש ענף חינוך, פחות הטיפול אולי, לעניין הרצף החינוכי.

עידית זוהר: אבל אני אנסה לייצג אותה.

משה טור פז: אם את יכולה להתייחס לנקודה הזו של המספר הנמוך.

משה טור פז: האם המספר הנמוך של הקטינים בבתי הסוהר הוא מבחינת

משה טור פז: כם עדות להצלחה, או לכישלון.

משה טור פז: ואני בכוונה מחדד את זה.

עידית זוהר: אני אומר שאני חושבת שזה כן איזו שהיא נקודת ציון שהיא חיובית.

עידית זוהר: אני לא יודעת להגיד אם הצלחה או כשלון, אבל זו נקודת ציון חיובית לכך שנערים יותר משתלבים, לפני המאסר, כבר מוצאים להם חלופות, וככה יש הצלחות בעניין הזה.

ליאת שוסטרי זיני: אני דווקא שמחה שדיברנו על הנקודה הזאת, כי למעשה שישים קטינים ביחס למאתיים שהיו בעבר, בתקופה שאני הייתי יועצת בכלא אופק, זה בהחלט יכול להיחשב כהצלחה.

ליאת שוסטרי זיני: ויחד עם זאת חשוב שכולנו נזכור שמדובר בנערים הכי מורכבים של המדינה, ואלה שבאמת זקוקים להמון משאבים.

ליאת שוסטרי זיני: זה בעצם הקרם של הקרם, מה שנקרא.

ליאת שוסטרי זיני: התחלתי לדבר על החשיבות, מאחר ואנחנו מקבלים אותם בנקודת זמן שלפעמים הם ממש רק נשפטים, ואז תקופת השליש, הפיקוח שהם יכולים להיות בחוץ, היא מאוד קצרה.

ליאת שוסטרי זיני: היא יכולה לנוע בין חודשיים לחצי שנה, שנה זה מקרה מעולה, כמעט ולא קורה אצלנו.

ליאת שוסטרי זיני: ואנחנו צריכים לעבוד ממש מהר על מנת להצליח לשלב אותם במסגרות חינוכיות.

ליאת שוסטרי זיני: אנחנו גם יודעים, ואני אגיד את זה פה, שהשכלה והשתלבות בחינוך תורמים בהכרח לשיקום.

ליאת שוסטרי זיני: כל תכנית שיקום, אמרתי שיש התערבות חינוכית, בפועל היישום הוא לא תמיד פשוט.

ליאת שוסטרי זיני: דיברתי גם על הגיל, דיברתי גם על כך שיש התנגדות מצידם, וחשש להשתלב מחדש במסגרות חינוכיות.

ליאת שוסטרי זיני: ולעתים גם מפחדים לקבל אותם למסגרות.

ליאת שוסטרי זיני: אני חושבת שיש אולי, יש הרבה מה להגיד על זה, אבל בסופו של יום צריך למצוא איזה שהם פתרונות שהם יצירתיים.

ליאת שוסטרי זיני: לא פעם עבדנו רבות עם החטיבה לקידום נוער, שבמקרים שלא יכלה לקבל נער מאוד מורכב למסגרת שלהם הם הגיעו למצב שהם השקיעו משאבים עצומים עבורנו, על מנת שבמרכזי הנוער שלנו יהיה מישהו שיגיע וילמד באופן שהוא פרטני.

ליאת שוסטרי זיני: אני אגיד, חשוב לי כן לומר את הדברים שנראה לי שחשוב שנעשה אותם בשביל לקדם את העניין.

ליאת שוסטרי זיני: יש לנו ארבעה מרכזי נוער בכל הארץ.

ליאת שוסטרי זיני: בחיפה, בתל אביב, בבאר שבע ובירושלים, בשכונת ארנונה.

ליאת שוסטרי זיני: יונתן פה שיושב לצדי מנהל את המסגרת הזאת.

משה טור פז: אני מבין שששים אחוז מבני הנוער הם מהמגזר הערבי.

משה טור פז: המרכזים במיקום הזה נותנים לזה מענה?

ליאת שוסטרי זיני: קודם כל כן, אנחנו מקבלים גם מהפריפריות ומכל האזורים.

ליאת שוסטרי זיני: המרכז בירושלים המאפיין הייחודי של המרכז שמגיעים לא מעט ממזרח ירושלים.

ליאת שוסטרי זיני: יונתן יוכל לדבר על זה.

ליאת שוסטרי זיני: דווקא כאן יש לנו באופן מפתיע אחוז יותר גבוה של קבלה לבתי ספר, במזרח ירושלים.

ליאת שוסטרי זיני: מה שאנחנו לא רואים בשאר חלקי הארץ.

משה טור פז: אני מבין שיש חסם בירוקרטי, שעל מנת להשתלב שב"ס צריך לבטל את השיוך של הנער למערכת שב"ס, ושזה מונע חלק מהתהליך.

ליאת שוסטרי זיני: יש כמה דברים, שאם נעשה אותם יותר ביעילות, כולנו, שב"ס, רש"א וגם המסגרות שבחוץ.

ליאת שוסטרי זיני: את דיברת קודם על איזה שהוא שינוי חוק, וכולנו פה נדלקנו ממה שאת אמרת, כי אין באמת משהו שהוא ייחודי לנוער.

תמי סלע: אפילו שירות המבחן למבוגרים דווקא, כמה פעמים בכלל לא מוזכר נושא של נוער.

ליאת שוסטרי זיני: גם העניין של לעבוד כמה שיותר מהר, לקבל חומרים, יש חינוך בכלא, וחינוך טוב.

ליאת שוסטרי זיני: מלמדים שם, מכירים את הנערים.

ליאת שוסטרי זיני: לקבל דו"ח שהוא איכותי יותר מעמיק, שיגיע אלינו כבר עם הדו"ח הסוציאלי שמגישה העובדת הסוציאלית בכלא אופק, כבר שנוכל, שהצוות שלנו, של רש"א יוכל כבר לעבוד על החומרים, לראות מה האתגרים, ולשלב בחוץ.

ליאת שוסטרי זיני: גם לבטל את השיוך, וגם שבעצם מערכת החינוך יעזרו לנו בכל מיני אתגרים.

ליאת שוסטרי זיני: כי אמרתי שנער בן שמונה עשרה, או קצת לפני, לא יכול להיקלט בלימודים, הוא צריך איזו שהיא ועדה שהיא מיוחדת.

ליאת שוסטרי זיני: אז אם את מדברת על הצעת חוק, אז אולי שעד גיל עשרים לא צריך איזו שהיא ועדה מיוחדת, וכן תהיה אפשרות להשלים שתים עשרה שנות לימוד.

ליאת שוסטרי זיני: זו ועדה ייחודית במשרד החינוך, כי זה בעצם מקרה חריג כי הוא מעל גיל שמונה עשרה.

משה טור פז: בעצם הרחבת מרחב החינוך, האחריות החינוכית, כמו שקיים בחינוך המיוחד, משמונה עשרה עד עשרים ואחד, זה בעצם מה שאת אומרת.

ליאת שוסטרי זיני: עכשיו גם אני רוצה לומר שבעצם השחרור של הנערים הוא לא מסונכרן עם בתי הספר.

ליאת שוסטרי זיני: עם שנת הלימודים.

ליאת שוסטרי זיני: זאת אומרת הוא יכול פתאום להשתחרר לקראת סוף השנה.

ליאת שוסטרי זיני: הוא יכול באמצע השנה.

ליאת שוסטרי זיני: ואז גם יש מורכבות לחבר אותו בחזרה.

ליאת שוסטרי זיני: ואני חושבת שבהחלט יש פה גופים שעובדים נהדר ביחד, ועם נעשה כמה חיזוקים בינינו אנחנו נוכל לקדם את העניין הזה.

ליאת שוסטרי זיני: תודה רבה.

משה טור פז: תודה רבה לך.

משה טור פז: יונתן, אתה יכול בקצרה להסביר מה אתה עושה?

יונתן שחר: שלום, אני יונתן שחר, אני מנהל את בית שושן, שזה בית הוליסטי לנערים וצעירים לאחר מאסר.

יונתן שחר: יש לנו בעצם גם מסלול לינה, סוג של הוסטל, וגם מרכז יום.

יונתן שחר: אני אגיד שתחום החינוך הוא תחום מאוד חשוב לנערים וקטינים.

יונתן שחר: אני חושב שהדבר הנכון יהיה שלא צריך לבוא ולהגיד שלא טוב היום.

יונתן שחר: יש הרבה דברים טובים.

יונתן שחר: אבל אפשר לבנות מנגנון שיהיה איכותי יותר, ומהיר יותר בעיקר.

משה טור פז: אז מה חסר לך, תסביר.

יונתן שחר: אני חושב שמה שחסר זה מנגנון מהיר, שיש בו קבלת חומרים, ביטול שיוך, השתלבות במסגרת, כולל כמה פרמטרים ספציפיים, יביאו לזה שנערים יוכלו לצאת ממש מדלת לדלת ולהשתלב בבית ספר.

משה טור פז: וזה מנגנון ששירות בתי הסוהר אמור להוביל?

יונתן שחר: זה מנגנון שאנחנו צריכים לבנות ביחד, רש"א, משרד החינוך ושב"ס.

משה טור פז: תודה רבה.

משה טור פז: שירות בתי הסוהר, בבקשה.

עידית זוהר: אז כמו שאמרתי אני אחראית על כלא אופק, ברמה המקצועית.

עידית זוהר: אני שומעת את הדברים פה לראשונה, אני יודעת שנעשו כמה פגישות ואמור להתקיים עוד דיון יחד עם ראש המחלקה שלנו, לגבי הממשק והעברת המידע.

