ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 24, פרוטוקול מספר 142, 2022-05-15 09:30

סימון דוידסון: אנחנו נתחיל.

סימון דוידסון: בוקר טוב לכולם, פרופ' יוסי שיין, חברי היקר, איש הספורט הגדול מכולם.

סימון דוידסון: הוא היה שחקן כדורגל, דרך אגב.

יוסף טייב: במאה ה-19, כשהענף עוד לא היה מפותח.

סימון דוידסון: גם היום הוא לא מפותח.

סימון דוידסון: אנחנו נעשה סבב שמות עוד רגע, אבל חשוב להסביר, אנחנו ועדת החינוך, יושבת ראש הוועדה הזאת היא חברת הכנסת שרן השכל, יוסי שיין ואני חברי הוועדה, אני יושב ראש ועדת המשנה לספורט, דבר שלא היה הרבה זמן בכנסת, ועדה מאוד מאוד פעילה.

סימון דוידסון: יוסי הוא גם יושב ראש ועדת המשנה ללימודים גבוהים.

יוסף טייב: להשכלה הגבוהה.

יוסף טייב: אני לשעבר הייתי 40 שנה באקדמיה, לפני שהצטרפתי לכנסת, ואני בכנסת בוועדת המשנה להשכלה הגבוהה, אז מכיוון שהייתי גם חבר הוות"ת עסקתי גם בכם מכיוון שהפכתם למוסד אקדמי.

סימון דוידסון: לא, זה המכללה, אנחנו נהיה שם.

סימון דוידסון: זה משהו אחר.

שי אברהמי: יש לנו על זה שקף.

סימון דוידסון: הסיור הזה היום לי באופן אישי מאוד מאוד חשוב, חצי שנה אני רוצה להגיע לפה עם ועדת חינוך, בסוף זה התאפשר ואני מודה לשרן באופן אישי ולחברי הוועדה ולחברי הכנסת כמובן.

סימון דוידסון: ואני אגיד לכם למה זה כל כך חשוב, בסוף מכון וינגייט הוא הלב של הספורט הישראלי.

סימון דוידסון: אני התחלתי פה את הפעילות שלי כשחיין צעיר בגיל שבע, עוד כשהייתה בריכה פתוחה.

סימון דוידסון: גם עכשיו היא פתוחה, לצערי, אבל היא הייתה פתוחה ובסוף האימון היינו צריכים לכסות אותה עם הפצפצים האלה, חורף קיץ, לא משנה.

סימון דוידסון: אני יודע שיש פה אנשים יקרים שבאמת עושים ימים כלילות כדי שהמכון הזה יצליח, אבל כמו שאנחנו מכירים ממשרדי ממשלה וכמו שאנחנו מכירים תפקוד של ממשלה, תמיד יש בעיות ותמיד יש קשיים, בעיקר תקציביים.

סימון דוידסון: אנחנו פה כדי לשמוע, התפקיד שלנו הוא לפקח על עבודת הממשלה.

סימון דוידסון: כשמדברים על חברי כנסת ועל ממשלה צריכים להבין שהוועדות וחברי הכנסת, תפקידם לפקח על המשרדים.

סימון דוידסון: אז אני רואה את עצמי כאחד שמפקח על משרד הספורט, אנחנו עובדים באופן מאוד מאוד צמוד ביחד, קשרים מאוד מאוד טובים.

סימון דוידסון: מי שמספר לכם סיפורים שיש איזה שהן מלחמות, זה לא נכון, מחוקקים ביחד, מעבירים תקנות ביחד, לפעמים אני גם נלחם על דברים שאני מאמין בהם, ורוב הזמן אנחנו מצליחים להגיע לפשרה כדי שזה יעשה טוב לספורט הישראלי.

סימון דוידסון: אנחנו פה כדי לעשות טוב לספורט הישראלי.

סימון דוידסון: יש לנו גם את הפנימייה פה ויש לנו גם את הספורט ההישגי שיש שם בעיות בלי סוף, ויש במכון בעיות תקציביות ויש שכר מאוד נמוך פה לאנשים שעובדים וקשה להביא, ויש פה בעיה של מחקר שכבר הרבה מאוד שנים אין מחקר בווינגייט, פשוט אין מחקר, מה שהיה לפני 30 שנה לא קיים היום.

סימון דוידסון: ובסוף כשאומרים שמכון וינגייט צריך להיות הפרצוף של הספורט התחרותי ההישגי, אז אנחנו מצויים פה בהרבה מאוד קשיים.

סימון דוידסון: אני יודע כמה קשה לנהל את המכון הזה, זה אחד הדברים היותר מורכבים שיש בספורט הישראלי, ובכלל ניהול של מתחמים גדולים.

סימון דוידסון: אז יש לנו סיור מאוד מעניין, ובסוף הסיור מה שקורה כשוועדה מגיעה לסיור יש המלצות, ההמלצות האלה מגיעות לשר, נמצא גם האיש של השר, גלעד, הממשלה של משרד הספורט, הוא עובד באופן שוטף עם חברי הכנסת, איתי הרבה מאוד, עם הוועדה.

סימון דוידסון: גלעד רושם לעצמו דברים ואני אומר לכם שיש הרבה דברים שכשמגיעה ועדה דברים משתנים, כי פתאום מאירים עם פרוז'קטור על נושא מסוים.

סימון דוידסון: אי אפשר לתקן את הכול, גם אין תקציב לתקן את הכול, התקציב שלנו בספורט הוא זעום, הוא קטן, הוא אפילו מסכן, אנחנו עובדים עכשיו בכל הכוח כדי להגדיל את תקציב הספורט בתקציב הקרוב וזה יקרה, התקציב יגדל, חד משמעית, אנחנו לא נוותר על זה.

סימון דוידסון: יש לי כבר חתימות של 120 חברי כנסת, כולם בקונצנזוס למען הספורט הישראלי, מבינים את המשמעות של הספורט הישראלי, אני חושב שעכשיו יותר מתמיד.

סימון דוידסון: לא, יוסי?

סימון דוידסון: תקן אותי.

יוסף טייב: אני לא יודע מה היה בעבר, אבל אם אתה אומר שעכשיו יותר מתמיד אז אני מקבל.

סימון דוידסון: לפחות מדברים על הספורט, פעם לא דיברו על הספורט.

יוסף טייב: אין ספק שיש לנו ועדת משנה, סימון הוא המוביל אותנו לדיונים האלה הרבה יותר ממה שהובילו מקודם, כן.

סימון דוידסון: אז אנחנו נתחיל עם שי, שהוא מנכ"ל מכון וינגייט.

יוסף טייב: מה על האג'נדה, שי?

שי אברהמי: יש לכם שלושה חלקים, החלק הראשון זה פה בחדר ישיבות, נציג לכם את המכון, החלק השני זה סיור, אנחנו רוצים שתראו את המתקנים, את הפעילות שישנה, אנחנו גם נראה מתקני אימונים.

שי אברהמי: אנחנו רוצים עוד לצפות באימון של ג'ודו נשים הבוגרות, נקווה שנספיק גם אותו.

שי אברהמי: יש אימון באולם ברלין של ההתעמלות, בבריכות יש אימונים כרגע.

שי אברהמי: אנחנו נגיע אחרי זה למתקן שהוא מרכז רפואת הספורט והמחקר שלנו, לראות את המקום הזה כי הוא מאוד מהותי.

שי אברהמי: זה החלק שלכם איתנו במכון, שני הקטעים הללו.

שי אברהמי: הקטע השלישי שלכם הוא במכללה, שהיא גוף נפרד.

שי אברהמי: (סבב היכרות).

שי אברהמי: מה זה מכון וינגייט ולמה הוא כזה מורכב?

שי אברהמי: השקף הזה הוא מנסה לספר את הסיפור המקצועי של מכון וינגייט, הלב של הפעילות של המכון זה ההתמקדות סביב הספורטאים, המאמנים והנבחרות הלאומיות כשהמכון, מה שהוא מספק לאותן נבחרות וספורטאים זה את התשתיות ואת המעטפת.

שי אברהמי: התשתית הראשונה, המהותית ביותר, זה מתקן אימונים איכותי.

שי אברהמי: אנחנו נדבר על מתקני האימון הרבה מאוד, במיוחד מכון שהוקם ב-1957 ורוב המתקנים שפה הוקמו בשנות ה-60, 70 ו-80, והיום אנחנו הגענו לנקודת זמן שצריכים לשדרג חלק גדול מהמתקנים, אנחנו בעשייה מאוד גדולה, אני ארחיב על זה בהמשך.

שי אברהמי: אז קודם כל זה לספק לספורטאים את המתקנים המתאימים לצרכים שלהם כמתקן אימונים איכותי ותואם לצרכים שלהם.

שי אברהמי: אנחנו מדברים על ספורטאים ברמה הכי גבוהה ההישגית, הספורטאים האולימפיים של ישראל.

שי אברהמי: אתם רואים פה גם בתמונות, תיכף נעשה לכם מבחנים אם אתם מזהים בכל תמונה ותמונה מי נמצא שם.

שי אברהמי: החלקים המשלימים של המעטפת, פעם אחת זה רפואת הספורט, שזה מרכיב יום יומי אצל הספורטאים ברמות האלה.

שי אברהמי: אני תמיד משווה את הספורטאים ההישגיים לסוג של מכוניות מרוץ.

שי אברהמי: זה לא אוטו רגיל, בסדר, מגיע לטיפול שנתי, צ'ק והכול בסדר.

שי אברהמי: ספורטאי הישגי ברמות הללו זה אנשים שמגיעים לרפואת הספורט, חלקם ברמה היום יומית, סוחבים פציעות, שיקום, למניעת פציעות, ואנחנו נראה את זה במרכז לרפואת ספורט שלנו.

שי אברהמי: המרכיב הנוסף השלישי של המעטפת זה המעטפת של תזונה ודיור.

שי אברהמי: הספורטאים האולימפיים, רובם, גם אוכלים פה ולחלקם יש פה גם אפשרות למגורים.

שי אברהמי: יש פה גם מלון קטן שמשמש בעיקר לאירוחים, למחנות אימון, יש פה גם מגורים במעונות.

שי אברהמי: בעבר היה פה הרבה יותר, הייתה כאן שכונת קרוונים של 90 מיטות, היא כרגע לא קיימת ואני מקווה שבעתיד יהיה לנו פתרון טוב יותר לספורטאים שכאן זה יהיה מרכז הפעילות שלהם.

סימון דוידסון: תספר להם על זה שעכשיו יש ספורטאים אוקראינים במעונות.

שי אברהמי: יש לי על זה שקף בהמשך, אני אדבר על האוקראינים, בהחלט.

שי אברהמי: מעבר למעטפת ולתמיכה, שזה חלק גדול מהפעילות שלנו פה במכון, יש עוד ארבעה מקצועות או תחומים ספורטיביים שהמכון עוסק בהם.

שי אברהמי: גוף אחד מאוד גדול זה בית הספר להכשרת מאמנים, היסטורית זה היסודות של המכון הזה, זה גוף שמכשיר כל שנה מאמנים במגוון מקצועות של הספורט, נדרש על פי הרגולציה, על פי, נדמה לי, חוק הספורט, ויש עכשיו חוק חדש, חוק המאמנים, יכול להיות שהוא גם עבר דרככם.

סימון דוידסון: עדיין לא.

שי אברהמי: בית ספר למאמנים, הוא מכשיר במדינה בשנה קרוב ל-4,000 פלוס הסמכות של מאמנים במגוון תחומים, מאמן שחייה, מאמן אתלטיקה, מאמן ג'ודו, כדורגל, כדורסל, וגם מקצועות שהם לאו דווקא תחרותיים, גם יש נניח אימון יוגה או פילטיס.

שי אברהמי: עוד מילה לגבי בית הספר למאמנים.

שי אברהמי: עיקר הפעילות שלו היא כאן במכון, אבל יש לו גם שלוחות ברחבי הארץ, הגדולה היא בכפר המכבייה, של אזור המרכז, יש גם בצפון, בקריית אתא, יש שלוחה בירושלים, שלוחה בראשון, אנחנו פתחנו לפני למעלה משנה, בשיתוף פעולה עם גופים מגזריים, שלוחה למגזר החרדי ועוד שלוחה אחת למגזר הערבי, בבאקה אל גרבייה, במכללה שנקראת אלקאסמי.

שי אברהמי: אנחנו בימים אלה בדיונים לפתוח שלוחה בבאר שבע גם.

שי אברהמי: היחידה לספורט הישגי.

שי אברהמי: דני יושב פה.

שי אברהמי: היחידה לספורט הישגי זה גוף מטה לאומי, הייתי אומר, לליווי כל הנושא הזה של הסגלים האולימפיים של ישראל, ליווי תכניות העבודה של הסגלים האולימפיים, תקצוב, קביעת קריטריונים, תחרויות מטרה, יחידת מטה מאוד איכותית.

שי אברהמי: זו יחידה שהיסטורית שותפים בה הוועד האולימפי, משרד התרבות והספורט והמכון, ובמסגרת חוק המכון, שאני אדבר עליו בהמשך, היחידה, שגם קודם ישבה במכון, הפכה להיות חלק אורגני מהמכון.

שי אברהמי: גוף נוסף זה אתנה, המרכז לקידום ספורט נשים.

שי אברהמי: פיזית ממש מאחורי הקיר שכאן, זה מקום של המרכז הזה.

שי אברהמי: אתנה הוקמה באזור 2007 כפרויקט לאומי של משרד התרבות והספורט שנועד לתקן את האפליה המובנית שקיימת במעורבות והשתתפות של נשים בספורט.

שי אברהמי: זה למעשה ילדות, נערות ונשים בספורט.

שי אברהמי: זה פרויקט לאומי שזו בדיוק המטרה שלו, לתקן, לגרום לעידוד, תמרוץ של ילדות ונערות וגם ספורטאיות בוגרות להיות מעורבות בפעילויות בספורט ולהגיע להישגים.

שי אברהמי: גם אתנה הפכה להיות במסגרת חוק המכון, היא עד אותה נקודת זמן ישבה כאן, אבל הייתה סוג של יחידה, פרויקט, של המשרד, ולמעשה במסגרת החוק היא הפכה להיות יחידה אורגנית של המכון, אבל פועלת על פי מדיניות ותכניות שנקבעות על ידי משרד התרבות והספורט.

שי אברהמי: הגוף החמישי שעוסק בתחום הספורט זאת הפנימייה של הספורטאים הצעירים המצטיינים, היא נקראת האקדמיה למצוינות.

שי אברהמי: זאת פנימייה שיושבת כאן, 150 ספורטאים צעירים, גילאים 14 עד 18, בדרך כלל ח'-ט' עד י"ב, במגוון של מקצועות, לא כל המקצועות האולימפיים נמצאים פה, יש מגוון מסוים של מקצועות.

שי אברהמי: פה הם חיים, זו הפנימייה שלהם, פה הם ישנים ופה הם אוכלים, אבל פה הם גם מתאמנים וזה הייחוד.

שי אברהמי: הפנימייה זה פרויקט שהוא משותף למכון יחד עם האיגודים שעובדים איתנו.

שי אברהמי: אנחנו כמכון אחראים, בדיוק כמו לספורטאים הבוגרים, לכל המעטפת, אבל כפנימייה כמובן גם למגורים שלהם ולכל הקיום שלהם, האיגוד אחראי על כל הצד המקצועי, כלומר להביא את צוות המאמנים, להתוות את התכנית המקצועית, לאמן את הספורטאים.

שי אברהמי: יש לנו בין הבוגרים, נניח הבחור שם למטה בחדר האוכל זה ברוך שמאילוב, ג'ודוקא, מקום חמישי בטוקיו, אז הוא בוגר האקדמיה שלנו.

סימון דוידסון: רק שתבין שמי שגדל פה זה יואל רזבוזוב למשל, יעקב תומרקין, אנסטסיה גורבנקו, כל הספורטאים הכי גדולים.

סימון דוידסון: זאבי לא גדל באקדמיה.

שי אברהמי: הוא כן חי פה הרבה שנים, אבל הוא לא גדל באקדמיה.

שי אברהמי: בתחום השחייה זה באמת מאוד בולט.

שי אברהמי: אגב, יש יתרון מאוד גדול לענף שהנבחרת הבוגרת שלו, כאן זה הבסיס שלה, שהנבחרת הצעירה, דור העתיד חי כאן בתנאי הפנימייה, אימונים צמודים, יש שיתוף פעולה של הצוות המקצועי.

סימון דוידסון: בזמנו זה היה גם אנדי רם ויוני ארליך, כל הטניסאים.

שי אברהמי: נכון מאוד, אולי אני אגיד על זה כמה מילים בהמשך.

שי אברהמי: אתם רואים פה כמה תמונות של ספורטאים פה במכון ואני אראה לכם עוד תמונות.

שי אברהמי: קונספט שנקרא בתים לאומיים, שהוא נשתרש בשנים האחרונות, אומר שנבחרת לאומית, מתקן הבית שלה, שהוא המתקן המרכזי לאימונים שלה, זה נקרא הבית הלאומי שלו, בהשאלה מהמושג של מה זה בית לאומי.

שי אברהמי: בצד ימין אתם רואים את הנבחרות שהיום וינגייט משמש כבית הלאומי שלהם, נבחרות השחייה, נבחרות הג'ודו, טריאתלון, כדורעף.

שי אברהמי: כל ענפי המים שהם אינדור, שחייה, כדור מים, שחייה אמנותית.

שי אברהמי: התעמלות, נכנסו לכאן לפני שנתיים, אנחנו נדבר על זה כמה מילים, גם התעמלות מכשירים וגם התעמלות אמנותית, אתם רואים פה תמונות של שטילוב ושל ניקול זליקמן, כדורעף, רוגבי וסיף שנכנס בשנה האחרונה עם הישגים מאוד יפים.

שי אברהמי: בתכנון שייכנסו לכאן בשני שלבים תוך כשנה נבחרות הטניס, ואני מקווה שאז נוכל להחזיר עטרה ליושנה גם בהקשר של הפנימייה.

שי אברהמי: נבחרת הטיפוס, האתלטיקה, גם כן אמור להפוך להיות בית לאומי כאן במכון.

שי אברהמי: בתכנית ארוכת טווח יותר, של ארבע שנים קדימה עם הקמה של מבנה חדש, יגיעו למכון גם נבחרות הכדורסל, כדוריד, טאקוונדו, הקשתות נמצאים למעשה כבר היום.

סימון דוידסון: מה זה המבנה הרב תכליתי, הגבוה?

שי אברהמי: כן, אני תיכף אגיד עליו כמה מילים.

שי אברהמי: כמה מספרים, אני לא אעבור על כל השקף הזה.

שי אברהמי: תקציב המכון, עד שנת 2022 עמד רב שנתי בערך באזור ה-90 מיליון שקל.

שי אברהמי: ב-2022 הוא הגיע ל-132 מיליון שקל בעקבות סדרה של פרויקטים שהמשרד תקצב ונתן כמשימה.

שי אברהמי: כשאני אומר המשרד זה כמובן התרבות והספורט.

שי אברהמי: המשרד הנחה את המכון לבצע עבורו, בין אם זה בספורט נשים, בתחום של הספורט ההישגי, להקים יחידה לאיתור וטיפוח ספורטאים צעירים ובתחומי המאמנים, שישה-שבעה פרויקטים.

סימון דוידסון: כשאתה מדבר על התקציב, זה כולל הקמת מתקנים?

שי אברהמי: לא, זה רק תקציבי תפעול, אני לא דיברתי פה על מתקנים, אני אחר כך אזכיר את זה.

יוסף טייב: התקציב הזה מגיע מאיזה סעיף, של שרת החינוך?

שי אברהמי: לא, מה שמגיע מהמדינה מגיע ממשרד התרבות והספורט.

שי אברהמי: לא כל הסכום הזה מגיע מהמדינה, חלק מהתקציב שיש, בערך כ-40 מיליון שקל סדר גודל, זה מה שנקרא הכנסות עצמיות של המכון, מהשכרה של מתקנים.

פני דרורי: יותר.

סימון דוידסון: אז כמה מגיע מהמשרד עצמו?

פני דרורי: מתוך ה-132 בערך מחצית, כ-65-64 מיליון זה ממשרד התרבות והספורט ועוד כ-60 מיליון זה הכנסות עצמיות, וזה חוץ מהפרויקטים, זאת אומרת זה שוטף.

יוסף טייב: הכנסות עצמיות ממה?

פני דרורי: מכל דבר שאנחנו יכולים.

שי אברהמי: בית ספר למאמנים זה גוף אחד שהוא ממש מוכר.

יוסף טייב: מקורסים בעיקר?

שי אברהמי: כן, זה קורסים.

שי אברהמי: יש לנו השכרות של מתקנים, יש לנו קצת פעילות בשוליים של בית נבחרות, שזה מלון קטן, מועדון מנויים, אירועים שאנחנו משכירים פה את המכון לשימושם של גופים שונים, אגודות שעושות פה אימונים על התשתית שקיימת ממילא לנבחרות הלאומיות.

שי אברהמי: אז יש אגודות, בעיקר באזור של נתניה, בתחום ההתעמלות, השחייה, אתלטיקה, שמתאמנות כאן.

יוסף טייב: כמה מתוך תקציבכם ב-2022 הולך לשכר?

פני דרורי: משכורות זה 42 מיליון.

יוסף טייב: שליש הולך לשכר.

סימון דוידסון: הכנסות פה זה גם מנויים, של המועדון הפנימי?

שי אברהמי: כן.

סימון דוידסון: שזה עדיין קיים, הדבר הזה.

שי אברהמי: כן.

סימון דוידסון: אני רק אגיד, לפרוטוקול, שתבין, שהמטרה של וינגייט, ברגע שהוא ממומן על ידי המדינה, זה ספורט הישגי.

סימון דוידסון: זו המטרה שלו, ספורט הישגי.

סימון דוידסון: ברגע יש פה מנויים וכן הלאה זה פוגע בספורט ההישגי, למה?

סימון דוידסון: כי אותם מנויים לוקחים את השעות של אותם ספורטאים שרוצים להגיע כספורטאים הישגיים.

סימון דוידסון: זה לא פוגע בנבחרות, אבל זה פוגע באגודות ספורט תחרותיות.

סימון דוידסון: אני טועה במשהו?

שי אברהמי: אני אחדד דוגמה.

סימון דוידסון: אני לא טועה, נכון?

סימון דוידסון: אלה דברים שעדיין קיימים.

פני דרורי: אנחנו רואים את השינוי בשנתיים-שלוש האחרונות, אפילו בתמהיל ההכנסות העצמיות.

פני דרורי: בעבר היינו עושים את זה הרבה יותר, אחוז ההכנסות העצמיות היה סביב ה-70%-65%, היום אתם יכולים לראות שזה חצי חצי כי בעצם כובד המשקל עובר לפעילות ההישגית.

סימון דוידסון: כן, אבל עדיין אותם אנשים שמגיעים כפרטיים, לא כספורטאים הישגיים, תופסים מקום של הספורטאים ההישגיים.

יוסף טייב: באיזה מובן?

שי אברהמי: הישגיים לא.

סימון דוידסון: למשל, תקן אותי אם אני טועה, הנושא של בריכות השחייה.

סימון דוידסון: המנויים מגיעים ולוקחים מסלולים והאגודות - - -

יוסף טייב: שמה, שלספורטאים המצטיינים אין יכולת להתאמן בגלל שאנשים - - -

סימון דוידסון: חוץ מהנבחרות, בנבחרות זה לא פוגע, אבל באגודות כן.

שי אברהמי: בהישגי זה לא פוגע, ההישגי זה נבחרות.

סימון דוידסון: בנבחרות לא, אבל באגודות כן.

יוסף טייב: שאלה, אני עד לפני שנה הייתי באוניברסיטה, עמדתי בראש בית הספר ליחסים בינלאומיים במדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב, 40 שנה במקומות האלה במרכז הספורט של תל אביב, שם גם מתאמנים, אז אלה שמתאמנים, כמו שאתה אומר, הם באים על חשבון ספורטאים אחרים?

סימון דוידסון: כן, חד משמעית.

יוסף טייב: האנרגיה, המאמנים, מה?

סימון דוידסון: המקום, התפוסה, המתקנים.

יקי אנוך: יש משאב, אתה יכול לנצל אותו רק 100% ויש ביקוש יותר מ-100%.

יוסף טייב: השאלה, גם ספורטאי, גם אלוף, מתאמן שש-שבע שעות ביום, השאלה אם אתה מנצל את המתקן או המתקן סגור אחר כך.

שי אברהמי: זה בדיוק העניין, הרעיון היה לנצל את התשתית שממילא קיימת ועל השוליים שלה לתת לזה למשתמשים הנוספים כדי באמת להחזיק את זה כלכלית.

שי אברהמי: מה שסימון אומר, חבר'ה, בשביל השטויות של מועדון המנויים שלכם פה, שמביא לנו איזה שני מיליון שקל בשנה, אני לא מזלזל בזה, זה הרבה כסף.

יוסף טייב: אז סימון אומר שהם פוגעים.

שי אברהמי: היה יותר נחמד מבחינת הספורט ההישגי שלמלתחות או לסאונה למשל לא ייכנס אורי ששון יחד עם מנוי שמשלם, שיהיה רק לספורט ההישגי.

שי אברהמי: לגיטימי.

שי אברהמי: עוד מספר.

שי אברהמי: במכון קצת מעל 400 עובדים, אמנם בחלקיות משרה מאוד מאוד מגוונת, יש הרבה עובדים שהם בחלקיות משרה מאוד קטנה, בעיקר המרצים, יש גם מרצים שהם לא נחשבים עובדים, הם מרצים בחשבונית, זה עוד איזה שהוא מספר שנותן את סדרי הגודל של המכון.

שי אברהמי: עוד מספר שחשוב לי לציין אותו, אנחנו מלווים כ-340 ימים בשנה שצוות רפואי שלנו יוצא ומלווה את הספורטאים בתחרויות או במחנות אימונים.

שי אברהמי: בטוקיו, מי שראה, יכול היה לראות אותם, את ארבעה אנשי הצוות הרפואי שלנו, רופאים ופיזיותרפיה בעיקר ליוו את הסגלים שלנו בטוקיו וגם בשוטף זה קורה כל הזמן.

שי אברהמי: כמה תמונות ככה בשביל לסבר את האוזן, שגיא מוקי בחדר הכושר, אורי ששון שפרש עכשיו עם פיטר פלצ'יק.

שי אברהמי: זה תומרקין.

שי אברהמי: כמה תמונות מעניינות של הספורטאים אצלנו, מישהו מזהה את הבחור בתוך הפיילה בצד שמאל למעלה?

סימון דוידסון: זה הגולש.

שי אברהמי: נכון, שחר צוברי.

שי אברהמי: לידו נמצאת ד"ר רותם כסלו, פיזיולוגית שלנו, הם בניסוי שמטרתו הייתה לראות איך אפשר לשלוט ולצנן מהר את טמפרטורת הגוף של הספורטאי.