עידית זוהר: התחלנו כבר בכל מיני פעולות, שאחת מהן זה להכניס מתאמת לעניין הרצף החינוכי, בפיילוט של הרצף השיקומי לנערים.

עידית זוהר: כבר נכנסה מישהי מטעם משרד החינוך, שרונה, שהיא כבר התחילה לעבוד יחד איתנו.

עידית זוהר: וזה בעצם צעד ראשון שלנו לטובת הדבר הזה.

עידית זוהר: וזה ככה התחיל לעבוד כמו שצריך.

עידית זוהר: אנחנו נקיים דיון נוסף ונבדוק את עניין השיוך ונראה על מה מדובר.

משה טור פז: מה שאני מבקש, זה גם ירשם בסיכום, חלק מהתפקיד שלנו כאן זה להסיר חסמים בירוקרטים.

משה טור פז: הם הרבה פעמים מה שמונע מאתנו לממש את האחריות כלפי האזרח.

משה טור פז: ובאמת הסיפור הזה של ביטול השיוך, שחוזר על עצמו, זה דבר שמעסיק אותנו.

משה טור פז: ואנחנו מבקשים מכם לבחון כיצד אפשר לעשות את הדבר הזה בצורה היעילה ביותר.

עידית זוהר: בסדר גמור.

עידית זוהר: אני כן אגיד שלעניין הדו"חות והעברת האינפורמציה, גם על זה אני מבינה מליאת שנעשתה עבודה בעבר.

עידית זוהר: אנחנו נבחן את זה שוב איך אנחנו מעבירים את הממשק, אולי דרך המתאמת, אולי דרכנו, דרך הדו"ח הסוציאלי, נבחן איך אפשר לעבות את העניין החינוכי.

משה טור פז: ממה שאנחנו פוגשים פה בוועדה בדרך כלל הדברים האלה נפתרים בישיבות קבועות.

משה טור פז: אפשר אפילו בזום.

משה טור פז: אבל אם יושבים פעם בחודש ועוברים על האתגרים הקיימים ועושים את זה בצורה סדורה זה פותר חלק גדול מהדברים שמגיעים לשלוחה.

עידית זוהר: ואני מבינה ככה שבאמת יש יחידות לקידום נוער בקהילה שמותאמות לצרכים של הנערים שיוצאים מאתנו, וענף החינוך אצלנו כן מנסה לייצר את הממשקים הנכונים לטובת העניין.

משה טור פז: תודה.

משה טור פז: משרד המשפטים, בבקשה.

מיכל גולד: אני מיכל גולד, אני מתאמת בין משרדית למניעת עבריינות נוער.

מיכל גולד: אני אגיד קודם כל בצורה ברורה, שאלת אם זה הצלחה, זו הצלחה גדולה של כל מי שיושב פה בחדר, זה שאנחנו יכולים במדינת ישראל לדבר על זה שאנחנו עומדים על שישים, שבעים נערים בכלא, זה בזכות שילוב ידיים ובזכות עבודה מתואמת ומאומצת של כל הגורמים, וזה באמת דבר שבעיניי אפשר להגיד אותו בצורה ברורה.

מיכל גולד: אני מסכימה עם ליאת שאלה שנשארו מצריכים מאתנו לא מעט משאבים, וזה לא אומר שאנחנו יכולים להוריד רגל מהגז, להיפך.

מיכל גולד: אבל זו כבר נקודת ציון טובה.

משה טור פז: אני מסכים עם נימת דברייך, אבל אני חייב להשמיע פה את קולו של הציבור, שתחושתו היא שלעתים האצבע של בתי המשפט בהקשר של הכנסת אנשים לבית הכלא, אחרי שהם ביצעו פעולות עברייניות היא קלה במובן של רחמים.

משה טור פז: וזה קול שנשמע גם כאן.

משה טור פז: צריך גם אותו לזכור.

מיכל גולד: אני לא מייצגת את הנהלת בתי המשפט.

מיכל גולד: אני לא ברשות השופטת.

מיכל גולד: בעיניי, אני כבר אגיד מילה על הפיילוט שהוזכר פה, כלא אופק רובו זה דלת מסתובבת.

מיכל גולד: זה אותם נערים.

מיכל גולד: זה לא שיש הרבה נערים, אלא בעצם הנערים חוזרים וחוזרים, וזה מה שאנחנו בעצמם מנסים להגיד.

מיכל גולד: הצמצום הזה הוא הצלחה.

מיכל גולד: שלא יחזרו שוב.

מיכל גולד: באמת אני לא אכנס לזה לעומק, אבל עברה החלטת ממשלה אימצה דו"ח בין משרדי, שהוקם בזמנו על ידי שרת המשפטים דאז איילת שקד.

מיכל גולד: וכבר שנתיים אנחנו נמצאים בפיילוט בין משרדי ששותפים לו גם משרד החינוך ומשרד הרווחה, שירות בתי הסוהר וגם בתי המשפט.

מיכל גולד: שנועד לעשות רצף טיפולי בקטין מרגע שהוא נעצר עד שהוא משתחרר לקהילה.

מיכל גולד: אבל מה שמעניין זה שאנחנו כבר שנתיים בתוך הפיילוט הזה, ואני חושבת שאנחנו כל פעם מגלים נדבך נוסף.

מיכל גולד: כלומר אם יצאנו לדרך עם רצף טיפולי ורצף משפטי, אנחנו לאט לאט מבינים שגם יש רצף בריאותי, ויש רצף חינוכי, ויש עוד הרבה רצפים שצריכים לתפור ולהתאים.

מיכל גולד: אדוני דיבר על זה שברגע שיש משהו שהוא קבוע, אפשר לפתור.

מיכל גולד: וזה בדיוק הרעיון של הפיילוט.

מיכל גולד: בעצם יושבת ועדת עצורים אחת לשבוע, ועדת שפוטים אחת לשבועיים, ויש דיונים בוועדות שחרורים, כשהרעיון הוא שבאמת יושבים כל הגורמים יחד, וזה מה שציינה חברתי פה משירות בתי הסוהר, שלאחרונה הצטרפה נציגת משרד החינוך לאותה ועדה, על מנת שבאמת נוכל, זה היה רק פעם אחת, רק התחלנו, אז אני אפילו לא מכירה את הדברים.

משה טור פז: הוועדה שאת מדברת עליה זה אותו גוף תאום שתואר לפני רגע?

מיכל גולד: זה הפיילוט.

משה טור פז: אז אני מבין שהנושא הוא בעצם ביטול של שיוך של נער או נערה למערכת של שירות בתי הסוהר, על מנת שאפשר יהיה לקלוט אותו בחזרה במערכת החינוך.

מיכל גולד: לא מוכר לי, אבל אני אבדוק.

משה טור פז: חברת הכנסת וולדיגר, תודה שהצטרפת אלינו.

מיכל מרים וולדיגר: בוקר טוב, תודה על הדיון הכל כך חשוב הזה.

מיכל מרים וולדיגר: אני הגעתי באיחור, אני בשיחת טלפון משעה שמונה וחצי עם אב שאני מלווה אותו כבר המון זמן, שהבן שלו הוא באמת עם ריבוי מוגבלויות, כלומר יש שם גם פוסט-טראומה, גם OCD, עוד כל מיני מגבלות כאלה ואחרות.

מיכל מרים וולדיגר: אבל למרות מגבלותיו, אני אגיע לשורה התחתונה, היה בכלא אופק.

מיכל מרים וולדיגר: למרות שזה ממש לא היה המקום שלו.

מיכל מרים וולדיגר: כלומר כל הזמן, עם ערעורים לבית משפט, כי בבית המשפט כל אנשי המקצוע אומרים זה לא המקום שלו.

מיכל מרים וולדיגר: אבל משרד הרווחה אומר אין לנו מסגרות.

מיכל מרים וולדיגר: כל היום היה פינג-פונג.

מיכל מרים וולדיגר: והילד שהה, בחור שעוד לא בן שמונה עשרה, שהה חצי שנה בערך בכלא אופק.

מיכל מרים וולדיגר: אבל אתה יודע מה, הגעתי בדיוק לדיון היום, כי זו בדיוק הנקודה.

מיכל מרים וולדיגר: הנקודה היא, הוא השתחרר בפורים, ומאז ועד היום הוא אמור להיות בתוך מערכת החינוך, אין לו פתרון.

מיכל מרים וולדיגר: הוא יושב בבית, המצב קטסטרופלי.

מיכל מרים וולדיגר: שום מערכת חינוך לא מוכנה לקבל אותו, שום מערכת רווחה לא מוכנה לקבל אותו.

מיכל מרים וולדיגר: הלוואי וזה היה מקרה בודד, אני פשוט כרגע הגעתי משיחה איתו.

מיכל מרים וולדיגר: אני יכולה לפרט על פניות אחרות שמגיעות אליי.

מיכל מרים וולדיגר: אז אני לא בטוחה שזה רק משרד החינוך.

משה טור פז: חובת השיבוץ היא של הרשות המקומית.

משה טור פז: היא זו שמחוייבת לשבץ ילד בתוך זמן מיידי.

מיכל מרים וולדיגר: גם מול הרשות המקומית ניסינו לדבר.

מיכל מרים וולדיגר: הבירוקרטיה הורגת אותו, לא די שההורה הוא גם הורה יחיד.

מיכל מרים וולדיגר: מה שאני מנסה לומר שאני באמת מגיעה מוועדה לוועדה בכנסת, אני מטפלת בתחומים מאוד מאוד ברורים.

מיכל מרים וולדיגר: ואני בכל ועדה שומעת, ואני באמת מכבדת פה את כל היושבים סביב השולחן, ומבינה את מלאכתם, אבל בסוף האזרח הקטן כל הזמן נופל בין הכיסאות, הוא נופל בבירוקרטיה.