שי אברהמי: השייטים עושים כמה סבבים ביום, לשמור טמפרטורת גוף נמוכה זה מפתח כדי להצליח בסבב הבא של אותה תחרות.

שי אברהמי: (היו"ר שרן מרים השכל)

שרן השכל: שלום.

שרן השכל: מתנצלת ממש על ההגעה המאוחרת.

שרן השכל: אני רק אומר ככה בפתיחה, מזל טוב לחבר הכנסת סימון דוידסון, יום הולדת שמח.

סימון דוידסון: שרן הזאת אלופה.

סימון דוידסון: זו חברת כנסת של פריימריז, היא יודעת להגיע לנקודות הקטנות.

סימון דוידסון: תודה, אתמול היה לי יום הולדת.

סימון דוידסון: אנחנו התחלנו, שי, מנכ"ל המכון, התחיל את הסקירה לגבי המכון, על כל התפקוד של המכון, מחלקות, יעדים וכדומה.

סימון דוידסון: אתה יכול רגע לחזור לשקף של התקציב?

שי אברהמי: היה שם רק מספר.

סימון דוידסון: התקציב של 2022 זה 132 מיליון שקל, חצי מזה מגיע ממשרד הספורט וחצי מזה הכנסות של המכון.

שרן השכל: תרומות גם יש?

שי אברהמי: יש, אבל מעט.

שי אברהמי: היה בעבר הרבה מאוד.

סימון דוידסון: הייתה מחלקה שלמה שעבדה על תרומות.

שי אברהמי: נכון, סגרו אותה ב-2015.

שרן השכל: למה?

שי אברהמי: כי המקום הצטמצם ואנשים פרשו ולא חידשו אותה.

שי אברהמי: אנחנו היום הקמנו אותה מחדש, בתהליכים של התנעה.

שי אברהמי: התרומות הן גם היום בסדרי גודל של כמה מאות אלפי דולרים בודדים.

שי אברהמי: יש, אבל הן בהיקף נמוך לעומת מה שאפשר.

פני דרורי: ורק לחדד, גם בעבר התרומות לא היו לפעילות שוטפת, הן היו להקמת בניינים בעיקר.

סימון דוידסון: זה נורא מוזר, כי אם תסתכלי על אוניברסיטת תל אביב, יש שם תרומות מטורפות.

סימון דוידסון: רק השבוע הייתי בתל אביב, סילבן אדמס תרם 11 מיליון דולר להקמת בריכת שחייה חדשה שם.

יוסף טייב: כל מרכז הספורט על שמם.

יוסף טייב: הם היו בחבר הנאמנים.

יוסף טייב: כן, זו תרומה עצומה.

סימון דוידסון: משפחת בלווטניק בנו שם עכשיו ב-25 מיליון דולר עוד איזה בניין.

שי אברהמי: המכון הזה נבנה בעבר מתרומות.

שי אברהמי: הבניין שאנחנו נמצאים בו נקרא אולם הרשטריט.

שי אברהמי: אולם י"א בברלין, נדמה לי שנתרמו מקהילת יהודי גרמניה.

סימון דוידסון: ויש איזה מחשבה, זו שאלה מאוד טובה, אני לא חשבתי על זה, השאלה של שרן היא אקוטית, כי בעצם כל הספורטאים הכי גדולים מתאמנים פה והעם היהודי בעיקר בארה"ב מתים על זה.

שרן השכל: ספונסרים, גם קבועים, שיכולים באופן שוטף לסבסד באופן חודשי את העלות השוטפת של האימונים והכול, גם בארה"ב הספונסרים זה משהו מטורף.

סימון דוידסון: נכון.

שי אברהמי: אז פה אנחנו מקבלים את זה ואנחנו התחלנו להקים את המחלקה, אבל צריך לזכור ששינינו את הכובע שלנו, אמרתי את זה בהתחלה, הפכנו תאגיד ממשלתי.

שי אברהמי: כשהיינו עמותה, אני לא הייתי כאן, אבל כשהמקום הזה היה עמותה אז הרבה יותר מקובל לתרום ולגייס, כשהמקום פה הוא של המדינה היחס של תורמים הוא אחר, הם אומרים: ואיפה המדינה?

שי אברהמי: אני לא אומר שהמדינה לא נותנת, המדינה נותנת הרבה מאוד בשנים האחרונות לטובת המכון, אבל כשהמעמד שלך הוא תאגיד ממשלתי זו סיטואציה אחרת.

שי אברהמי: בכל אופן אנחנו התחלנו להקים את המחלקה מחדש בשנה האחרונה, היא מתחילה ליצור את הקשרים, אנחנו מקווים לגייס תרומה מאוד מאוד גדולה, אני תיכף אדבר על מתחם הטניס, לגייס תרומות לטובת מתחם הטניס שאנחנו מקימים אותו.

שי אברהמי: אני אמשיך.

שי אברהמי: מי שאתם רואים אותו פה בתמונה משמאל למעלה זה שחר צוברי בניסוי שמטרתו לצנן את טמפרטורת הגוף של הספורטאי בצורה מהירה כדי שהוא יהיה אפקטיבי לסבב הבא של התחרות.

שי אברהמי: בצד ימין, מי שלא מזהה את הבחור החתיך שם בתרגילים על הקרקע, זה פיטר פלצ'יק באימון באולם הג'ודו עם מדריך פיזיותרפיסט שלנו.

שי אברהמי: האימונים לא סטנדרטיים, של גמישות וכוח ביחד.

שי אברהמי: עוד כמה תמונות.

שי אברהמי: מי שמזהה בצד שמאל, זה אותה רותם כסלו, הפעם עם קטי ספיצ'קוב, השייטת, גם בניסוי בים.

שי אברהמי: שגיא מוקי, התמונה הזאת צולמה בזמן הקורונה כשהוא עבר טיפולי הידרותרפיה על ידנו, כחלק מניסיונות לשקם את הפציעות שיש לו בגב.

שי אברהמי: בצד ימין הבחור שם במתקן בדיקת מאמץ, זה ארטיום דולגופיאט במרכז רפואת ספורט, בשיא הקורונה, בבדיקת מאמץ.

שי אברהמי: עוד תמונות של הספורטאים, הראיתי גם מקודם.

סימון דוידסון: מה שאת רואה בצד ימין זה האוהל שהקימו להתעמלות אמנותית.

סימון דוידסון: זה אוהל מיוחד, גבוה מאוד.

שי אברהמי: אני אגיד על זה שתי מילים.

שי אברהמי: לקראת טוקיו, בסוף שנת 2019, הייתה יוזמה של משרד התרבות והספורט להעביר את נבחרות – מי שמכיר איפה לינוי התעמלה קודם בהדר יוסף, לינוי לא התעמלה באולם כשלצדה בין הרגליים ילדות בחוגים מתאמנות.

שי אברהמי: ממש ככה.

סימון דוידסון: והתקרה הייתה נמוכה מדי.

יקי אנוך: התקרה הייתה נמוכה, החוגים היו לידה.

סימון דוידסון: היא הייתה זורקת את הסרט והוא היה פוגע בתקרה.

שי אברהמי: אז בא המשרד ושם מטרה למכון, שנקים בצורה הכי מהירה שאפשר מתקן אימונים, שני מתקני אימונים.

שי אברהמי: האחד זה האוהל, בסיור לא נספיק להגיע אליו, זה 2,000 מטר מרובע של בלון שגובה הבסיס שלו הוא 20 מטר, בדיוק כדי שכל האלות והסרטים יוכלו לעוף לעשרה, 12 מטר, למעלה ולנחות בחזרה.

שרן השכל: זה מבנה קבוע עכשיו?

שי אברהמי: הוא די מבנה קבוע.

יקי אנוך: הוא נבנה לשבע שנים.

יקי אנוך: כשהוא נבנה הוא היה האוהל הכי גדול במזרח התיכון, אני לא יודע מה היום, לא מעודכן.

יקי אנוך: אוהל מדהים.

שרן השכל: ולמה רק לשבע שנים?

שרן השכל: זה בשכירות?

שי אברהמי: לא, אורך החיים של האוהל.

יקי אנוך: כך נקבע על ידי היצרן.

סימון דוידסון: כמה הוא עלה?

שי אברהמי: האוהל עם התשתית שלו זה שבעה מיליון שקל בערך.

שי אברהמי: בצד שמאל אתם רואים את שטילוב באולם שאנחנו נעבור דרכו בהמשך, אולם שנקרא אולם ברלין שעבר שיפוץ בהשקעה של כארבעה-ארבעה וחצי מיליון שקל.

סימון דוידסון: רק אני אגיד שהוא צילם אותי כשהייתי פה סטודנט בווינגייט עוד, לפני הרבה מאוד שנים.

סימון דוידסון: אני מקווה שהמצלמה חדשה.

שי אברהמי: אולם ברלין זה האולם שארטיום מתאמן בו, זה האולם שהביא את המדליה.

שי אברהמי: בדיעבד, רק בהקשר של המתעמלים אני אגיד את זה, בכלל של הספורטאים, המתקנים האלה היו מוכנים בתחילת 2020 והתחילו להתאמן בהם ואז פרצה הקורונה, במרץ 2020, עם כל ההשבתה של פעילות של מתקנים וספורט גם בארץ וגם בעולם.

שי אברהמי: בדיעבד הדחייה של האולימפיאדה בטוקיו בשנה שלמה והעובדה שלספורטאים בארץ ובוודאי למתעמלים היה מתקן ואנחנו פעלנו ברציפות כל תקופת הקורונה, על חלק היו לנו אישורים מיוחדים כספורט הישגי, זה לא סתם מתקן של פנאי בבית.

שי אברהמי: הספורטאים אומרים שהעובדה שהיה להם פה את היכולת להתאמן ברציפות לאורך כל תקופת הקורונה, לינוי עברה לגור כאן, היא קיבלה חדר בבית הנבחרות, היא עברה לגור כאן כמעט שנה שלמה, זה היה אחד מהמפתחות של ההצלחה שלהם בסוף באולימפיאדה.

שי אברהמי: היה להם את השקט ואת היכולת להתאמן ברציפות בלי הפרעה, מה שלספורטאים אחרים, בטח בארץ, אבל בטח בעולם, לא תמיד היה את זה.

שרן השכל: מה בדרך כלל הם עושים תוך כדי?

שי אברהמי: מה זאת אומרת?

שרן השכל: הם עובדים תוך כדי?

שי אברהמי: לא, ספורטאים זה המקצוע שלהם.

שרן השכל: אבל אתה אומר שבתקופת הקורונה היה סוג של שקט, שהם יכלו להתרכז רק באימונים למשך שנה שלמה.

שי אברהמי: כל מי שעוסק בספורט אחר בארץ, המתקנים היו מושבתים בגלל הקורונה, המתקנים היו מושבתים, אי אפשר היה לצאת החוצה לפעילות, המתקנים היו סגורים לפעילות, לספורטאים האולימפיים של ישראל היה מתקן.

שי אברהמי: בחלק מהזמן היינו היחידים בארץ, בטח בתור בריכה ציבורית, גם אולמות התעמלות וענפים אחרים, שהספורטאים למעשה היו כאן, יכלו להגיע כל יום או שגרו כאן והתאמנו כל יום בצורה רגילה.

שי אברהמי: לא הפסידו, אולי למעט יום אחד או יומיים.

יקי אנוך: הפכנו את וינגייט לאי ירוק עם אישורים של משרד הבריאות, עם הגבלות של משרד הבריאות, והפעלנו את וינגייט כל תקופת הקורונה לטובת הספורטאים.

שרן השכל: יפה.

סימון דוידסון: זה גם לזכותו של חילי, אפשר להגיד.

שי אברהמי: אני רוצה להגיד כאן מילה טובה, לקבל את כל האישורים ממשרד הבריאות, משרד התרבות והספורט היה מאוד מעורב בהשגת האישורים, וגם כשיצאו מסמכי רגולציה והנחיות, אז היה ממש סעיף נפרד לגבי מכון וינגייט.

שי אברהמי: אז דיברנו על הקורונה, שבזמן הקורונה היינו אי ירוק של הספורט ההישגי.

שי אברהמי: לא רק שהנבחרות הקבועות התאמנו כאן, גם נבחרות נוספות הגיעו במיוחד בתקופת הקורונה.

שי אברהמי: אתם רואים פה את לונה צ'מטאי באצטדיון האתלטיקה שלנו.

שי אברהמי: היא הגיעה לכאן לתקופה של כמה שבועות, או אפילו חודשים, להתאמן ברצף.

שי אברהמי: בשגרה היא לא מתאמנת כאן.

שי אברהמי: גם האקדמיה, כי זו פנימייה של הספורטאים הצעירים, פעלה ברציפות כל התקופה.

שי אברהמי: בית הספר להכשרת מאמנים עבר לזום, שזה פתח עולם חדש כמו להרבה אנשים בעולם.

שי אברהמי: כמובן שבצדדים אחרים של הפעילות שלנו הייתה ירידה מאוד גדולה של הפעילות, כל מה שהוא לא ספורט הישגי ירדה הפעילות וגם הוצאנו לתקופה לא קצרה לא מעט מהעובדים לחל"ת.

שרן השכל: מתוך ההכשרות של המאמנים בישראל כמה מקבלים את ההכשרה שלהם פה בווינגייט?

שי אברהמי: אני מעריך באופן גס גס, 25% מהבוגרים של הכשרות מאמנים.

שי אברהמי: דני, אולי לך יש מושג?

דני אורן: לא יודע.

דני אורן: יש היום כל כך הרבה בתי ספר שנותנים תעודות.

שי אברהמי: יש עשרות בתי ספר להכשרות מאמנים.