מיכל מרים וולדיגר: ואנחנו יושבים ומדברים פה, ומספרים על פיילוט כזה, ופיילוט אחר.

מיכל מרים וולדיגר: אני כבר נמצאת פה שנה וחודש.

מיכל מרים וולדיגר: אני לא רואה שום שיפור, בשום דבר.

מיכל מרים וולדיגר: זה מקרה קונקרטי, אבל אני חושבת שיש פה פגם במערכת, שגם בכלא, גם ברשות האסירים, גם במשרד החינוך, גם ברווחה, גם בכלא, החבר'ה האלה נופלים בין הכיסאות.

מיכל מרים וולדיגר: וכל מה שההורים האלה שומעים כשהם פונים לגורם מסוים כזה או אחר, המקרה שלך הוא מקרה מיוחד, ולכן אין לנו מענים.

מיכל מרים וולדיגר: זה הכותרת שכל הורה שפונה אליי מקבל.

מיכל מרים וולדיגר: והגיע הזמן שהמערכת תטפל במקרים המיוחדים.

משה טור פז: תודה רבה חברת הכנסת וולדיגר.

משה טור פז: חשוב מאוד.

משה טור פז: נשמע עכשיו את משרד החינוך, יפעת בבקשה.

יפעת קלמרו: בוקר טוב, תודה על ההזמנה.

יפעת קלמרו: אני חייבת לציין שאני ממלאת את מקומה של שרונה מוסאי, שהיא מנהלת את המחלקה לנוער עובר חוק בתוך האגף לחינוך ילדים ונוער בסיכון.

יפעת קלמרו: מחלקה חדשה שהקמנו, בשיתוף פעולה עם משרד המשפטים.

יפעת קלמרו: באמת באמת כדי לחזק את הרצפים, בעיקר בתחום החינוכי, אבל לא רק.

יפעת קלמרו: כדי שילדים שנמצאים בתהליכים של מעבר בין מסגרות, הרצף החינוכי שלהם יישמר.

יפעת קלמרו: אנחנו מאוד מאמינים שהשכלה זה כלי מרכזי לשיפור ולניוד חברתי.

יפעת קלמרו: תכנית הילה, שאני ממונה עליה, נמצאת בכל המסגרות.

יפעת קלמרו: גם במסגרות של חסות הנוער, גם במסגרות של חלופות המאסר, וגם באופק.

יפעת קלמרו: וההימצאות הזאת שלנו כתכנית הילה בתוך כל המסגרות האלה יוצרת את הרצף.

יפעת קלמרו: זאת אומרת ילד לומד תכנית במסגרת אחת, עובר למסגרת אחרת מסיבות טיפוליות, שיקומיות או תפקודיות שלו.

יפעת קלמרו: תכנית הלימודים שלו נמשכת, והוא יכול להגיע לאותם הישגים.

יפעת קלמרו: מי שנמצא פה משירות בתי הסוהר יודע, אנחנו נכנסים עם בחינות בגרות לתוך בתי הסוהר, לומדים תכנית לימודים רגילה ומלאה בתוך בית הסוהר.

יפעת קלמרו: ולנו לא משנה אם הילד הוא עצור, שפוט, פרק הזמן שהוא נמצא.

משה טור פז: מה סגירת המעגל, מרגע שהילד נכנס למעצר או לבית הסוהר ועד שזה מגיע אליכם, ושאתם יודעים בסוף להגיע ולהתאים לו את מה שהוא צריך.

יפעת קלמרו: כשילד מגיע לאופק, בבוקר הקליטה שלו, תוך כדי תהליך הקליטה יש גם קליטה בחינוך.

משה טור פז: ואין מצב שהוא מגיע למקום אחר, בשירות בתי הסוהר?

משה טור פז: כל קטן מגיע לאופק?

עידית זוהר: הוא יכול להגיע ללילה או למהלך יום לבית מעצר כזה או אחר.

משה טור פז: יפעת, יש לכם מענה בנווה תרצה גם?

יפעת קלמרו: ברגע שמגיעה קטינה לנווה תרצה אנחנו שולחים מורה קבועה שמגיעה, ברגע ששב"ס מודיע לנו, ומלמדת את הקטינה בנווה תרצה.

משה טור פז: ומה קורה אחרי שהם יוצאים?

יפעת קלמרו: ברגע שמדובר בנער שפוט שמשתחרר מתקופת מעצר, ולא משנה מה אורך המאסר, אנחנו מקבלים את תכנית הלימודים שלו ומשלבים אותו דרך קב"ס, תזכרו את הפונקציה של קב"ס שהיא חלק מהאגף שלנו, משבצת אותו, השאיפה היא לבית ספר.

יפעת קלמרו: תלוי בגיל, תלוי בפערים.

משה טור פז: הרי השיבוץ הוא לא בסמכות משרד החינוך, הוא בסמכות הרשות המקומית.

משה טור פז: איך אתם עושים את זה?

יפעת קלמרו: ברגע שקב"ס יודע, לא תמיד קב"ס יודע שילד חזר הביתה, שילד חזר לקהילה, ועל הרצף הזה אנחנו צריכים לעשות את התיקונים והשיפורים, ועל זה הפיילוט עובד.

יפעת קלמרו: ברגע שקב"ס יודע שילד חזר לקהילה, או למקום אחר, או נשלח לסבא וסבתא שלו ולא הביתה, מתחיל תהליך החיפוש של השיבוץ.

מיכל מרים וולדיגר: זה כל כך יפה על הנייר, אבל בפועל זה לא קורה.

מיכל מרים וולדיגר: אנחנו מנותקים מהשטח.

משה טור פז: יפעת, למה זה לא קורה?

יפעת קלמרו: המורכבויות ליאת ציינה אותן.

יפעת קלמרו: ילד לא תמיד רוצה לחזור למסגרת, המסגרות לעתים נרתעות, במיוחד כשמדובר בעבירות קשות, או לאחר תהליך ארוך.

יפעת קלמרו: אבל מסגרת שלי לפחות, תכנית הילה, שמסרבת לקבל, היא פועלת בניגוד למדיניות.

יפעת קלמרו: ואת זה אני צריכה לדעת.

משה טור פז: כלומר תכנית הילה מחוייבת לקבל ילדים שהם אחרי מעצר?

יפעת קלמרו: אנחנו נבנה לו תכנית אישית.

משה טור פז: הילה מבחינתך זה המענה הראשון, וזה גם יכול להיות בית ספר, אבל את יכולה לשלוט על הקבלה להילה.

יפעת קלמרו: תכנית הילה היא לא המענה הראשון.

יפעת קלמרו: אנחנו נרצה שילוב בבית ספר.

יפעת קלמרו: שוב, תלוי בגיל, ובמורכבויות.

יפעת קלמרו: השיתוף פעולה של ההורים, שיתוף הפעולה של הילד, החיבור ברצף, המעבר בין המסגרת השיפוטית לקהילה, החיבור הזה דורש שיפור.

יפעת קלמרו: אני מסכימה לגמרי.

מיכל מרים וולדיגר: אני חייבת רגע לומר לכם משהו.

מיכל מרים וולדיגר: אני רוצה שנייה להבין, מדובר, בואו ניקח את הילד שהוא בן שש עשרה, שבע עשרה.

מיכל מרים וולדיגר: לא ילד בן שמונה.

מיכל מרים וולדיגר: עכשיו הוא בכלא, כי הוא מן הסתם עשה עבירה פלילית כזו או אחרת.

מיכל מרים וולדיגר: זה לא ילד, נקרא לו נורמטיבי.

מיכל מרים וולדיגר: אני לא רוצה אפילו לדבר על למה הוא הגיע למה שהוא עשה.

מיכל מרים וולדיגר: אני מניחה שזה חיים קשים.

מיכל מרים וולדיגר: זה לא סתם.

מיכל מרים וולדיגר: אין ילד רע, יש ילד שרע לו.

מיכל מרים וולדיגר: אנחנו מכירים את המשפטים האלה והם כל כך נכונים.

מיכל מרים וולדיגר: הוא יוצא מהכלא, שוב, אני מדברת לא רק על זה שדיברתי איתו הרגע.

מיכל מרים וולדיגר: אני מדברת עם לא מעט הורים ולפעמים עם ילדים כאלה.

מיכל מרים וולדיגר: עכשיו לצפות ממנו, כשהוא היום מאוד חלש.

מיכל מרים וולדיגר: הוא היה בכלא, הוא ישב בכלא חודש, חודשיים, זה חתיכת טראומה, ונדרש ממנו שיתוף פעולה, והוא צריך להסכים.

מיכל מרים וולדיגר: קודם כל הוא בכלל לא יודע.

מיכל מרים וולדיגר: ההורה הזה לא יודע שיש תכנית הילה.

מיכל מרים וולדיגר: למי לפנות, למה לפנות.

מיכל מרים וולדיגר: הוא שוחה בערפל.

מיכל מרים וולדיגר: תני לו או לישון במיטה כל היום, או להיות ברחוב, ורק תעזבו אותי ממסגרות.

מיכל מרים וולדיגר: אני הייתי עכשיו בכלא.

מיכל מרים וולדיגר: ואין שום תמיכה.

מיכל מרים וולדיגר: את אומרת שהתכנית שלכם תבוא לא כאלטרנטיבה ראשונה.

מיכל מרים וולדיגר: אלא רק אחרי שהוא מצא מסגרת, והוא מוכן להיכנס לאיזו שהיא מסגרת.

מיכל מרים וולדיגר: זה על הדף.

יפעת קלמרו: אז הסברתי את זה כנראה לא מספיק ברור.

יפעת קלמרו: נדרש שיתוף פעולה כדי לקצר את התהליך.