שי אברהמי: אנחנו אחד מהשניים הכי גדולים.

שי אברהמי: אני מעריך שאנחנו באזור ה-25% מההיקף.

שי אברהמי: ספורטאים מאוקראינה.

שי אברהמי: אתם רואים כאן מצד שמאל שתי נבחרות.

שי אברהמי: בצד שמאל למעלה, כמו שברור, זו נבחרת הג'ודו הצעירה של אוקראינה, שהיא עדיין מתאמנת במכון.

שי אברהמי: למטה בצד ימין זאת המאמנת שהיא יהודייה של נבחרת הסיף של אוקראינה, הם היו כאן תקופה של חודש עד לתחרות שהייתה בדוחא.

שי אברהמי: הם עזבו את הארץ, הם יחזרו שוב למחנה אימונים נוסף עם עוד נבחרות.

שי אברהמי: אנחנו אירחנו בהתחלה כ-40 ספורטאים ברמות הלאומיות של נבחרות הסיף והג'ודו.

שי אברהמי: היו דיונים על שיגיעו עוד נבחרות, אנחנו נערכים לאפשרות שנצטרך לקלוט עוד בשמחה.

שי אברהמי: האירוח שלנו הוא שיתוף פעולה של המכון יחד עם האיגוד כמובן.

שי אברהמי: אנחנו נותנים את המעטפת, אבל האיגוד מבחינה מקצועית הוא זה שמארח אותם ומקצה להם את מתקן האימונים שלו ולפעמים גם מתאמן איתם ביחד.

שי אברהמי: נעבור לדבר על תשתיות ומתקנים.

שי אברהמי: בצד שמאל מה שאתם רואים, כמה שזה מביך לראות, ככה נראו מתקני המכון ב-2017.

שי אברהמי: כן, זה מזעזע.

שי אברהמי: זה אחד המתקנים הכי מזעזעים, זה בצד המערבי, קרוב לים, הוא חשוף לרוחות, למלח, לגשמים.

שי אברהמי: אגב, התמונה הזאת מסבירה למה המדינה הלאימה את המקום, כי המכון לא הצליח להחזיק את עצמו כלכלית ולהשקיע בתשתיות.

שי אברהמי: זה קמפוס של 430 דונם, 45,000 מטר מרובע של מתקנים, ספורט זה לא עסק כלכלי ולכן המקום לא הצליח להחזיק את עצמו וככה נראו המתקנים.

שי אברהמי: הפרויקט הראשון שיקי כיושב ראש קיבל לידיים שלו את המכון והוביל אותו זה הפרויקט של שיקום חזיתות המבנים, שחלקו בטיחותי וחלקו חזותי.

שי אברהמי: ככה נראים היום חלק מהמבנים, בטח אלה שבמצב קשה, פרויקט של סדר גודל של כ-14-12 מיליון שקל.

שי אברהמי: גם אני שמתי לב שיש עוד משהו קטן ששיפרנו במתקן הזה, פה רואים את הכניסות של מזגנים חדשים, התקנו בחצי מיליון שקל כמעט מזגנים חדשים באולמות הג'ודו.

שי אברהמי: אתם יכולים לעבור דרך הבניין, בפנים לא השתנה הרבה, אבל בחוץ המבנה נראה מבנה ולא משהו מט לנפול כמו המבנה הזה.

שי אברהמי: פרויקט הדגל שלנו בשנתיים האחרונות, בהובלה, במימון ובתקצוב של משרד התרבות והספורט, זה נקרא פרויקט האצת הצמיחה.

שי אברהמי: אותו פרויקט גדול של כל המשק של שיקום תשתיות לאומיות בשרשור הגיע גם אלינו, אנחנו מדברים על חמישה מתקנים מרכזיים שיעברו שיפוץ גדול במכון.

שי אברהמי: מצד ימין למעלה זה שיקום אותו אצטדיון אתלטיקה הישן שלנו, שיהפוך להיות בתום השיפוץ הזה מתקן הבית של מרבית נבחרות האתלטיקה בישראל.

שי אברהמי: קצת מודל הפעלה שונה מאשר נבחרת הג'ודו, כי נבחרת הג'ודו מגיעה לכאן כל יום, באתלטיקה כל פעם מגיעים לכאן נבחרות אחרות למחנות אימון, אבל זה קונספט הפעלה.

שי אברהמי: זה פרויקט בהשקעה של קרוב ל-14 מיליון שקל.

שי אברהמי: מימין למטה זה שדרוג ושיקום מגרשי הטניס.

שי אברהמי: יש מתחם של שמונה מגרשים מאוד ישן, מאוד מוזנח, במכון, גם כן פרויקט של סדר גודל של כ-15-14 מיליון שקל שבתוכו יהיו שמונה מגרשים חדשים מתוכם שלושה מגרשי חימר וחמישה מהמגרשים יהיו מקורים.

שי אברהמי: אנחנו מדברים על מתקנים שמיועדים לאימון, גם בשמש.

סימון דוידסון: הם מקורים בבלון?

שי אברהמי: לא בבלון, בקירוי גג קשיח.

סימון דוידסון: זה יהיה סולרי?

שי אברהמי: אנחנו מקווים שכן.

סימון דוידסון: אז מי מממן את זה, החברות הסולריות?

סימון דוידסון: גלעד, אתה זוכר שדיברנו על הנושא של הקירוי.

סימון דוידסון: צריך לבדוק את הנושא הזה של להתחבר לחברות.

סימון דוידסון: עושים את זה המון בעולם, חברות חותמות על הסכם להרבה מאוד שנים.

יקי אנוך: כן, הציגו לנו את זה.

סימון דוידסון: זה דבר שהוא יכול להיות נפלא למתקני ספורט.

יקי אנוך: בסוף זה עניין כלכלי.

יקי אנוך: מה שכלכלית יהיה הכי נכון, את זה נעשה.

סימון דוידסון: בודקים את זה?

סימון דוידסון: זה משהו שהוא על הפרק?

שי אברהמי: הכוונה שלנו, על הגגות האלה להתקין פוטו וולטאי.

שי אברהמי: המתקן מצד שמאל למטה זה שרטוט של מתחם מגרשי כדורעף חופים.

שי אברהמי: אין היום בישראל מתחם כדורעף חופים מקצועי.

שי אברהמי: יש כל מיני אלתורים בחוף הים.

שי אברהמי: זה הולך להיות המתקן של נבחרת ישראל בכדורעף חופים, הוא יהיה מורכב מחמש או שש זירות כדורעף, מתוכן אחת תחרותית.

שי אברהמי: רוב המתקנים שלנו מיועדים לאימונים, לא מיועדים לארח תחרויות, למעט הבריכה הלאומית.

שי אברהמי: המתחם של כדורעף החופים יהיה גם מתחם תחרותי, היחידי שיש בישראל למען האמת.

סימון דוידסון: זה הרבה פעמים סטנדרט אחר שצריך לעמוד בו.

שי אברהמי: כן, טריבונות וזה רגולציה אחרת.

שי אברהמי: בצד שמאל למעלה זאת הדמיה של הבריכה האולימפית.

שי אברהמי: הבריכה האולימפית, הבריכה האולימפית זו בריכת ה-50 מטר הראשונה שהייתה במכון, במקור היא נבנתה בשנת 71'.

שי אברהמי: אנחנו נעבור דרכה.

שי אברהמי: הבריכה הזאת צריכה לעבור שיקום של תשתיות על סמך רגולציה של משרד הבריאות.

שי אברהמי: תוך כדי תהליך הבדיקות נעשו בדיקות לגג המבנה, הסתבר שהגג המיושן הזה כבר לא עומד בדרישה ההנדסית, נאלצנו לפרק את הגג.

יקי אנוך: זה בטיחותית, זה לא דרישה הנדסית.

סימון דוידסון: איפה זה עומד היום?

סימון דוידסון: אני הבנתי שלא היה תקציב לקירוי.

שמשון שעתל: יש, נכנס, נסגר.

שמשון שעתל: יש תקציב.

סימון דוידסון: מה שקורה, כשאני הייתי ילד ושחיתי אז הייתה בריכה אחת, הבריכה הזאת הייתה פתוחה, לא היה לה גג.

סימון דוידסון: אחר כך עשו לה גג ועם הזמן בנו עוד בריכה של 25 מטר, היא יפהפייה, עברה שדרוג ויש בריכה חדשה, בנו את זה במעל 100 מיליון שקל, אחת הבריכות באמת היותר יפות ומהירות בבריכות מאירופה, אבל הבריכה הזאת נשארה ללא גג, מכיוון שהגג היה לא בטיחותי הורידו אותו ואז לא היה תקציב לקירוי.

סימון דוידסון: אני שמח עכשיו לשמוע שיש תקציב לקירוי כי בסוף ארבעה חודשים בשנה היא הייתה סגורה, לא יכלו להתאמן, זה על הים, יש רוחות, אי אפשר לשחות שם כשאין קירוי.

שמשון שעתל: סימון, איגודי המים מעדיפים גג ורסטילי, שהוא נפתח ונסגר.

שמשון שעתל: מתוקצב לנו במסגרת המשרד.

סימון דוידסון: מתי זה יהיה?

שמשון שעתל: מתחילת חגי תשרי, באוקטובר 2022 מתחיל השיפוץ.

סימון דוידסון: זאת אומרת שנה לא תהיה בריכה?

שמשון שעתל: לא, מתחיל השיפוץ.

שמשון שעתל: עד אז עובדים עם בריכה ללא גג.

סימון דוידסון: את השיפוץ אתם עושים בקיץ או בחורף?

שמשון שעתל: בחורף, באוקטובר.

שי אברהמי: סך כל הפרויקט הזה שנקרא האצת הצמיחה, אמנם בשתי נגלות, עומד מאחורי כ-76 מיליון שקל שהמשרד תקצב את המכון.

שי אברהמי: בנוסף לפרויקטים של המתקנים יש גם מתקן לנבחרת הטיפוס, גם תוקצב, כ-13 מיליון שקל, לטובת פרויקטי בטיחות, הנגשה, בקמפוס המאוד מיושן הזה, כדי להביא אותו לסטנדרט של הרגולציה בתחומים הללו.

שי אברהמי: אתם תראו ברחבי הקמפוס כבר כעת את כל המאחזים והשלטים ושירותים מונגשים וכו' וכו'.

שי אברהמי: המבנה הרב תכליתי, אולי פרויקט הדגל של - - -

סימון דוידסון: אני יכול לספר מילה על זה?

שי אברהמי: כן.

סימון דוידסון: שרן לא מכירה את זה, אבל אני אספר לכולם.

סימון דוידסון: לפני שנתיים יצאנו לסיור בהולנד ובאיטליה, לקחתי איתי את ראש מינהל הספורט ואת גיא אטיאס, כל ההנהלה של הספורט, והלכנו לראות מה קורה בעולם.

סימון דוידסון: אתה מכיר את הנושא הזה?

שי אברהמי: כן.

סימון דוידסון: היום בהולנד כל הבנייה של מתקני ספורט היא לגובה, זה חוסך הרבה מאוד שטח ובונים לגובה, חמש אפילו שבע קומות, ואז יש לך מגרשי כדורסל, כל המתקנים בבניין אחד.

סימון דוידסון: זה דבר מדהים, זה חוסך הרבה מאוד שטחי חניה ושטחים של הבנייה עצמה ואני מאוד שמח שבסוף אישרו שניים כאלה, נכון, גלעד?

גלעד שץ: שלושה.

סימון דוידסון: שלושה אפילו.

סימון דוידסון: עכשיו הוא יסביר את זה, את תראי איזה דבר מדהים זה.

סימון דוידסון: נכנסים למתקן וכל המתקן הולך לגובה.

שי אברהמי: כדי שנוכל לבנות לגובה כאן

שי אברהמי: במכון אנחנו נצטרך לעדכן את התב"ע, זה לא תב"ע מקומית, זה תב"ע מקומית.

שי אברהמי: כרגע התב"ע של וינגייט מאפשרת בנייה עד לגובה של 14 מטר בלבד, רק החלק של ההתעמלות האמנותית כבר גמרת את כל פוטנציאל הגובה של הבנייה.

שי אברהמי: אנחנו נצטרך לעדכן את התב"ע ואז נוכל לקדם את הפרויקט הזה.

שי אברהמי: אנחנו מדברים על סדר גודל של, השאיפה היא לקראת 15,000 מטר מרובע.

שרן השכל: אי אפשר לקבל אישור חריג לפרויקט אחד במקום לשנות את כל התב"ע?

שי אברהמי: יש אישורים באמת של ועדה, אבל זה ברמה של ועדה מחוזית.

שי אברהמי: במסגרת הפרויקט הזה אנחנו מקווים לצרף למכון עוד נבחרות חדשות, יהיה סוף סוף מתקן בית לנבחרות הכדורסל בישראל, נבחרת כדוריד, סיף, הטאקוונדו יגיעו לכאן.

שי אברהמי: הפרויקט הזה מתוקצב ב-160 מיליון שקל, אנחנו בשלבים סופיים של גיבוש הפרוגרמה.

סימון דוידסון: כמה קומות זה יהיה?

שי אברהמי: אני עוד לא יודע להגיד לך, עוד לא הגענו לשלב התכנון האדריכלי, זה מאוד תלוי גם בתב"ע ובאפשרות לקבל היתרים חריגים.

סימון דוידסון: אבל זה משנה את הסכום.

שי אברהמי: התמחור שיש כאן הוא פר בנייה.

קריאה: המטרים קבועים, אם יהיו מטרים ככה או ככה.

סימון דוידסון: אם אתה עושה חמש קומות או שלוש קומות זה –

שי אברהמי: אם לא זה יילך לרוחב.