יפעת קלמרו: אם יחידה לקידום נוער, או קב"ס, או כל גורם בקהילה שקיבל את הילדים של הילד, ולא עושה את כל מה שהוא צריך לעשות באופן נמרץ, הוא מועל בתפקידו.

יפעת קלמרו: והתפקיד שלנו כמשרד זה לוודא שהרשויות באמצעות העובדים שלנו בתוך הרשויות, עובדי הרשות המקומית, עושים את העבודה בצורה יסודית.

יפעת קלמרו: ואם לא, צריכים לדעת ולפקח על זה ולכפות את זה על הרשות המקומית ולדאוג שזה יקרה.

יפעת קלמרו: ילד שחוזר לקהילה צריך לקבל ברצף את המשך השירותים.

משה טור פז: אני חושב שהקול שמשמיעה פה חברת הכנסת וולדיגר הוא מאוד חשוב, כי בין המנגנון לבין התרגום שלו בשטח תמיד יש פערים.

משה טור פז: צריך לוודא שהם יהיו כמה שיותר קטנים.

מיכל גולד: אני מסכימה, אני גם חושבת שנושא החינוך הוא חדש, לצערי, זה משהו שעכשיו אנחנו מוסיפים אותו.

מיכל גולד: יפעת חברתי אמרה פה, כשקב"ס יודע.

מיכל גולד: בסוף לוקח זמן, וזו המטרה.

מיכל גולד: דיברת על לקצר זמנים, זו בדיוק המטרה, שברגע שהוא כבר נעצר, יושבת אתנו נציגת משרד החינוך, היא יודעת שיש את השם הזה.

מיכל גולד: זה חדש.

מיכל מרים וולדיגר: הדבר היחידי שההורה הזה שמע זה: טוב, תחכו שהוא יהיה שמונה עשרה, ואז יהיו לכם פתרונות.

אריה ביבי: בוקר טוב, אני היום משמש כמנכ"ל הרשות לקידום האסיר, ובעברי גם הייתי נציב שירות בתי הסוהר, כך שאני מכיר את הבעיה מכל התחומים.

אריה ביבי: כולל יושב ראש ועדה קרואה בלוד.

אריה ביבי: אז אני מכיר את זה גם מהמצב המוניציפלי, וגם ממשרד החינוך וגם מהרווחה.

אריה ביבי: אנחנו כל הזמן מדברים על שרשרת של טיפול.

אריה ביבי: ואני חושב שפחות או יותר זה קורה היום בשטח.

אריה ביבי: אנחנו, הבעיה שלנו, ואני רוצה לשים את זה על השולחן, הבעיה הלא יהודית היא בעיה רצינית.

אריה ביבי: אנחנו מעל לשבעים אחוז מהנערים הם בעצם לא יהודים.

אריה ביבי: אנחנו בנושא הזה נתנו את הדעת, בשנים האחרונות, בשנתיים האחרונות.

אריה ביבי: אנחנו יותר מאשר הכפלנו את המרכזים שלנו.

אריה ביבי: יש לנו ארבעה מרכזים כאלה, בחיפה, בתל אביב, בבאר שבע ובירושלים.

אריה ביבי: המרכזים האלה היו בתוך המחוזות אצלנו.

אריה ביבי: אני הוצאתי אותם מהמחוזות למקום מבודד בכוונה.

אריה ביבי: ואז הנערים, היית רואה שגל הנערים שהגיע כשזה יצא מהמחוזות הוא פי שניים, פי שלוש.

אריה ביבי: אז בכל מרכז כזה היום אנחנו בסביבות השלושים, ואני רוצה להגיע לחמישים נערים כאלה.

אריה ביבי: אנחנו בשיתוף פעולה הדוק מאוד עם אופק, ועם הפרקליטות.

אריה ביבי: ואנחנו מתואמים איתם.

משה טור פז: איפה החסמים מבחינתך?

משה טור פז: זוהו כאן כמה חסמים לפני כן.

משה טור פז: איפה אתה מזהה אותם?

אריה ביבי: יש חסם אחד בנושא של גיוס עובדים היום.

אריה ביבי: היום עובדים סוציאליים קשה להשיג, במיוחד בדרום.

משה טור פז: למרות שעכשיו בדיוק אישרנו העלאת שכר בתקציב הקרוב.

אריה ביבי: מפליא אותו שבבאר שבע למשל, ששם יש אוניברסיטה, אנחנו לא מצליחים לגייס עובדים סוציאליים.

אריה ביבי: אני חושב שנושא השכר של אלה שעובדים בנוער, הוא אפילו לא מושווה לאלה שעובדים רגיל.

אריה ביבי: זה פחות, וזה חבל.

אריה ביבי: המנהלות שם מרוויחות ממש משכורות רעב.

משה טור פז: יש הסכם חדש עם העובדים הסוציאליים לשמחתנו, אחד מהמקצועות החשובים בישראל שקופח בתנאי השכר שלו, ואני מקווה שיש לנו עכשיו בשורה רוחבית.

אריה ביבי: גם הקרימינולוגים, אני חושב שהקרימינולוגים פשוט אין להם את הגב הזה שיש לעובדים הסוציאליים.

אריה ביבי: אני חושב שהקרימינולוגים מקופחים בצורה רצינית מאוד, וצריכים לתת את הדעת על שני המקצועות האלה.

אריה ביבי: אני רוצה לומר שיש לנו פה, הבאנו אנשים שהיו נערים, והיום הם בוגרים.

אריה ביבי: אולי כדאי לשמוע אותם.

משה טור פז: תודה רבה.

מיכל מרים וולדיגר: אבל אני לא מבינה איך הבחור הזה, ועוד כמותו, בכלל לא מודרכים ומופנים למקומות שאתה מדבר עליהם.

מיכל מרים וולדיגר: אין להם מושג על הדבר הזה.

אריה ביבי: אין דבר כזה.

אריה ביבי: אני אגיד לך למה.

אריה ביבי: פה ליאת, ופה יוני, וחבר'ה שהם מנהלי מרכזי יום, והם יגידו לך שאצלנו אנחנו מקבלים כל אחד שיצא בשליש, שאנחנו מכינים לו את התכנית ומוציאים אותו.

אריה ביבי: ואנשים שהם יוצאים במלא, אנחנו רודפים אחריהם, גם ברווחה, בעירייה, כי יש לנו אנשים שם.

אריה ביבי: ואנחנו הכפלנו, יותר מאשר הכפלנו את הכמות.

אריה ביבי: הייתי שמח מאוד אם היו קרובים לפתוח עוד מרכז אחד או שניים.

משה טור פז: מיכל גולד ממשרד המשפטים היא הבנאדם שצריך לדבר איתו.

משה טור פז: הם צריכים לראות את התמונה הכוללת, וגם כל חסם שאנחנו מדברים עליו עכשיו זה בסוף הצוות הזה אמור לטפל.

משה טור פז: אני רוצה ברשותכם לשמוע את חברת הכנסת יאסין, ואחריה לשמוע מספר אנשים שבאו לייצג את קולות השטח.

אימאן ח'טיב יאסין: שלום לכולם, האמת אני יכולה לדבר מתוך היכרות מאוד עמוקה, בהכשרה שלי אני עובדת סוציאלית, בהתמחות של נוער ונערות.

אימאן ח'טיב יאסין: וגם עבדתי בשיקום משפחות אסירים.

אימאן ח'טיב יאסין: ולמרות שעברו הרבה שנים מאז, לצערי הרב המצב לא ממש השתנה.

אימאן ח'טיב יאסין: אני חושבת שהסוגיה מאוד מורכבת, וכוללת, וצריך לתת לה פתרון הוליסטי.

אימאן ח'טיב יאסין: המשמעות של זה היא לקחת לא רק את האסיר עצמו, אלא את הסביבה שלו, את המשפחה, הסביבה הקרובה, וגם הסביבה בתוך היישוב והשכונה שהוא גר בתוכה.

אימאן ח'טיב יאסין: דיברת על הנושא של עובדים ועובדות סוציאליות.

אימאן ח'טיב יאסין: למרות ההסכם, חברי חבר הכנסת משה, ההסכם עדיין רחוק מלהיות צודק לגבי העבודה של עובדים סוציאליים.

אימאן ח'טיב יאסין: במיוחד כשאנחנו מדברים על אוכלוסיות קשות.

אימאן ח'טיב יאסין: אין מה להשוות.

אימאן ח'טיב יאסין: השחיקה הנפשית, חוסר התמיכה בליווי והדרכה מקצועית כמו שצריך.

אימאן ח'טיב יאסין: השכר שלא שווה לכלום.

אימאן ח'טיב יאסין: נכון שהעובדים סוציאליים במקרה הזה הם הכלי שדרכו אנחנו רוצים לתת.

אימאן ח'טיב יאסין: אבל הם לא יכולים, ואין להם את האפשרות והתנאים הבסיסיים לתת את העבודה כמו שצריך, אז בטוח ובטוח שהאוכלוסייה המטופלת לא תקבל את הטיפול.

אימאן ח'טיב יאסין: לגבי הנערים עצמם, אני שמעתי פה עוד נתון, שיותר משבעים אחוז מהנערים שנמצאים בתוך בתי הסוהר וגם בתוך ההוסטלים הם נערים מהחברה הערבית.

אימאן ח'טיב יאסין: וזה לא מן הסתם.

אימאן ח'טיב יאסין: לא כי החברה הערבית היא חברה עבריינית.

אימאן ח'טיב יאסין: אלא בגלל שהמציאות והחיים היום יום של הנערים בתוך החברה הערבית היא מציאות מאוד קשה.

אימאן ח'טיב יאסין: אם אנחנו נדבר על עוני כלכלי, ואם אנחנו נדבר על עוני חברתי.