שי אברהמי: קח את כלל האצבע, אנחנו משתמשים בכלל אצבע של כ-12,000 שקל למטר מרובע.

שי אברהמי: אגב, מרגע שהפרויקט הזה הותנע ועד היום, כולכם מכירים את זה, עלות הבנייה בישראל התייקרה מאוד, התקציב כמובן לא התעדכן, זה לא צמוד לאיזה שהוא מדד ואנחנו כנראה ניאלץ את השלב הראשון לצמצם מבחינת התכולה שלו כדי להתכנס לתקציב.

סימון דוידסון: אבל אני חייב להגיד מילה על המבנים האלה.

סימון דוידסון: כל מה שראינו בהולנד ואיטליה, הכול חברת מירטה בונה היום בבנייה קלה, הכול בנייה קלה.

סימון דוידסון: יש לי סרטי וידאו, אני יכול להראות לכם, המחירים הם אחרים לגמרי.

סימון דוידסון: היום בונים חמש קומות בהולנד ב-20 מיליון יורו, במדינת ישראל כל מתקן שאתה בונה הוא תמיד יהיה כפול.

סימון דוידסון: המפלצת שבנו פה, של ה-110 מיליון שקל, בכל מקום בעולם בונים בחצי מזה.

יקי אנוך: כן, אבל אתה צריך להגיד שזה לקח 12 שנה.

סימון דוידסון: הכול נכון, אבל אנחנו לא טובים בזה, אנחנו לא טובים בהקמת מתקני ספורט במדינת ישראל.

שרן השכל: אז למה לא להביא מומחים מאירופה ולחסוך בעלויות?

סימון דוידסון: א', מומחים מחו"ל חייבים להביא, כי הם עשו את זה והם יודעים לעשות את זה, ו-ב', הגיע הזמן שבמשרד הספורט תקום חברה שמתמחה בבניית מתקנים.

סימון דוידסון: כמו שיש במשרד התיירות, יש להם חברות בת שמפעילות כל מיני פרויקטים, גם במשרד הספורט צריך מישהו שיהיה מקצוען בדבר הזה, כי אנחנו לא טובים בזה.

סימון דוידסון: אני מבין את חברת גדיש, שעובדים כל כך הרבה שנים, אבל כל פרויקט של חברת גדיש בסוף לוקח הרבה יותר זמן והעלות שלו היא מאוד מאוד מאוד גבוהה.

סימון דוידסון: אתם מכירים את הדברים האלה, מי שמתעסק בספורט, יש בעולם מומחים שיודעים לעשות את הדברים האלה.

סימון דוידסון: רק לפרוטוקול הייתי מציע שיהיה פה ייעוץ מחברה בין לאומית שעשתה את זה כבר.

יקי אנוך: אנחנו בייעוץ שוטף עם יותר מחברה אחת, עם הגופים האלה באירופה, ואנחנו מתבססים, וגם בתכנון התבססנו על הרבה מאוד ידע שלהם.

סימון דוידסון: ואני מציע לך, יקי, לקחת את המנכ"ל ואת אנשי משרד הספורט ולנסוע לחו"ל, לראות בעיניים, אתה תראה דברים, אני אומר לך, אנחנו ראינו דברים – הרי בסוף אתה רוצה שיתאמנו פה, אתה לא צריך פה איזה משהו שהוא מפואר, אתה צריך בסוף שיהיה פרקטי לאימונים.

סימון דוידסון: ואפשר לבנות בהרבה פחות כסף מתקן הרבה יותר יעיל לספורטאים.

סימון דוידסון: צריך לראות את זה בעיניים, זה חובה.

שי אברהמי: ברשותכם, אני ארוץ קדימה.

שי אברהמי: עוד נושא אחד, מעבר למתקנים, זה פרויקט של משרד התחבורה, תת"ל 39, הרחבת כביש החוף, הוספת נתיבים, שבמסגרתו תועתק הכניסה הישנה של המכון, זאת שנכנסתם בה הבוקר, הכניסה מעת הקמתו, כניסה מאוד בעייתית, לכניסה מצד דרום, בערך קילומטר דרומה, ויוקם מחלף או מחלפון וינגייט.

שי אברהמי: לנוסעים מדרום אתה עולה ישר על המחלף ונכנס ישר לכניסה החדשה מצד דרום, ויש גם יציאה לכיוון צפון.

שי אברהמי: זה פרויקט, שוב, של משרד התחבורה באמצעות נתיבי איילון, פרויקט שישפיע עלינו מאוד משמעותית, מה שנקרא ישים אותנו מאוד מאוד נגישים, עוד יותר ממה שהיום, זה יכול לחסוך סדר גודל של רבע שעה נסיעה ביציאה ובהגעה למכון.

שי אברהמי: אתה עולה על האיילון ואתה פשוט באמצע היום ב-20 דקות במכון.

שי אברהמי: עם המחלף הזה יותר קל להגיע אלינו מאשר להדר יוסף בתל אביב.

סימון דוידסון: ומה הצפי?

יקי אנוך: סוף 23', אמור.

שי אברהמי: לא, הכניסה החדשה ממש בסוף השנה הזאת, את המחלף, את הגשר, אתה כבר רואה את עבודות ההקמה שלו, אתה רואה את היציקה שלו בכביש, עובדים על זה במלוא המרץ.

שי אברהמי: זה לא פרויקט שאנחנו מנהלים אותו.

שי אברהמי: אני אדלג ברשותכם, כדי שנספיק להגיד כמה מילים על חוק המכון הלאומי.

שי אברהמי: אז סיפרתי בהתחלה, המכון הזה היה עמותה, היא הוקמה בשנת 57', ב-2017 תהליכי חקיקה, נכנס לפועל יישום החוק ביולי 2018.

שי אברהמי: על פי החוק יש למכון שלוש מטרות, פירמידת הספורט למעשה, מלמטה למעלה, לקדם את תרבות הספורט בישראל, לפתח ולקדם את פעילות הספורט בישראל בכל הענפים והרמות וליזום פעילויות כתשתית לפיתוח הספורט ההישגי, ושלוש, לקדם את הספורט ההישגי.

שי אברהמי: פחות או יותר כל משימות הספורט של משרד התרבות והספורט מופיעים בסעיף הזה.

שי אברהמי: אני אחדד שמתוך כל הפירמידה הזאת המכון מעורב גם ברבדים היותר בסיסיים של הפירמידה, אבל כמו שציינתי לאורך כל המצגת, רוב ההתמקדות שלנו זה ברובד השלישי של הספורט ההישגי, המעטפת והמתקנים שאנחנו מספקים.

שי אברהמי: לגבי המכון.

שי אברהמי: בראש המכון יש מועצה, הדירקטוריון של מועצת המכון שמונה 11 חברים, מתוכם, כמו שאתם רואים בשורה העליונה, יש נציגות לשישה עובדי מדינה מתוך ה-11, חמישה מתוכם הם עובדי משרד התרבות והספורט.

סימון דוידסון: זה משהו מאוד חשוב, זה הפוליטיקה הכי חשובה.

סימון דוידסון: בוא נבין מה הולך פה, יש פה 11 חברים.

שרן השכל: זה שר התרבות ממנה?

סימון דוידסון: כן.

סימון דוידסון: אז יש את עופר בוסתן.

שי אברהמי: נכון, ראש מינהל הספורט.

סימון דוידסון: ושלושה עובדי משרד, מי הם?

שי אברהמי: בסמכותו של השר למנות.

סימון דוידסון: אז ארבעה כבר יש ממשרד הספורט.

סימון דוידסון: עובד המשרד על קידום, מה זה?

גלעד שץ: יש חמישה.

גלעד שץ: ספורט נשים.

סימון דוידסון: זה גם משרד הספורט.

גלעד שץ: ראש המינהל ושלושה עובדים.

סימון דוידסון: זאת אומרת כל הדירקטוריון זה משרד הספורט.

שרן השכל: כן, ברור, זה תאגיד ממשלתי.

סימון דוידסון: כן, אבל נציגי ציבור למשל?

שי אברהמי: שלושה נציגי ציבור.

סימון דוידסון: שמי ממנה אותם?

סימון דוידסון: גם השר.

גלעד שץ: השר.

גלעד שץ: כל המועצות שהן תחתנו המינויים הם מינויים של המשרד, ככה זה בכל התאגידים.

גלעד שץ: הלשכה המשפטית שלנו היא גם זאת שדואגת לכל המינוי עצמו, הם ממלאים שאלונים, ניגודי עניינים, זה הכול קורה במשרד.

שי אברהמי: אני אגיד משהו לגבי השאלה שלך, סימון.

שי אברהמי: יחסית המבנה הזה שבו יש שישה מתוך 11, שזה רוב, נציגי מדינה זה חריג.

שי אברהמי: עשינו פעם בדיקה בנושא.

סימון דוידסון: אבל, שי, זה לא שישה, זה יותר.

סימון דוידסון: זה יותר משישה, כי גם נציג התאחדות, 'אילת', זה הכול אנשי משרד.

סימון דוידסון: אין פה מישהו ש – אתה מבין?

סימון דוידסון: בשולחן כזה היית מצפה שיהיו גם אנשים שיהיו אופוזיציה, לא כדי לעצור תהליכים, אלא כדי להאיר דברים, וזה לא קורה בוועדה כזאת.

שרן השכל: זה אמור להיות נציגי הציבור.

סימון דוידסון: אבל נציגי ציבור הם גם מינויים.

יקי אנוך: מאחר וזה לחם חוקי בחמש השנים האחרונות, המועצה הזו היא מועצה בלתי אפשרית לניהול.

סימון דוידסון: אז אני לא טועה.

יקי אנוך: לא, אתה לא טועה בכלום, אתה נגעת בנקודה, בקצה הפרונקל של הפצע.

יקי אנוך: א', בדקנו לרוחב בכל התאגידים הסטטוטוריים, אין דבר כזה, במקומות שיש דברים כאלה זה כשיש מספר משרדים מעורבים, אז כל משרד נותן נציג.

יקי אנוך: מצב כזה שמשרד אחד שולט ללא מיצרים או מנסה לשלוט, כשהם כולם בניגוד עניינים, כולם, כי מצד אחד הוא יושב עם האיגודים ומצד אחד הוא יושב פה כשהאיגוד חייב לי כסף והוא צריך להתמודד עם איך אני מתנהל עם איגוד שחייב לי כסף כשהוא לא העביר כסף לאיגוד ובגלל זה האיגוד חייב לי כסף.

יקי אנוך: אז זה בניגוד עניינים מוחלט.

יקי אנוך: חסרים פה נציגי ציבור.

יקי אנוך: יש פה שלושה נציגי ציבור.

סימון דוידסון: מי הם היום?

שי אברהמי: שלומית ניר טור.

סימון דוידסון: שהייתה 25 שנה במשרד.

שרן השכל: חילי מינה או עוד מירי?

שרן השכל: מי מינה אותם?

יקי אנוך: הכול זה מינויים של מירי.

שי אברהמי: מ-2017.

יקי אנוך: יש מינוי חדש, אבל היה בחור בשם גבי קלמן, שהוא היה נציג ציבור, התחלף על ידי נציג ציבור חדש, שזה יואב, זה מינוי של חילי, חדש.

יקי אנוך: אני נציג ציבור, אני נחשב נציג ציבור לצורך העניין.

סימון דוידסון: היה את מרטין מהוועד האולימפי.

יקי אנוך: לא, מרטין הוא מהוועד האולימפי, כנרת החליפה אותו ויש נציג של 'אילת' והשאר זה נציגי משרד.

יקי אנוך: כלומר גם אם אני הולך רחוק ואני צריך למנות למשל ועדת ביקורת, היא יכולה להכיל שני נציגי ציבור ואחד מהמשרד וליושב ראש אסור להיות בוועדת ביקורת, על פי חוק.

יקי אנוך: זאת אומרת כבר שני נציגי הציבור בוזבזו לוועדת ביקורת ואין לי אותם בוועדות אחרות.

יקי אנוך: מה שקורה, ועדות אחרות מקבלות משקל בעיקר של עובדי המשרד ומאותו רגע שזה ככה אתה לא יכול לעשות שום דבר בוועדה, הוועדה מוטית בדיוק למה שרצון העם.

יקי אנוך: זה לא רצון המשרד, זה רצון האנשים במשרד, כי המשרד הוא לא הומוגני בעניין הזה שהוא נציג רצון המשרד.

שרן השכל: היושב ראש, מיהו?

יקי אנוך: אני.

יקי אנוך: נציג ציבור.

שרן השכל: בעצם מתוך נציגי ציבור?

שי אברהמי: זה על פי החוק.

סימון דוידסון: בנושא הזה, אנחנו נצטרך לעשות שיחה בנושא הזה.

יקי אנוך: אין במועצה, צריך להיות נציג פראלימפי.

סימון דוידסון: למה אין נציג?

יקי אנוך: כי אין בחוק, שכחו אותו בחוק.

שי אברהמי: המועצה חייבת לעבור רביזיה והמשרד יודע את זה, אנחנו בדיבור מאוד קרוב על העניין הזה, גם עם השר וגם עם המנכ"ל, ואני מבין שהם הולכים לאיזה שהוא תהליך.

סימון דוידסון: אנחנו נבדוק מול השר.

יוסף טייב: מי זה מהאוצר יושב איתכם?

יוסף טייב: אין לכם עכשיו מישהו?

שרן השכל: לא מאויש, כתוב.

שי אברהמי: יש היום בחורה בשם נועה שוקרון מאגף התקציבים.

קריאה: היא לא נציגה שלנו, היא נציגה במועצה.

סימון דוידסון: הרפרנט זה יואב, נכון?