אימאן ח'טיב יאסין: שאין לנו את השירותים הראויים שיכולים להעסיק את אותם נערים שמגיעים ממשפחות קשות יום, ומרקע סוציו-אקונומי מאוד קשה.

אימאן ח'טיב יאסין: ולכן אני חוזרת ומדגישה, שהמעגליות הזאת צריך לקחת אותה בחשבון.

אימאן ח'טיב יאסין: אני אספר על עצמי, באמת למה הגעתי עד לאן שהגעתי היום.

אימאן ח'טיב יאסין: אני עבדתי שלוש שנים בטיפול ישיר.

אימאן ח'טיב יאסין: וראיתי שאני לא יכולה לעשות שינוי.

אימאן ח'טיב יאסין: אפילו עם אותה נערה או נער.

אימאן ח'טיב יאסין: כי מה ששמעתי בלשכה באגף שם, שהסבתא או הסבא של אותה נערה היה מטופל בלשכה.

אימאן ח'טיב יאסין: ואחר כך אבא או אמא שלה, והיא דור שלישי.

אימאן ח'טיב יאסין: ולהגיד לכם את האמת, לא יודעת איך להסביר את זה, אני עדיין עוקבת אחרי אותן נערות שליוויתי לפני עשרים שנה.

אימאן ח'טיב יאסין: לצערי הרב, אני רואה אותן היום נמצאות באותן מסגרות, הן והנערות והנערים שלהן.

משה טור פז: אמרתי בפתיחה שאני גם בא ממשפחה של עובדים סוציאליים.

משה טור פז: אני סטיית תקן, הלכתי לחינוך, והקול שאת מביאה כאן הוא קול מאוד חשוב.

משה טור פז: גם מהמקצוע שלך, וגם מהאנשים שטיפלת בהם מהחברה הערבית.

משה טור פז: זה מאוד מאוד חשוב.

משה טור פז: לכן אני מאוד שמח שאת כאן אתנו בדיון הזה.

אימאן ח'טיב יאסין: אני רוצה לומר כמה דברים, אם אנחנו מתיימרים לעשות שינוי.

אימאן ח'טיב יאסין: הדבר הראשון, זה באמת במקצוע עצמו.

אימאן ח'טיב יאסין: במספר, וכואב לי שאני מסתכלת ואומרת את המילה הזאת, במספר של המטופלים.

אימאן ח'טיב יאסין: כי מטופלים זה משפחות שלמות.

אימאן ח'טיב יאסין: זה חיי אדם שלמים.

אימאן ח'טיב יאסין: זה לא מספר תיקים.

אימאן ח'טיב יאסין: ולצערי הרב אנחנו מדברים על מספרים נוראיים שאי אפשר, באמת, אפילו להגיע אליהם בטלפון אחד במשך השבוע.

משה טור פז: את מדברת על מספר המטופלים פר עובד סוציאלי.

משה טור פז: את צודקת.

משה טור פז: ברשותך אנחנו מתמקדים פה היום באסירים והצרכים שלהם.

אימאן ח'טיב יאסין: איך אפשר לדבר על האסירים והנערים ולהתמקד, זה חלק מזה גם.

אימאן ח'טיב יאסין: הדבר השני זה באמת כמה יש מסגרות טיפוליות בתוך הקהילה.

אימאן ח'טיב יאסין: כמה יש תקנים, יועצות ופסיכולוגים בתוך בתי הספר בגיל צעיר.

אימאן ח'טיב יאסין: הרי לא יום אחד הנער הזה בן ארבע עשרה או חמש עשרה או שש עשרה פתאום נהיה נער בסיכון.

אימאן ח'טיב יאסין: זה נער מלידה בסיכון.

אימאן ח'טיב יאסין: מה עושים בתוך המסגרות שהילדים נמצאים ביום יום שלהם שם.

אימאן ח'טיב יאסין: למה אנחנו מחכים כדי לחפש אותם בסמטאות אחר כך.

אימאן ח'טיב יאסין: הרי הם נמצאים מול העיניים שלנו ביום יום.

אימאן ח'טיב יאסין: אז אני חושבת שצריך לתת טיפול מגיל מאוד צעיר.

אימאן ח'טיב יאסין: ושאנחנו, אני רוצה, אנחנו יושבים בוועדת חינוך, ואני לא רואה, כאילו שהדברים מנותקים אחד מהשני.

אימאן ח'טיב יאסין: עכשיו אנחנו מתחילים רפורמה חדשה, ומעבירים את המשפחתונים לפיקוח של משרד החינוך.

אימאן ח'טיב יאסין: אבל מה, ילדים שנמצאים במסגרות שהם עד חמישה ילדים במשפחתונים בתוך הבתים הם לא נמצאים בפיקוח של משרד החינוך.

אימאן ח'טיב יאסין: אז אנחנו מלכתחילה מדירים אותה אוכלוסייה, שלרוב היא מגיעה, אוכלוסיית רווחה מאוד קשה, מדירים אותם ואומרים להם לכו.

אימאן ח'טיב יאסין: כשתהיו בני שלוש וארבע תגיעו למסגרות חינוך חובה.

אימאן ח'טיב יאסין: אז מה, אנחנו יודעים ששלוש השנים הראשונות הן הקובעות והמעצבות את החיים של אותו נער.

אימאן ח'טיב יאסין: ויודעים עוד יותר, כל שקל שאנחנו נותנים בגיל הצעיר הוא מחזיר לנו אפילו פי שש עשרה ממה שאנחנו מצפים.

אימאן ח'טיב יאסין: אז לדבר אנחנו יכולים להמשיך לדבר עד מחר.

אימאן ח'טיב יאסין: השאלה מה אנחנו מתכוונים לעשות.

משה טור פז: אימאן תודה.

משה טור פז: זה אמנם חורג ממסגרת הדיון הזה, אבל זה נוגע ישירות לדיוני התקציב הקרובים, ולכן הדברים מאוד רלוונטיים.

משה טור פז: תודה על הקול שהבאת לכאן.

משה טור פז: אריאל שם טוב, בבקשה.

אריאל שם טוב: בוקר טוב, שמי אריאל, אני בן עשרים, בעברי הייתי מאוד בעייתי, הגעתי מהר מאוד לבית סוהר אופק, בגיל חמש עשרה.

אריאל שם טוב: הייתי שם משהו בסביבות החצי שנה, השתחררתי, הגעתי לרשות לשיקום האסיר, הייתי שם שלושה חודשים, שהוארכו לחצי שנה בטיפול.

אריאל שם טוב: הייתי שם אחרי זה עוד שנה וחצי בטיפול ואחרי זה עשיתי עוד שנתיים שירות לאומי, ברשות לשיקום האסיר, איפה שאני הייתי.

אריאל שם טוב: אני רוצה להתייחס לזה שבעצם מתי שאני השתחררתי מהר מאוד רציתי ללכת לפרויקט הילה, זה המקום שמקבל הכי מהר, וגם הכי קל יחסית.

אריאל שם טוב: יש שם טיפול במקום, אז רציתי ללכת לשם.

אריאל שם טוב: בעצם הגעתי, ביום הראשון שהגעתי לאותו בית ספר ללמוד אז היתה לי איזו תקרית עם נער אחר, ובאותה רבע שעה שהייתי כבר שם העיפו אותי, אמרו לך אין לך מה לחזור, אל תבוא ללמוד.

אריאל שם טוב: ומשם בעצם חזרתי לרשות לשיקום האסיר, הייתי בסיכון אפילו לחזור חזרה לבית סוהר.

אריאל שם טוב: בסוף ברוך השם נשארתי, נלחמו עליי כדי שאני אשאר לטיפול.

אריאל שם טוב: אבל בעצם מה שקרה שכמה חודשים טובים אף אחד לא רצה לקבל אותי ללימודים.

אריאל שם טוב: בואו נגיד ככה, גם אחרי שסיימתי את הטיפול, וגם אחרי שהייתי בהתנדבות, לקח לי שנה שלמה עד שחזרתי ללמוד עם עוד חבר'ה.

אריאל שם טוב: בהתחלה שילבו אותי פרויקט הילה בעצם שילב אותי עם מורה פרטנית.

אריאל שם טוב: לא רצו בכלל לשלב אותי ללמוד בעוד כיתה, שלא יהיה לי שם עוד בלאגן ודברים מהסוג הזה.

אריאל שם טוב: ברמת העקרון, בסוף הצלחתי לסיים שתים עשרה שנות לימוד, היום אני לומד הנדסאי חשמל.

אריאל שם טוב: אז כן ברוך השם, אבל הפרוצדורה היא מאוד מאוד גדולה, וזה היה מאוד מאוד קשה לשלב אותי.

משה טור פז: אריאל אם אתה יכול לתת לנו טיפ אחד, לכל היושבים, מה שהיה חסר לך אז כילד.

אריאל שם טוב: אמרה פה מאוד יפה השרה שכאילו חסר בגיל הלפני, היא אמרה יפה מאוד שבעצם בגיל הקטן אין הרבה יחס לנערים.

אריאל שם טוב: אני גדלתי, הגעתי מבית חרדי.

אריאל שם טוב: אז בכלל בכלל אין יחס.

אריאל שם טוב: בהתחלה למדתי עד איזה גיל שלוש עשרה, ארבע עשרה, בבתי ספר חרדים שאין הרבה הרבה יחס.

אריאל שם טוב: וזה כאילו דבר שגודל וגודל עד שזה מתפוצץ, ואז כאילו אפשר לשאול למה.

אריאל שם טוב: אבל שם אם יש את הנקודה של התייחסות לפני, זה הרבה יותר יעזור.

משה טור פז: תודה.

משה טור פז: ניכרים דברי אמת.