קריאה: יש את יואב ויש את שירה עמיאל.

שי אברהמי: אני אגיד מילה לגבי נציג האוצר.

שי אברהמי: נציגי האוצר הם מאוד מבורכים ב – יש להם ערך מוסף מאוד גדול, לצערנו מאז שאני פה בשנתיים וחצי המעורבות שלהם היא מאוד נמוכה, הם לא זמינים.

יוסף טייב: לא היה אוצר עד עכשיו, בחייך.

יוסף טייב: אנחנו שינינו את האוצר, היה כאוס באוצר, עכשיו יש תקציבים וצריך להתחיל לעבוד עם זה.

יוסף טייב: לא היה אוצר, הייתה תחלופה, לא היה מנכ"ל, לא משנה, לא ניכנס למה, אתם יודעים מה היה פה במדינה.

יוסף טייב: אז עכשיו צריך – כי האוצר פה הוא שחקן מאוד מאוד חשוב בכל הדבר הזה ורפרנט חזק וגם נציגים חזקים, זה מה שחשוב פה.

שי אברהמי: זה נושא המועצה.

יוסף טייב: יש לכם שר שהוא מאוד מאוד אוהד ספורט גם, שתדעו, זה חשוב מאוד להבין את זה.

יקי אנוך: יש לנו שר מדהים בכל מובן שהוא.

שי אברהמי: שני נושאים שאני אספיק בשתי דקות להגיד עליהם.

שי אברהמי: אחת, נושא של כוח אדם.

שי אברהמי: לשמחתי ביום חמישי האחרון, שתבינו שקרוב לעשר שנים כבר מתנהל המשא ומתן הזה, נחתם הסכם עבודה חדש פה לעובדי המכון, הוא הסדיר את סוגיות הליבה בתחום יחסי העבודה, מודל שכר מודרני, אני לא אלאה אתכם בפרטים הללו.

שי אברהמי: נושאים פתוחים שחשוב שתדעו שהם בעייתיים לנו, כנראה לא רק לנו, תקינת כוח האדם במכון.

שי אברהמי: למעשה אני עובד על פי תקן, כמו התקציב, שמאושר על ידי אגף התקציבים של האוצר.

שי אברהמי: תקינת כוח האדם לא השתנתה במכון בארבע השנים האחרונות.

שי אברהמי: היקפי הפעילות גדלו בצורה משמעותית, עוד נבחרות מגיעות, רוצים עוד פיזיותרפיסטים ועוד רופאים ועוד אנשי אחזקה למתקנים ותקינת כוח האדם קפואה.

שי אברהמי: 151 תקנים, זה מה שעומד לרשותי.

סימון דוידסון: לא רק התקנים.

סימון דוידסון: יש פה בעיה, יש כספים, אתה יודע אותם, שדאגתי שיועברו למאמנים, אתה יודע, כל הנושא הזה, דברים אחרים, דברים תקועים בגלל שאין מי שיעשה אותם.

סימון דוידסון: חסרים עובדים פה במכון והכי גרוע, השכר שמקבלים עובדי המכון הוא הבדיחה הכי עצובה בספורט הישראלי בטוח.

סימון דוידסון: יושב פה דני בשקט, ואני יודע מה קורה שם, אני יודע כמה קשה להשיג עובדים, אני יודע כמה קשה להשאיר אותם, אני יודע איזה סכומים הם מקבלים והדבר הזה, אף פעם לא דיברו עליו, אף פעם לא דיברו על זה שבמשך 20 השנה האחרונות אין כמעט מחקר כי קשה להביא אנשים כי אין כסף לשלם להם.

סימון דוידסון: אנחנו נלך למחלקת רפואת ספורט, אני אומר לכם שבגיאורגיה לפני 30 שנה הייתה רמה הרבה יותר גבוהה.

שרן השכל: אבל גם מכוני המחקר שיש לך באוניברסיטאות הגדולות ביותר, יש שם חברות שם שנמצאות מאחורי זה ומסבסדות בעצם את המחקר הזה כי זה תורם להם.

שרן השכל: בישראל יש את המוחות, יש לנו את אנשי המקצוע, השאלה אם עובדים על זה גם כן.

שרן השכל: המחקרים, יש לזה עלויות מטורפות, זה מיליוני שקלים.

סימון דוידסון: יש היום מחלקת מחקר?

שי אברהמי: אין מחלקת מחקר.

יקי אנוך: יש ועדת מחקר.

יקי אנוך: על פי חוק המכון הוקמה ועדת מחקר, היא עשתה עבודה במשך שנתיים והביאה למועצת המכון תכנית מחקר.

יקי אנוך: לתכנית הזאת צריך להצמיד כסף כי בלי כסף אתה יכול להביא כל תכנית שאתה רוצה וכרגע אין את התקציב לממש את תכנית המחקר.

סימון דוידסון: אתם לא מדברים, אני יודע מה קורה פה, את הבעיות שיש, אתם לא מציפים אותן.

סימון דוידסון: דברו, דבר על הספורט ההישגי, דברו על התקציבים, דברו על נושא של שכר, שאנשים יבינו מה קורה בווינגייט.

שי אברהמי: המכון, כחלק מכל התהליך שהוא עבר וגם שאלתם את זה בהקשר של התרומות, התמקד בשרידות, שרידות זה מה שלא מייצר הכנסות אני לא מחזיק אותו, מחקר זה לא משהו שמייצר הכנסות.

שי אברהמי: אנחנו בשיח עם בית חולים איכילוב לעבוד בצורה משותפת בנושא המחקר, אז בא הרפרנט שם, פרופ' שפרכר, אומר: טוב, להתניע את זה תשימו 300,000 שקל, אנחנו נשים 300,000 שקל ונתחיל להתניע את הנושא.

שי אברהמי: אז לאיכילוב כנראה לא בעיה לשים 300,000 שקל.

שי אברהמי: אני לא יודע להביא 300,000 שקל למחקר ככה.

שרן השכל: פה זה מתחיל.

שרן השכל: אני אתן לך דוגמה, אני מכירה חוקר שהגיע מפרינסטון מארה"ב, רצה לחזור חזרה לארץ, אחד המוחות הטובים במחקר בסרטן, הגיע לאוניברסיטת בר אילן, לבר אילן לא היה כסף לעשות את המחקר הזה, הוא הביא את התורמים שהיו לו בפרינסטון לישראל, כמה מיליוני שקל כדי לתמוך במחקר הזה.

שרן השכל: זאת אומרת יש פה שילוב גם של הבאה של אנשי מחקר מקצועיים מחו"ל שהם שלנו, שהיום הם עובדים שם כי שם יש תקציבים, לנסות להביא אותם, הם יכולים להביא תורמים בעניין הזה, יש המון חברות שמחפשות את המחקרים האלה.

יוסף טייב: אתם לא במשחק בכלל.

יוסף טייב: אני יושב פה ואני מקשיב קשב רב, זה לא המשחק החזק של המחקר, אתם לא בהורייזן, אתם לא בתכניות האלה, אנחנו משקיעים למעלה 1.100 מיליארד שקל בהורייזן, 556 קיבלו, ראיתם את המודעות, את הפרסים האלה בכל המוסדות, וינגייט לא נמצא שם.

יוסף טייב: אני לא יודע למה הוא לא נמצא, אני לא נכנס כביקורת, אני אומר שאתם לא במשחק שם.

יוסף טייב: יש פה תחושה שהיא תחושה של משהו שהוא יותר כזה עתיק יומין, הוא לא משהו מחודש.

יוסף טייב: יש פה ambiance אדיר של טבע ושל שטח שהוא גדול והשאלה באמת, שהיא שאלה עצומה, זה לא שאלה של כמה יושבים, 13 פה ועוד פוליטיקאי וזה, האם באמת יש פה משהו בהישגיות באמת נהדרת שכולם מתברכים בה, והשאלה אם אנחנו cutting edge בספורט או לא, האם אנחנו באמת מתקדמים או שיש משהו שהוא יותר מקובע כזה לעבר.

יוסף טייב: אני לא יודע, אני פשוט מנסה להבין מהנתונים האלה, כי 151 תקנים למה?

יוסף טייב: מה זה 151?

יוסף טייב: נתתם לנו מקודם שהיה לכם 600 עובדים, 470 פלוס 130 זה 600 עובדים לתקציב של 132 מיליון בשנה פחות או יותר, זה 70,000 שקל לבן אדם לשנה.

שי אברהמי: לא, המספרים לא נכונים.

יוסף טייב: לא משנה, אבל יש לכם פה full time employment של 151, מה הם עושים?

יוסף טייב: לאיזה מטרות?

יוסף טייב: האם יש פה תפוקות, איך התפוקות האלה מבוטאות?

יוסף טייב: מחקר זה סיפור אחר לגמרי, סימון.

יוסף טייב: אני יושב עם ד"ר ירון גרשוביץ, אתם מכירים אותו, הוא בוגר המכון, נכון?

שרן השכל: זה לא מחקר לצורך מחקר, אלא זה מחקר לצורך קידום.

יוסף טייב: נכון, אז אני אומר, ירון גרשוביץ שעוסק בספורט למאמץ, שהוא בוגר וינגייט, הוא מביא מכונים, האם אתם משתפים פעולה?

יוסף טייב: אני פשוט לא יודע, זה המון נושאים שצריך להעלות אותם כי כרגע אנחנו מקבלים איזה תמונה כזאת, ואני לא בא בביקורת, אני אומר שזה משהו שנראה ככה סכמתי.

שרן השכל: זה ברור שאתם גם מתחילים פה סוג של בנייה מחודשת.

יוסף טייב: אז צריך לדעת מה החזון, איזה חזון יש פה, לאן אתם רוצים ללכת, מה המטרה שהיית אומר, תשמע, מכון וינגייט – אני כפרופסור לאוניברסיטאות, בכל האוניברסיטאות הטובות בארה"ב, אני בוגר ייל, היה לנו את כל הספורט בייל, הם עולים על כל הספורט בישראל בדקות, גם במדליות וגם – רק האוניברסיטה הזאת שיש בה בסך הכול 9,000.

יוסף טייב: בוורמונט כשהייתי אז היה לנו ספורט לזה, בכל מיני מקומות, אבל פה זה כמו שהמדינה נבנתה.

יוסף טייב: מצד שני יש התקדמות אדירה, תסתכלו מה קורה באוניברסיטאות, אנשים מבינים שספורט הוא דבר ענק במדינה הזאת והשאלה באמת אם התשתיות שלכם, החשיבה, אנשי התכנון, כמו שהוא אומר, לנסוע לחוץ לארץ לראות בתים, האם יש משהו שהוא מפוקס פה לתוך העסק הזה, והשאלה אם יש איזה תכנית של חזון איך היינו רוצים להראות במאה ה-21 וחצי.

יוסף טייב: זה אנחנו עוד לא ראינו, ויכול להיות שיש, יכול להיות שאין, זה לא ביקורת, זו שאלה שצריך להציג אותה פה.

שי אברהמי: ב-30 שניות המודל שלנו בנושא הזה הוא די לחקות את המקבילים המובילים שלנו בעולם.

שי אברהמי: אנחנו לא עוסקים פה במחקר בסיסי, אלא במחקר מאוד אפליקטיבי.

שי אברהמי: אנחנו מדברים לא על משהו מאוד מופרך, אנחנו מדברים על סדר גודל של חמישה עד שבעה חוקרים בתחומים של פיזיותרפיה, ביומכניקה, שיקום ספורטאים שמלווים את הספורטאים.

שי אברהמי: יש לנו גם את הדאטה מהספורטאים עצמם שחיים ביום יום ומטופלים ברמה היום יומית, כמו שציינתי בהתחלה, ואז אתה מפתח שיטות מחקר, פתרונות שמותאמים אפליקטיבית להישגיות של הספורטאים האלה.

שי אברהמי: זה לא מחקר מדעי בסיסי.

שי אברהמי: זה לא סיפור בשמים, זה סיפור שאנחנו מעריכים אותו באזור של שני מיליון שקל בשנה.

יוסף טייב: זה גם לא הכרחי לעשות מחקר, אתה יכול להישען על מחקר שיש.

שי אברהמי: אם אתה רוצה להיות cutting edge, בסוף ארטיום לקח את המדליה שלו עם אותו ציון כמו זה שהתחרה איתו באלפיות.

שי אברהמי: זה בסוף כל ההבדל, האלפית זה מה שעושה את ההבדל.

שי אברהמי: לכן המחקר הוא כן חשוב, לידע ולהישגיות.

סימון דוידסון: אבל סתם שתדע, כשאנחנו מדברים על מדליות והישגים, בסוף מי שעושה את הספורט זה אגודות, זה השטח.

יוסף טייב: ברור, לכן אני אומר.

סימון דוידסון: אני אתן לך דוגמה, מדברים על המדליה של ארטיום, שהוא אלוף אולימפי, זה נס, בסך הכול במדינת ישראל יש 262 ספורטאים שרשומים בהתעמלות קרקע, בנים, 262 בכל המדינה, מתוכם יש אלוף אולימפי.

סימון דוידסון: שזה נס, זה לא יאומן שזה קרה, אבל התשתית שלנו היא בעייתית מאוד, אין לנו כמעט אגודות בעולמות מסוימים ואין לאן להתפתח, שזה בסוף הדבר החשוב ביותר בספורט במדינת ישראל.

שי אברהמי: אם יש משהו שהייתי כן מבקש את העזרה שלכם זה הנושא של סיוע מול משרד האוצר בהגדלת תקינת כוח האדם של המכון.