משה טור פז: נמצאים איתנו חברים בתכנית יוצאת דופן בישראל, שילוב של מערכת החינוך עם בוגרי שירות בתי הסוהר, אם אפשר לקרוא לזה ככה.

משה טור פז: בבקשה.

אורי שכטר: שלום, שמי אורי שכטר, אני מנהל מסגרות ברשות לשיקום האסיר.

אורי שכטר: אני אציג בקצרה את הפרויקט, ואז ניתן לאנשים שמשתתפים בו להתבטא.

אורי שכטר: אני אגיד שבאמת הרבה פעמים הדיונים מתרכזים באסירים המשוקמים עצמם, ובתהליכים שהם עוברים.

אורי שכטר: והפרויקט הזה בעצם מייצג איזו שהיא תפיסת עולם שגם אנחנו, כולנו כחברה, צריכים לעבור תהליכים מסוימים בשביל שהאנשים האלה יוכלו להשתלב ולהשתקם, בין אם זה בתעסוקה, חינוך, מיצוי זכויות וכו'.

אורי שכטר: בעצם זה פרויקט ייחודי של אסירים בוגרים מהוסטל ירושלים, מסגרת כוללנית שנמצאים בה לאחר המאסר שלהם, יחד עם תלמידי תיכון בכיתה יא'-יב' בבית ספר הרטמן.

אורי שכטר: הפרויקט בעצם, תיכף הם יתייחסו, הדגש שלו הוא על שוויוניות.

אורי שכטר: זאת אומרת הם נפגשים פעם בהוסטל ופעם בבית הספר, ועושים פעילויות משותפות, בדגש על התנדבות למען הקהילה, דבר שיש לו ערך שיקומי מאוד גדול.

אורי שכטר: מתוך תפיסה שבאמת החבר'ה האלה, שהם בבית ספר מאוד טוב בירושלים, ייחשפו לעולם הזה, ויעברו איזה שהוא זרז לשינוי תפיסות רחב יותר בקהילה.

אביאל בוקטמן: אני תלמיד תיכון הרטמן ואני בתכנית של השילובים.

אביאל בוקטמן: אני בכיתה יא'.

אביאל בוקטמן: אני בתכנית מתחילת השנה.

משה טור פז: מה גרם לך להיכנס לתכנית הזו, ולא למשהו אחר?

משה טור פז: שלום לחברת הכנסת שיר סגמן, תודה שאת אתנו.

אביאל בוקטמן: הציגו את התכנית בתחילת השנה, והבנתי שזאת הזדמנות להיחשף לקבוצה של אנשים שלא נחשפתי אליה בחיים אף פעם, וקפצתי על ההזדמנות.

אביאל בוקטמן: זה עניין אותי.

משה טור פז: וספר מה אתה עובר בתכנית בעצם.

אביאל בוקטמן: אני לומד מהם דברים שלא יכולתי ללמוד מאף אחד אחר בשום מקום אחר.

אביאל בוקטמן: ומעבר ללימוד הבסיסי בתכנית באמת זה חברים, שאנחנו מדברים, זה לא סתם תכנית שאתה משתף פעולה.

אביאל בוקטמן: אתה ממש מדבר איתם, הם חברים, אני יכול להגיד שיצרתי פה קשר שאני נהנה כל שבוע לבוא לתכנית.

אביאל בוקטמן: אתה בא לתכנית כי הבית ספר מחייב.

אביאל בוקטמן: אתה לא בא לתכנית כי אתה חייב לעשות שעות של מחוייבות אישית.

אביאל בוקטמן: אתה בא כי אתה רוצה לבוא, אתה בא כי זה מעניין, וזה להיפגש עם חברים שלך בסופו של דבר.

משה טור פז: מדהים.

משה טור פז: אני רוצה לומר לכם חברים מכובדים, בתור בנאדם שבא מעשרים וחמש שנה במערכת החינוך, כשאני שומע אותך אביאל אני ממש דומע.

משה טור פז: כי אנחנו מדברים הרבה על נתינה במערכת החינוך ועל לצאת מגדרנו.

משה טור פז: אני לא פגשתי הרבה פרויקטים בעשרים וחמש שנותיי במערכת החינוך שהם כל כך פורצי חומות, תרתי משמע, כמו הפרויקט הזה.

משה טור פז: גם פגשתי אתכם לפני שבוע ושוחחתי אתכם ארוכות.

משה טור פז: ובאמת זה מרגש אותי, וכבוד למערכת החינוך.

משה טור פז: אין כמעט תיכונים כאלה בישראל שעובדים ככה, כבוד לתיכון הרטמן ולמערכת החינוך.

משה טור פז: אנחנו צריכים ללמוד ולשכפל אתכם.

משה טור פז: זו האמת.

משה טור פז: אין דבר יותר פורץ דרך.

משה טור פז: אמר פה לפני רגע אריאל על מה היה עוזר לו, וכשאני מסתכל עוד יותר על שאר המערכת, שם אנחנו צריכים להיות.

משה טור פז: ככה צריכה להראות מערכת החינוך, יותר חשוב מכל דבר אחר.

משה טור פז: עכשיו חברת הכנסת מיכל שיר סגמן בבקשה.

מיכל שיר סגמן: אני אמורה לפתוח תיכף שני דיונים רצופים בנושא, כיושבת ראש הוועדה לזכויות הילד ויוזמת היום המיוחד.

מיכל שיר סגמן: קודם כל תודה רבה לוועדת החינוך ולחבר הכנסת קינלי על ניהול הוועדה, ככה שאלתי בחוץ ואמרו לי שיש דיון פורה, מעמיק, ואני שמחה שכנסת ישראל עוסקת בכלל בנושא הזה, של שיקום האסיר, בין אם מדובר על אסירים בגירים, על אחת כמה וכמה כשמדובר על קטינים.

מיכל שיר סגמן: יש הרבה מאוד דברים מאוד מאוד טובים שקורים במדינת ישראל, בוודאי שביחס לשאר המקומות בעולם, כשאנחנו שומעים גם על מדינות מערביות ומתקדמות.

מיכל שיר סגמן: ויש לנו על להתגאות, כמו תכניות כאלה ואחרות שדנתם עליהן.

מיכל שיר סגמן: ועם זאת אנחנו כאן בכנסת גם כדי לראות איפה הדברים נופלים בין הכיסאות.

מיכל שיר סגמן: ולדבר על זה.

מיכל שיר סגמן: לראות איפה משרדי הממשלה יכולים לדבר יותר האחד עם השני, על מנת שאותו קטין לא ייפול בין הכיסאות.

מיכל שיר סגמן: שלא יסתבך בחבלי הבירוקרטיה.

מיכל שיר סגמן: שבאמת היציאה החוצה חזרה אל חיים תיעשה בצורה שהיא חלקה ואיכותית, ובאמת תאפשר פשוט תקומה אני קוראת לזה של חיים נורמטיביים ומאושרים.

מיכל שיר סגמן: גם למען עצמו, או עצמה, ובוודאי למען שאר החברה בישראל.

מיכל שיר סגמן: אז תודה רבה לשאר המשתתפים, לא אלאה אתכם, אני מבינה שהזמן פה קצר, וגם אני רצה לוועדה לזכויות הילד, ואשמח לראות אתכם שם, יש לנו שני דיונים רצופים בנושא.

משה טור פז: מיכל, תודה רבה לך על היום החשוב הזה באמת, ועל הקול שאת מביאה לכנסת.

משה טור פז: איציק בבקשה.

איציק אדוארד דנילוב: שלום, קוראים לי איציק, ואני אסיר משוקם בהוסטל ירושלים.

איציק אדוארד דנילוב: אני יכול להגיד על הפרויקט הזה של בית ספר הרטמן שזה משהו מיוחד עבורי ובכלל לכל ההוסטל.

איציק אדוארד דנילוב: אנחנו עושים איתם דברים מיוחדים, שנותנים המון כוח.

איציק אדוארד דנילוב: באמת אני באתי ממקום שהוא קצת קשה, וללכת איתם לעזור לאנשים עם צרכים מיוחדים, לחלק מזון לאנשים שזקוקים לזה, זה נותן לי פרספקטיבה אחרת על החיים, להסתכל באמת בצורה שונה.

איציק אדוארד דנילוב: אני יכול להגיד שאני מאוד מסכים עם חברת הכנסת מיכל.

איציק אדוארד דנילוב: אני הייתי גם אותו נער שנכנסתי לבית סוהר בגיל מאוד צעיר, וכשהשתחררתי כבר לא היה לי מקום במסגרת של הלימודים.

איציק אדוארד דנילוב: ומאוד רציתי לחזור ולא יכולתי לחזור.

איציק אדוארד דנילוב: ומשם החיים שלי התגלגלו ונהיו יותר גרוע ויותר גרוע.

איציק אדוארד דנילוב: והיום הבעיה העיקרית זה בעיקר עזרה כלכלית.

איציק אדוארד דנילוב: כשאנחנו משתחררים ואנחנו רוצים לשקם את החיים שלנו, ואנחנו לא מצליחים לשרוד את החודש.

איציק אדוארד דנילוב: וזה מאוד קשה.

איציק אדוארד דנילוב: יש מקומות עבודה שגם לא מקבלים אותנו, והשכר, גם איפה שמקבלים אותנו, השכר מאוד נמוך.

איציק אדוארד דנילוב: וזהו, היינו רוצים, אני מה שמדבר זה באמת קול של רוב האסירים שמנסים באמת לשקם את החיים שלהם.

איציק אדוארד דנילוב: אנחנו צריכים עזרה בסיוע כלכלי לפחות לשכר דירה, למשהו, לסגור איתו את החודש.

איציק אדוארד דנילוב: ברגע שאנחנו משתחררים ואנחנו בהוסטל יש לנו עזרה כלכלית לשנה.

איציק אדוארד דנילוב: אבל אחרי שאני מסיים את ההוסטל אין לי את העזרה הזאת.

איציק אדוארד דנילוב: ושם מתחילה בעצם הבעיה.

משה טור פז: איציק אני הבנתי שחלק מהסוגיה הכלכלית זה גם עניין של חובות שצוברים במשך הזמן?

איציק אדוארד דנילוב: נכון.

איציק אדוארד דנילוב: נכנסים לבית סוהר עם חוב מסוים, וכשמשת

איציק אדוארד דנילוב: חררים זה נהיה בריביות מטורפות.

איציק אדוארד דנילוב: ומצפים מאתנו כשאתה בבית סוהר תחזיר את החוב, אם לא זה יהיה בריבית.

איציק אדוארד דנילוב: הרי אני נכנסתי לבית סוהר בגלל שאין לי עזרה כלכלית ואין לי כלום.

איציק אדוארד דנילוב: אז גם כשאנחנו משתחררים פתאום מוצאים את עצמנו עם חובות מטורפים שאין לנו איך להחזיר אותם.

איציק אדוארד דנילוב: וגם בזה אנחנו צריכים את העזרה הזאת.

משה טור פז: תודה רבה.

סלאח חלאווה: שלום לכולם, קוראים לי סלאח.

סלאח חלאווה: אני מאוד מתרגש על המעמד.

סלאח חלאווה: אני אחד הנערים שאף אחד לא התייחס אליהם בילדות, לצערי בגיל שלוש עשרה נפתח לי תיק פלילי.

סלאח חלאווה: אחרי תיק פלילי שום רווחה, שום עו"סית, שום כלום, ומאז החיים התדרדרו.

סלאח חלאווה: ככה ששילמתי הרבה מאוד שנים בבית סוהר.

סלאח חלאווה: לצערי, כן, אני לא גאה בזה.

סלאח חלאווה: אבל היום אני אסיר משוחרר בשיקום.

סלאח חלאווה: אני מודה למערכת שב"ס, לשיקום האסיר, שבאמת נתנו שם, ונתנו.

סלאח חלאווה: בא לי להגיד על הנערים שגם אם מצליחים להחזיק אותו באיזו שהיא מסגרת, של שנה, שנה וחצי, ואחר כך להוציא אותו לחיים, אני חושב שזה לא מספיק.

סלאח חלאווה: כי אני בנאדם מטופל שמונה שנים ברצף, ואני לא נער.

סלאח חלאווה: אני בגיל ארבעים.

סלאח חלאווה: אני מטופל שמונה שנים ברצף, ואני מפחד מהיום הזה להשתחרר מהמסגרות.

סלאח חלאווה: אז אני חושב שאם מצליחים להתגייס בשביל הנער הזה שנה וחצי, שנתיים, אני חושב שזה לא מספיק, ושם צריך להיות עניין.

משה טור פז: תודה רבה.

משה טור פז: אנחנו שוחחנו גם כן שבוע שעבר, ולמדתי מספר דברים מהשיחה איתך.

משה טור פז: זה באמת מאוד חשוב.

לירון אשל: אני אגיד שאמרו לפניי שדרושה עיר שלמה כדי לגדל ילד, ובכל הנוגע לשיקום ילד אז זה גם האני מאמין שלנו, שצריך להסתכל על הילד בעיניים הוליסטיות, רב מימדיות, בשלוש מאות ששים, אני אגיד שח"כ מיכל וולדיגר עשתה מהפכה תפישתית במה נער שהסתבך בפלילים צריך.

לירון אשל: אני אגיד שבאחד מהדיונים האחרונים הגיע צעיר שהתמודד עם כל מצבי הסיכון האלה, הוא אמר משהו מאוד חשוב.

לירון אשל: הוא אמר כל אחד מגורמי המקצוע ראה אותי באיזו שהיא פריזמה מסויימת.

לירון אשל: הגיע לרגע והושיט לי יד.

לירון אשל: והוא אמר משהו מאוד מאוד ברור.

לירון אשל: הוא אמר אם אתם מגיעים לכאן לרגע, אל תגיעו בכלל.

לירון אשל: זאת אומרת הרצף הזה, השירותי, הוא כל כך חשוב.

לירון אשל: זאת אומרת גם אם כל שירות, והשירותים השונים שניתנים לילדים ולנוער במדינת ישראל הם מצויינים.

לירון אשל: אבל גם אם כל אחד נותן את המאה אחוז, ואת המאתיים אחוז, אבל כמו שאמר אדוני אין שיח משותף בין הגורמים, אז בסופו של דבר נופלים בין הכיסאות.

לירון אשל: פגשנו באחד מהמפגשים שלנו באופק נערים שריצו מאסרים.

לירון אשל: וגם בעברי הייתי קצינת מבחן.

לירון אשל: וחבלי השיקום הם חבלים קשים מאוד.

לירון אשל: הם צריכים להתמודד עם חזרה לחברה, עם שינויי דפוסי התנהגות לפעמים, אפילו עם לחץ חברתי, שאולי לא כדאי, או זה לא גברי, להשתלב בכל מיני הליכי שיקום.

לירון אשל: וכשאנחנו בעצם משכנעים אותם, ותומכים בהם, ואומרים להם זה נכון, וזה משתלם וזה כדאי, ובוא תסתכל קדימה, ואל תחזור אחורה, אנחנו צריכים גם להבטיח להם שיש את כל האפשרויות שפרושות לפניהם.

לירון אשל: והמעבר הזה לפעמים נראה להם ואקום קטן, או איזה שהוא קושי פרוצדורלי, לא מורכב, אבל הוא מורכב מאוד, והוא בהכרח זה שיכול להפיל בעצם, או להחזיר חזרה אחורה.

לירון אשל: אז אני מחזקת את הדברים, שאולי ברורים, וכולם גם חיזקו אותם, שצריכים להשקיע את מלוא המשאבים, ואת התקנים, אני אומרת ולקיים את המסגרות האלה, ואת התכניות, כדי לאפשר להם בעצם את העתיד הכי טוב וגדול שיכול להיות.

לירון אשל: ואריאל, אתה מעורר השראה, ובאמת הלוואי שניתן את הכלים כדי שכולם יגיעו לפה וידברו כמוך, ויעזרו גם לדור הבא.

משה טור פז: תודה רבה לירון.

משה טור פז: איילת, בבקשה.

איילת גינדי: שלום, איילת גינדי, הרשות לשיקום האסיר.

איילת גינדי: אני שמחה להיות פה, ואני רוצה להתחבר בבקשה למה שחברת הכנסת אימאן אמרה, ולכל מה שאנשים פה אמרו, מצטמצם לכדי אלמנט מאוד מאוד קריטי של העברה בין דורית.

איילת גינדי: וכולנו מדברים פה על הילד, ודיברת פה על מגיל אפס של הילד.

איילת גינדי: ואני רוצה להתחיל בלפני שהילד הזה נולד.

איילת גינדי: אם אנחנו לא נתעסק, אם אנחנו לא נכוון לדור הקודם, אנחנו לא נצליח להתקדם.

איילת גינדי: אנחנו מניחים כבר מזה זמן רב, אני חוזרת אליכם, למחוקקים, אנחנו נמצאים בבית המחוקקים.

איילת גינדי: אם לא יהיה חוק שיחייב את האנשים לעבור טיפול, אני מנהלת את המרכז הרב תחומי לטיפול באלימות במשפחה.

איילת גינדי: המרכז הזה כולל הוסטל ומרכז יום.

איילת גינדי: אם אנחנו לא נתחיל לטפל בבעיה הזאת מהשורש שלה, נקודת האפס של הילד היא לא נקודת האפס.

איילת גינדי: ואני שמה את זה פה בבית המחוקקים, ואתם מחזירים את זה לשירותים החברתיים, ואני מחזירה את זה אליכם.

איילת גינדי: באמת לפעול בנושא הזה של חקיקה שמחייבת טיפול.

איילת גינדי: יש פה ענישה, ענישה בלי טיפול.

מיכל מרים וולדיגר: לצערי הרב היום החקיקה הולכת לכיוון ההפוך לגמרי.

מיכל מרים וולדיגר: לפחות לגבי שימוש בסמים אצל נוער, שאי אפשר לאכוף על זה שום דבר.

איילת גינדי: אתם הכתובת שלנו.

איילת גינדי: אני רוצה שסלימאן אבו גאנם, כשאנחנו מדברים על העברה בין דורית, נמצא פה איתנו, לתת לו אפשרות להגיד שתי מלים על הנושא הזה.

סלימאן אבו-גאנם: בוקר טוב לכולם.

סלימאן אבו-גאנם: קודם כל אני מאוד שמח להיות פה.

סלימאן אבו-גאנם: אני אגיד, אני היום משמש כמדריך במרכז רב תחומי מפתחות.

סלימאן אבו-גאנם: אני הייתי אסיר, סיימתי את התקופת מאסר, עשיתי חתיכת דרך בטיפול בהוסטל מפתחות, ובאמת אחד הדברים שאני רוצה להביא דוגמא קטנה, על מה שדיברה איילת, על ההעברה הבין דורית.

סלימאן אבו-גאנם: בתפיסה שלי כמישהו שגדל במשפחה בדואית, המקום של האבא, מה שהוא אומר, וכל ההיררכיה המסוימת שיש שם, אלימות, שתי נשים, שנים עשר אחים, אתה לא יודע את המקום שלך.

סלימאן אבו-גאנם: מה שאני ניסיתי לקחת מההוסטל מפתחות, בתהליך שעשיתי, אם אני רוצה להמשיך אותה דרך שהיתה קודם, אז אני אמשיך אותו דבר.

סלימאן אבו-גאנם: לא משנה כלום.