שי אברהמי: תקציבים וכסף, משרד התרבות והספורט יודע לתמוך בנו ובהגדלה, תקינת כוח אדם זה נושא שהוא פשוט תקוע והוא עוצר אותנו מלעמוד בצורך שלנו לתמוך בספורטאים ובסגלים האולימפיים שהלכו וגדלו בשנים האחרונות ושהם מגיעים גם יותר למכון.

שרן השכל: אתה יכול להגיד בערך איך זה מחולק, התקנים שלכם?

שי אברהמי: כן, אני יכול לתת לך את הרשימה ברמה של עובד עובד, כמה יש בתחזוקה, כמה יש בבריכות, כמה יש ברפואת הספורט, בית ספר למאמנים, ספורט הישגי, אתנה, מטה.

שי אברהמי: יש לנו, בוודאי, ברמה השמית של תפקיד תפקיד.

יוסף טייב: לפני שנכנסת, שרן, הם הראו לנו שקף שהראה לנו שיש להם 170 מרצים, אם אני זוכר נכון, בחשבונית, ויש להם 430 אנשים בכל מיני חלקיות משרה.

יוסף טייב: זה מה שיש להם פה.

יוסף טייב: זה כמות גדולה של אנשים, אבל בחלקיות משרה.

יקי אנוך: כן, אבל זה כמו באקדמיה, יש מרצה שיכול להיות שהוא עובד יום בשבוע בתחום מאוד ספציפי, שהוא בא לבית הספר למאמנים, נותן את ההרצאה שלו והולך.

יקי אנוך: זאת אומרת הוא במניין של ה-400, אבל חלקיות המשרה שלו היא מאוד קטנה.

שי אברהמי: כיוון שאנחנו לחוצים בזמן אני אגיד עוד משפט בנושא הזה ועוד נושא אחד אחרון.

שי אברהמי: אנחנו נתקלים, כנראה כמו עוד גופים במשק וגם גופים ציבוריים, בקושי מאוד גדול בשימור עובדי מפתח במכון.

שי אברהמי: סימון פה הזכיר, רק בחודשים האחרונים בתפקידי מפתח עזבו אותנו כי בשוק היום עדיין רצים אחר אטרקטיביות יותר וזה מאוד משמעותי, זה פוגע לנו ביכולת לקדם את הפרויקט שאנחנו עוד נדבר עליו.

שי אברהמי: אני מוגבל בשכר, כי הממונה על השכר מכתיב לי מה רמות השכר שאני יכול להתמודד איתן או לאשר לעובדים.

סימון דוידסון: גלעד, זו בעיה שאי אפשר לתקן אותה דרך המשרד?

גלעד שץ: לא, זה הממונה על השכר.

גלעד שץ: יש משאים ומתנים, אפשר לעשות משא ומתן, אפשר לנסות לפתוח כל מיני כל מיני דברים.

סימון דוידסון: זו לא החלטה של שר, נכון.

שרן השכל: מה זה, מאמנים?

שי אברהמי: לא, אני מדבר על איש רכש, אני מדבר על יחידת ספורט הישגי שדני מתקשה לגייס ראשי תחומים.

דני אורן: לא באים, לא רוצים לבוא.

סימון דוידסון: מי יבוא לשכר הזה?

שי אברהמי: השכר ההתחלתי שהוא מציע למישהו שהוא ראש תחום אצלו, שאחראי על ענף אולימפי, 9,500, 10,000.

שי אברהמי: זה מה שהוא יכול להציע בתור התחלה.

דני אורן: אז מי יבוא?

פני דרורי: צריך להבין, כשסימון מדבר על השטח שבאגודות השכר יותר גבוה מאשר במכון וינגייט.

פני דרורי: אנחנו עברנו תהליך לא פשוט, שי תיאר, עשינו תהליך של הסדרה של הסכם ראשוני כשאחד מהצדדים במשא ומתן כמובן היה משרד האוצר, נלחמנו קשות כדי להעלות את גובה השכר בטבלאות.

פני דרורי: זה כמובן גם קשור למקור תקציבי, אבל מה שבסופו של דבר אישרו לנו הוא יותר טוב מעמדת הפתיחה, אבל הוא עדיין נמוך ביחס לשוק.

יוסף טייב: השכר הוא למה?

יוסף טייב: כשאתה אומר השכר, אני יודע שיש שכר לפרופסור מן המניין, יש שכר למרצה בכיר, יש שכר לאדמיניסטרטור כזה, אז השכר שאתה אומר, אני לא מבין מה זה, שכר למה?

שי אברהמי: אני אתן לך דוגמה נורא פשוטה, מנהל האגף לרפואת ספורט ומחקר, שכרו 18,000 שקל.

שי אברהמי: אני מבין שהוא בעל תואר שלישי שיכול למצוא מקבילה.

יוסף טייב: והוא צמוד למה?

יוסף טייב: הרי הוא צמוד למשהו, הוא צמוד לשכר המורים, למהנדסים?

יוסף טייב: מה הוא, הסתדרות המח"ר?

יוסף טייב: השכר הוא פונקציה של מה?

פני דרורי: לא, יש טבלה שנקבעה, היא נקראת מדרג וינגייט, הוא לא צמוד לשום דבר.

יוסף טייב: ומדרג וינגייט מה?

יוסף טייב: אתה אמרת שיש לכם בעיה של התקינה.

שי אברהמי: זה שתי בעיות שונות.

יוסף טייב: ויש לכם בעיות של שכר, אתם לא אטרקטיביים לאנשים המקצועיים החזקים.

יוסף טייב: זה מה שאתם אומרים, נכון?

שי אברהמי: נכון.

סימון דוידסון: אני אגיד לך יותר מזה, הם לא אטרקטיביים גם למציל, למפעיל בריכה ולכל אחד.

יוסף טייב: אבל זה לא אומר לי כלום, סימון.

שרן השכל: אפשר לראות את טבלת תקינת וינגייט?

שי אברהמי: כן.

שי אברהמי: אין לי אותה בשלוף, אני יכול להעביר אותה.

יוסף טייב: זה פשוט לא נותן את התמונה.

יוסף טייב: מה שאני אומר, צריך לקבל תמונה איך וינגייט נראה.

שי אברהמי: נעביר לכם.

יקי אנוך: בחתימה על ההסכם הצלחנו להגיע שמשכורת התחלתית היא 6,500 שקל.

יקי אנוך: ב-6,500 שקל אתה לא יכול לקבל עובדים.

יקי אנוך: עם כל הרצון ועם כל זה אתה לא מקבל עובדים ב-6,500 שקל.

שי אברהמי: שני משפטים, ברשותכם, המכללה.

שי אברהמי: כיוון שזה עלה.

סימון דוידסון: אנחנו נהיה שם.

שי אברהמי: כן, אני אגיד רק שני משפטים.

שי אברהמי: המכללה זה גוף נפרד, הוא לא חלק מהמכון, זו מכללה שעוסקת בהכשרת מורים לחינוך גופני, היא יושבת כאן עשרות שנים, היא הגיעה לכאן כמה שנים לאחר שהוקם המכון.

שי אברהמי: מצד אחד יש סינרגיה בתחומי התוכן מאוד גבוהה כי הם עוסקים בהכשרת מורים לחינוך גופני, מתחבר גם לרציונל שלשמו קיים המכון, הם גם משתמשים במתקני הספורט שיש במכון כמתקני האימון וההדרכה של המורים לעתיד לחינוך גופני.

שי אברהמי: כתהליך שהוסדר לפני כשנה אנחנו הגענו איתם להבנות לגבי חלוקת השטחים על הגבעה, נושא שגם היה בבסיס הדיונים כשחוקקו את חוק המכון, כמה שטח יעמוד לרשותם, הגענו להבנה והסכמות שסידרו את הנושא הזה, בסך הכול יעמדו לרשותם 20 דונם לקמפוס שלהם ואת המתקנים מקבלים מאיתנו.

שי אברהמי: נושא שנשאר פתוח, ושווה שתכירו אותו, זה שמה של המכללה.

שי אברהמי: כשהיא הייתה כל השנים המכללה האקדמית על שם זינמן, הוסיפו את זה שהם נמצאים פה בקמפוס, המכללה האקדמית על שם זינמן במכון וינגייט, או בווינגייט.

שי אברהמי: עם השנים רוב האנשים, כולל אתה, כולל אני כשהגעתי לכאן, לא יודעים בכלל להבדיל שהמכללה זה גוף נפרד כי וינגייט זה וינגייט, המכללה בווינגייט.

שי אברהמי: זה גוף נפרד לחלוטין, לאחרונה הם עברו מיזוג עם מכללת לוינסקי והם רוצים להתכנות בשם המרכז האקדמי לוינסקי וינגייט.

שי אברהמי: אני מזכיר לכם שהכנסת חוקקה חוק שקבע מי זה מכון וינגייט.

שי אברהמי: זה קצת מזכיר לי את הבדיחות של החומוסים באבו גוש, של אבו שוקרי המקורי ולא.

שי אברהמי: כל מי שמכיר בעולם, יש מכון וינגייט, זה גוף אחד.

שי אברהמי: המכללה, שנפרגן להם את תחום הפעילות שלהם, יש סינרגיה, היא גוף נפרד לחלוטין, הם נשענים על השם, בעיקר בגלל הפוטנציאל והזיקה המסחרית שהוא מביא להם כי המותג וינגייט הוא מותג חזק.

שי אברהמי: (בהמשך הסיור)

רוני לידור: שלום לכולם.

רוני לידור: ברוכים הבאים למכללה האקדמית בווינגייט שהייתה, כרגע אנחנו המרכז האקדמי לוינסקי-וינגייט, ותיכף אני אספר על האיחוד ועל המשמעויות שלו.

רוני לידור: שמי רוני לידור ואני פרופסור מן המניין לתחום שנקרא התנהגות מוטורית, מרבית חיי עסקתי במדעי הספורט והתנועה, היו כמה שנים, לא כמה, אבל עבדתי גם באוניברסיטת חיפה ואני בתחום משנת 1991, כשסיימתי את הדוקטורט.

רוני לידור: אני נשוי, יש לי שלושה ילדים, יש לי בן בצבא שאני מקווה שהכול יהיה בסדר.

רוני לידור: אני תמיד אומר בכל הזדמנות כזאת, כי אתם פוליטיקאים, אתם מקבלים החלטות, אבל שלא יהיו בעיות והתקופה תהיה שקטה.

שרן השכל: כמה שנים אתה במכללה?

רוני לידור: התחלתי ללמד פה בשנת 91', בגיל 30, כשסיימתי את הדוקטורט שלי, אז אני פה כבר הרבה זמן, עברתי את כל השלבים.

רוני לידור: הייתי איזה עשור באוניברסיטת חיפה, בפקולטה לחינוך, ואז קיבלתי הצעה לעמוד בראש המוסד הזה ונעניתי ברצון.

רוני לידור: למעשה 11 וחצי שנה הייתי נשיא ובחודשים האחרונים אני משמש סגן נשיאת המרכז האקדמי לוינסקי, מיד אני אציג את האיחוד שעברנו, כיום אנחנו מוסד מאוחד ואנחנו בדרך לוות"ת עוד כמה חודשים, יוסי.

רוני לידור: אם היית אולי זה היה כמה חודשים, עכשיו אולי זה יהיה קצת יותר, נראה כמה זמן זה ייקח.

יוסף טייב: הכול בסדר, סימון דוידסון איתנו.

רוני לידור: אנחנו נעשה סבב קצר, אני מאוד שמח על הביקור.

רוני לידור: בבקשה.

לאה וייס: אני עו"ד לאה וייס מרשות החברות בסוכנות היהודית.

לאה וייס: אני כאן כי המכללה הזו, כמו עוד שלוש מכללות, הן מכללות סוכנותיות, בבעלות הסוכנות היהודית והמגבית המאוחדת.

לאה וייס: בעצם רק כמה מילים של רקע, בשנות ה-70 הקימו הסוכנות והמגביות למעלה מ-1,500 מבני ציבור ברחבי הארץ, מתנ"סים, היכלי תרבות, מכללות, גם מכללות טכנולוגיות שיש לנו בכנרת ובתל חי, מכללות טכנולוגיות שהיו בעבר אזוריות ומכללות אקדמיות, גם לוינסקי וגם וינגייט שכיום הם ישות אחת, ויש לנו גם את מכללת קיי בדרום.

לאה וייס: אנחנו מלווים, ליווינו גם את תהליך האיחוד וגם מלווים את המכללות בפעילות שלהם.

לאה וייס: ׁ(המשך סבב היכרות).

יוסף טייב: אני שמח להיות פה.

רוני לידור: אנחנו הכרנו פעם אחת במגדלי בסר, יצאת מישיבה על מדעי הרוח.

רוני לידור: אני באתי לרבקה ודמני, היא הכירה בינינו.

רוני לידור: סחבת איתך תיק כמו עו"ד, מזוודה מלאת מסמכים.

יוסף טייב: ישבנו שלוש שנים על מדעי הרוח ובסוף לא קרה כלום.

יוסף טייב: אתם יכולים להבין באיזה יעילות היינו אז.

יוסף טייב: אבל עשינו דברים אחרים.

יוסף טייב: אני רק אומר, הנושא של האקדמיזציה של וינגייט כרגע הוא מאוד חשוב לנו, אני גם יושב כיושב ראש ועדת המשנה של ההשכלה הגבוהה, ששם אחד הנושאים שאנחנו מתחילים לדון, בדיוק דיברתי על זה עם שרן, זה מה קרה למכללות המורים או כל הדברים האלה, שזה דבר שהשתנה, מצד אחד זה העצים אותן, מצד שני אנחנו רואים את זה בוות"ת, זה די מחליש אותן.

יוסף טייב: אנחנו יכולים לדבר על זה ונראה למה.