סלימאן אבו-גאנם: ואם אני רוצה לחתוך את זה, וזה היה מאוד חשוב, כי אני ראיתי את הילדים שלי מול העיניים שלי.

סלימאן אבו-גאנם: זה אחד הדברים שאמרתי, שניה, או שאני ממשיך בדרך של אבא שלי, או שאני עוצר את זה היום פה, ומה שאני מביא לילד שלי, משהו שונה.

סלימאן אבו-גאנם: שלא יחווה אותן חוויות, ולא יגיע לאותו מקום שאני הגעתי אליו.

סלימאן אבו-גאנם: ואני חושב שכל אחד שיושב פה באמת זה מה שהוא מייחל.

סלימאן אבו-גאנם: העניין של ההעברה הבין דורית.

סלימאן אבו-גאנם: אם אני עשיתי טיפול, אז אני יכול להעביר את זה כן לבן שלי, הבן שלי יעביר את זה הלאה, וככה אני חותך את השרשרת הזאת, שהיא מאוד חשובה.

סלימאן אבו-גאנם: ובאמת אני מסתכל, אחת הדוגמאות שאני למדתי בהוסטל זה לבוא לשבת בארוחת ערב ולהתנהג לילד כאל ילד.

סלימאן אבו-גאנם: שמגיע לו זכות לדבר, לשתף, ללמד אותו איך לעשות את זה.

סלימאן אבו-גאנם: וזה מתחיל בהורים.

סלימאן אבו-גאנם: ואת זה למדתי בהוסטל.

סלימאן אבו-גאנם: כי מה שאני יודע, מבוגרים יושבים ואוכלים, לילד הם אומרים אתה תסתום, אין לך זכות, הורים מדברים, מבוגרים מדברים.

סלימאן אבו-גאנם: ואני באתי, למדתי בהוסטל שלא.

סלימאן אבו-גאנם: איך שיש לי זכות להגיד מה שיש לי, ללמד אותו גם שיש לו זכות להגיד מה שיש לו.

סלימאן אבו-גאנם: וזה אני חושב שהמקום החינוכי בישיבה הזאת הפשוטה, לשבת בשולחן, בארוחה, משהו פשוט מאוד נשמע, אבל זה מאוד משפיע גם על הילד, יוצר אצלו ביטחון להגיד מה שיש לו.

סלימאן אבו-גאנם: ככה אני מגלה מה יש לו, ואז אני משתף, אני יכול למנוע את מה שהיה קודם.

סלימאן אבו-גאנם: את כל הדחיסות, כל מה שהוא צובר, אני יכול למנוע את זה.

סלימאן אבו-גאנם: אני יכול לשמש כדוגמא בשבילו.

סלימאן אבו-גאנם: וזה מה שלמדתי בהוסטל.

משה טור פז: אני מודה לך מאוד.

משה טור פז: חברים, הדיון הזה חייב להסתיים, ויש פה עוד הרבה מאוד קולות חשובים.

משה טור פז: אבל אני חייב לומר שהיום הזה כולו מוקדש לשיקום האסיר, זה היום שעוסק באסירים.

משה טור פז: כאן התמקדנו בעיקר בבני הנוער, למרות שעלו פה כמה קולות נוספים.

משה טור פז: קודם כל אני רוצה להודות לקולות שהובאו לכאן.

משה טור פז: זה התחיל מחברת הכנסת ח'טיב יאסין, אבל אמרו כאן מספר אנשים, כולל הדובר האחרון, שהכי יעיל תמיד לעסוק במניעה.

משה טור פז: השקל שתשים בגיל שנה או שנתיים ימנע לך הרבה שקלים והרבה עוגמת נפש בהמשך הדרך.

משה טור פז: אנחנו לא יכולים להימנע, בגלל הנתונים, מהמיקוד בחברה הערבית.

משה טור פז: וגם כאן אנחנו צריכים לדעת להשקיע, לשים יותר משאבים, יותר כוח אדם, יותר תשומת לב, לעשייה בחברה הערבית.

משה טור פז: קודם כל המונעת, אחר כך גם החינוכית נורמטיבית, ואחר כך גם השיקומית.

משה טור פז: על מנת שבאמת הנתונים הלא פשוטים שהוצגו כאן ישתנו וישתפרו.

משה טור פז: הוצג פה אתגר כוח האדם, ולא סתם הזכרתי את ההסכם שנחתם עם העובדים הסוציאליים.

משה טור פז: זה כבר לא יעזור לא לי ולא לאימאן, אבל כמי שבאים מהתחום של העובדים הסוציאליים אנחנו ערים, וגם הזכיר את זה חבר הכנסת לשעבר ביבי, עד כמה תת התשלום לאנשים שעוסקים במלאכה הזו מעיק על גיוס כוח האדם, וגם על שימור שלו.

משה טור פז: וזה אתגר מאוד מאוד גדול.

משה טור פז: דיברה חברת הכנסת וולדיגר על הנושא של ההנגשה.

משה טור פז: בסופו של דבר אחד האתגרים שלנו זה שהילד, המקרה הפרטני, שעכשיו יצא ממעצר, לא יודע איזה אפשרויות יש בפניו, איך הוא מגיע להילה, איך הוא מגיע לבית הספר שלו לשעבר, איך הקב"ס יודע אודותיו.

משה טור פז: וזה אתגר גדול, שמונח לפתחו בעיקר של הצוות הבין משרדי.

משה טור פז: אני ראיתי שמיכל היתה צריכה לצאת לדיון אחר, אבל אני רוצה לומר גם לה, גם ליפעת וגם לכל הנוכחים ששותפים בצוות הזה.

משה טור פז: אנחנו באתגר פה.

משה טור פז: אתגר בירוקרטי.

משה טור פז: וכשהאתגר הוא בירוקרטי הוא מציק, כי זה אומר שזה אצלנו לגמרי.

משה טור פז: גם אנחנו כמפקחים על הרשות המבצעת, וגם ברשות המבצעת עצמה.

משה טור פז: יש פה חסמים בירוקרטיים שצריך להסיר אותם.

משה טור פז: שירות בתי הסוהר, אנחנו מצפים מכם להיות פה הפיבוט, יחד עם משרד המשפטים, של הסרת החסם הזה.

משה טור פז: אם מה שמונע לקלוט ילד זה שיוך, וכולנו מבינים שזה בסוף אנטר במחשב, אנחנו מצפים שיימצא לזה פתרון משפטי, ובירוקרטי אצלכם.

משה טור פז: משרד החינוך, אני חושב שהאתגר הגדול פה, קודם כל יש לכם ביד את אחת התכניות הטובות בישראל, תכנית הילה.

משה טור פז: ואני חייב לשבח ולומר, אני יושב עם תכנית הילה במקומות נוספים.

משה טור פז: אנחנו צריכים לחזק את התכנית הזו, אנחנו צריכים להנגיש אותה יותר.

משה טור פז: והיתרון שלה, שוב, שבסוף השיבוץ הוא בידיכם.

משה טור פז: ילד, גם אם אין לו כרגע, מכל מיני סיבות, אולי אפילו חלקן לגיטימיות, גם אם הן לא רצויות, לא מצא את מקומו חזרה בבית הספר, אנחנו רוצים שתכנית הילה תהיה הבית השני שלו.

משה טור פז: זה נכון שהבית הראשון צריך להיות בית הספר הרגיל שהילד היה בו, ויש לנו שם אתגר לא קטן.

משה טור פז: אנחנו גם עם משרד המשפטים נצטרך לשוחח, אבל אני שומע על העבודה של מיכל והצוות הזה שהיא מאוד חשובה.

משה טור פז: אני רוצה שוב לברך פה על פרויקט השילוב של בית ספר הרטמן, עם הרשות לשיקום האסיר.

משה טור פז: וכל מי שעוסק בדרך החשובה הזו, וקורא לבתי ספר נוספים לפתוח פה תכניות דומות, שבהן ילדים ממערכת החינוך, יחד עם אסירים משוקמים, באמת פועלים ביחד, ולומדים ביחד.

משה טור פז: אין מה לומר, פשוט לומדים ביחד.

משה טור פז: נושא החובות של אסירים לשעבר, חברות הכנסת וולדיגר ואימאן ח'טיב יאסין, זה נושא שאנחנו צריכים לחשוב עליו, הוא עולה שוב ושוב כאחד החסמים לאסירים, שמעתי את זה מסלאח גם בשבוע שעבר.

משה טור פז: אסירים לשעבר שבעצם נושא החובות לא מאפשר להם בכלל את הקליטה.

משה טור פז: ואנחנו קראנו בתורה בדיוק השבוע על שמיטה, שנת השמיטה והיובל, שבדיוק זה מה שהן עושות.

משה טור פז: הן שומטות את החובות, או מחזירות מצב לקדמותו.

משה טור פז: ואני חושב שאנחנו צריכים לחשוב על מנגנון דומה גם בחיינו, בשנת 2022.

משה טור פז: ולסיום, אני רוצה לומר לך אביאל, כי מאוד ריגשת אותי במה שאמרת, בפשטות של הדברים.

משה טור פז: אנחנו צריכים עוד תלמידים שיבינו את החשיבות של הדבר הזה.

משה טור פז: שיבינו שהעולם של האסירים זה לא אי שם מעבר להרי החושך, או מעבר לאיזו שהיא חומה.

משה טור פז: זה אצלנו בבית.

משה טור פז: ולכן אני מברך על ההימצאות שלך כאן היום, ולחברים שלך ולשאר ילדי מערכת החינוך.

משה טור פז: כך אנחנו רוצים לראות חינוך.

משה טור פז: זה יותר חשוב מכל בגרות, זה יותר חשוב מכל תעודה.

משה טור פז: זה החיים עצמם.

משה טור פז: תודה רבה לכם.