יוסף טייב: (המשך סבב היכרות)

שלמה בן גל: מנכ"ל המרכז האקדמי לוינסקי-ויגייט.

סימון דוידסון: קשה לי לשמוע את זה.

רוני לידור: למה?

סימון דוידסון: קשה לי לשמוע לוינסקי-וינגייט, בשבילי וינגייט זה שיא הפאר, גדלתי על זה, חייתי על זה.

רוני לידור: גם אני בוגר המוסד.

רוני לידור: תיכף נשמע.

רוני לידור: (המשך סבב היכרות).

רוני לידור: אז באמת ברוכים הבאים.

רוני לידור: אני מאוד שמח על כל ביקור שנעשה במכללה, בטח ביקור מהסוג הזה, אז באמת תודה שמצאתם את הזמן.

רוני לידור: נאמר לי על ידי עכשיו על ידי חברת הכנסת שיש לנו רבע שעה, ברבע שעה אני לא יודע ממה להתחיל.

רוני לידור: אני אתן הקדמה חמש דקות ואחר כך אם יש לכם שאלות לגבי המכללה אני מאוד אשמח כי בכל זאת זה פרק זמן בלתי סביר.

רוני לידור: מה שאני רוצה לומר, גם בעקבות ההערה ששמענו כרגע, המכללה שלנו, המכללה בווינגייט, נוסדה ב-1944, ארבע שנים לפני קום המדינה, היא פעלה עד 57' בתל אביב, היכן שממוקם גן העצמאות, למעשה עד 59', בשנת 1957 קם מכון וינגייט ואז ב-1959 המכללה עברה הנה, לגבעה הזאת.

רוני לידור: זאת אומרת היא פה על הגבעה הזאת מ-1959 וכמוסד להכשרת מורים הוא עבר את כל הגלגולים.

רוני לידור: אנחנו כמובן כבר מזמן גוף אקדמי כמו כל המכללות האקדמיות לחינוך, יש לנו תואר ראשון אחד, תואר שאתה סיימת, B.Ed, תואר ראשון בחינוך ויש לנו שלוש תכניות היום לתואר שני, הוותיקה, תואר שני בחינוך גופני MPE, זו התכנית היחידה במדינת ישראל במכללות האקדמיות לחינוך שיש לה הסמכה קבועה לתזה, קיבלנו הסמכה קבועה לתזה.

רוני לידור: זאת אומרת זה גם תכנית לתואר שני קבועה פלוס מסלול עם תזה קבוע, היחידה.

רוני לידור: יש לנו תואר שני יחסית חדש, שנה חמישית, שנקרא חינוך לאורח חיים פעיל ובריא, כרגע אנחנו הולכים לקבל את ההסמכה הקבועה, ממש טיוטות אחרונות עם הוועדה המקצועית של המל"ג, והחל מאוקטובר הקרוב אנחנו פותחים תואר שני נוסף, פעם ראשונה במדינת ישראל, תואר שני שעוסק במדעי האימון בספורט, תואר שני באימון.

שרן השכל: על זה שאלנו כמה פעמים בוועדה ואף אחד לא יכול היה לתת לנו תשובה לגבי תואר באימון.

רוני לידור: אז הנה אני אומר לכם, זו פעם ראשונה.

רוני לידור: זה מתחיל באוקטובר הקרוב.

שרן השכל: כמה נרשמו?

רוני לידור: התחילה הרשמה לפני כמה חודשים, כרגע יש בסביבות 15.

רוני לידור: קודם כל אנחנו הולכים לקבל עד 30, יוסי יודע את התקצוב, עד 30 סטודנטים לכל תכנית, בתכנית הוותיקה שלנו אנחנו קצת שובבים, אנחנו מקבלים 50 וכמה, בחינוך לאורח חיים פעיל ובריא אנחנו מקבלים בסביבות ה-22-20 ופה אני צופה שנתחיל עם מספר די גבוה בגלל שהרבה מאוד אנשים רוצים לעשות תואר שני באימון ספורט.

סימון דוידסון: יהיה תואר ספציפי בענף מסוים?

רוני לידור: לא, זה תואר באימון, זה תואר אקדמי, יש לו כמה וכמה אשכולות, האשכול המתודולוגי סטטיסטי, האשכול התוכני, קורסים מתקדמים בפיזיולוגיה, פסיכולוגיה של הספורט, אימון.

רוני לידור: זה הרי תחום אקלקטי, זה כמו ניהול, זה כמו חינוך.

רוני לידור: יש דגש רב בתכנית הזאת על אימון ילדים, נערים ונוער, על אימון צעירים כי מרבית המאמנים במדינת ישראל עוסקים בעבודה עם צעירים, יש יותר מדריכים על פי חוק הספורט ופחות מאמנים.

רוני לידור: התואר הזה הוא תואר שאמור לשרת, א', את המורים לחינוך גופני שעוסקים באימון, לאו דווקא ברמה הכי גבוהה, אלא באימון ילדים ונערים במסגרות תחרויות, ו-ב', כל מי שיש לו תואר ראשון והוא עוסק באימון.

סימון דוידסון: זאת אומרת מי שייכנס לתואר שני באימון זה מישהו שכבר יש לו הסמכה של מאמן בענף מסוים.

רוני לידור: לא, לא בהכרח.

סימון דוידסון: אז הוא יכול לסיים תואר שני בלי הסמכה?

רוני לידור: כן, כי זה תואר אקדמי.

רוני לידור: זה תואר שני אקדמי, זה לימודים אקדמיים.

רוני לידור: אנחנו ניתן עדיפות, זה רשום בתכנית - - -

קריאה: יגיעו אנשים שעוסקים באימון.

רוני לידור: אני מניח, אבל אם ירצה מישהו במדינת ישראל שהוא לא עוסק באימון, שיש לו חוג לשחייה והוא רוצה להרחיב את השכלתו, חוג, לא במסגרת תחרותית, לימוד שחייה, לא שחייה תחרותית, אז אם הוא ירצה להרחיב את השכלתו האקדמית ולהתקבל לתכנית הזו והוא יעמוד בתבחינים האקדמיים, תואר ראשון בחינוך גופני או במדעי הספורט והתנועה או תואר שקשור לזה, פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק וכדומה והוא לא מאמן הישגי, אנחנו נקבל אותו.

רוני לידור: אם הוא עומד בתבחינים האקדמיים בוודאי.

שרן השכל: למה לא לפתוח תואר ראשון באימון?

רוני לידור: הנושא של תואר ראשון באימון, אנחנו כבר דנו בו מספר פעמים במכללה, גם הגשנו הצעה למל"ג, זה היה בשנה השלישית שהתמניתי לתפקיד.

רוני לידור: הגשנו בקשה לפתוח תואר ראשון באימון ספורט ותואר ראשון בניהול ספורט, אבל אני אגיד לך את האמת, אני לא בטוח שזה נכון, אני חושב שתואר ראשון של כל מי שעוסק בחינוך גופני, ספורט וכדומה, צריך להיות תואר במדעי הספורט והתנועה, כפי שמקובל בכל העולם.

רוני לידור: תואר אקדמי שייתן לסטודנטים את הבסיס האקדמי, את היסודות האקדמיים, החשיבתיים והמחקריים והאפליקטיביים של תחום הדעת ובתואר השני שיעשה את ההתמחות, התמחות בהוראת החינוך הגופני, זה ה-MPE שלנו, תואר שני באימון, תואר שני בבריאות ופעילות גופנית ותואר שני, חסר לנו ועכשיו אנחנו מביאים את זה, בניהול ספורט.

רוני לידור: האוניברסיטאות בישראל, יגיד לך יוסי, רוקנו כמעט לחלוטין תארים שהם גנריים.

רוני לידור: למשל תואר ראשון בחינוך כבר אין, בית ספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, תואר ראשון בניהול בפקולטה לניהול אוניברסיטת תל אביב.

רוני לידור: אלה תארים אקלקטיים כלליים מדי.

רוני לידור: אני מאוד מאמין בהנחת העבודה הזאת, אני חושב שמאמן בספורט, לפני שהוא מתעסק באימון הוא צריך להכיר את היסודות המדעיים, האקדמיים, החשיבתיים והאפליקטיביים של התחום שהוא עוסק, למידה מוטורית, התפתחות מוטורית, מבוא למחקר, סטטיסטיקה קצת, פסיכולוגיה קצת, סוציולוגיה קצת, היסטוריה של הספורט, פילוסופיה של הספורט, השכלה רחבה במדעי הספורט והתנועה כפי שמקובל בכל העולם.

רוני לידור: אז הכיוון שלנו, עקב המיזוג עם מכללת לוינסקי, הפכנו להיות המרכז האקדמי לוינסקי-וינגייט, העצמאות של הקמפוס הזה נשארת לחלוטין, ובתכנית החומש, יוסי, זו פעם ראשונה שאנחנו רשאים להגיש תכנית לתכנית החומש כי עד כה המכללות האקדמיות לחינוך, אני מסתכל על יוסי כי הוא בעיניי יותר מחבר כנסת, הוא איש ההשכלה הגבוהה, אתה לא תצליח לשנות את דעתי.

יוסף טייב: אני לא מתנצל, הכול בסדר.

רוני לידור: אז אני פונה אליו, כי הוא גם היה חבר ות"ת, זו פעם ראשונה שאנחנו יכולים להגיש תכנית למל"ג לחומש הקרוב.

יוסף טייב: זה מה שניסיתי להסביר לך, שרן, בכניסה.

רוני לידור: בתכנית הזאת, עקב המיזוג ועקב המעבר להיות מרכז אקדמי אינטר דיסציפלינרי, רב דיסציפלינרי, ובדרך לתקצוב ות"ת, שאני חושב שזה הכרחי לכל המכללות האקדמיות לחינוך, כולם רוצים להיות שם, לא כולם מצאו פרטנר לאיחוד, אנחנו מוסדות קטנים מדי, אנחנו לא מוסדות גדולים, אנחנו טובים, נחמדים, סימון, אני מקווה שהוא חווה פה חוויה שהיא חיובית כסטודנט, אבל אנחנו גוף קטן ובתכנית החומש, בתכנית שאנחנו עכשיו כותבים ומגישים למל"ג, יש שלוש נקודות קריטיות לווינגייט.

רוני לידור: אחת, הפיכת התואר BED לתואר ראשון במדעי הספורט והתנועה, ל-B.Sc, Bachelor of Science.

רוני לידור: שתיים, תכנית לתואר שני חדשה, ניהול מערכות חינוך וספורט, ושלוש, פעם ראשונה שאני רוצה להעלות את זה בכתב, למרות שהם יעיפו אותי מכל המדרגות עכשיו, אבל זה לא אכפת לי, זה את הרעיון לפתוח במדינת ישראל תואר שלישי בתחום שלנו, במדעי הספורט והתנועה, בשיתוף עם אוניברסיטה.

רוני לידור: אני בטוח שכרגע אנחנו נעוף מכל המדרגות, אבל זו הצהרת כוונות ובסוף זה יהיה.

רוני לידור: אז זה הכיוון, כך שהאיחוד הזה עם לוינסקי, שהתחלנו אותו בשנים האחרונות, הוא היה יכול להסתיים כבר מזמן, כי אלה מכללות שמשלימות אחת את השנייה, לנו יש את החוזקות שלנו, לקמפוס לוינסקי יש את החוזקות שלו, אני הלכתי על זה באמונה רבה, היו לי שיחות עם גלנט על זה ועם אחרים, מהסיבה הפשוטה, שאני חושב שבעולם ההשכלה הגבוהה אין כמעט מוסדות חד נישתיים, המודל הזה פאסה, אין מכללה לספורט בעולם.

רוני לידור: אני יודע שיש, יש שלוש-ארבע אוניברסיטאות לספורט בעולם, אחת בסין, אחת בנורבגיה ואחת בגרמניה.

רוני לידור: בארה"ב הגדולה ובקנדה, בריטניה, צרפת, בלגיה, אין אוניברסיטה אחת לספורט שמתמחה רק בספורט, כמו שאין אוניברסיטה אחת למקרא ואין אוניברסיטה אחת לכלכלה, ואם יש, ואני יודע שיש, זה מעט מאוד.

רוני לידור: לכן אני תמיד רציתי שאנחנו נהיה כחלק ממרכז אקדמי רחב.

רוני לידור: ניסיתי לקדם איחוד בעשור האחרון עם אוניברסיטת תל אביב, עם יוסי וכשאהרון שי היה רקטור, זה לא צלח.

רוני לידור: אהרון שי היה מאוד בעד, יוסי, אני חושב שלא הצלחנו לשכנע אותו שמדעי הספורט והתנועה זה תחום מחקר ראוי וחזק ורציני כדי שהוא ייכנס לאוניברסיטה.

רוני לידור: לכן כשעלתה ההזדמנות להתאחד עם לוינסקי הסכמנו.

רוני לידור: אתם יודעים, זו החלטת מדינה, זו לא החלטה שלי, יש מפת דרכים מפורסמת שמחייבת את המכללות האקדמיות לחינוך להתאחד, יש יותר מדי מוסדות, ואני חושב שבסיכומו של יום התועלת, רשימת הפלוסים תהיה ארוכה יותר מרשימת המינוסים.

רוני לידור: אני יכול להגיד לכם שאנחנו עובדים בהרמוניה מלאה עם קמפוס לוינסקי.

רוני לידור: למען ההגינות, למרכז יש קמפוס נוסף באילת שאנחנו עכשיו עמלים קשה כדי להכניס גם לשם הכשרת מורים לחינוך גופני, הכשרת מאמנים ומדריכים, והחוזק שלנו הוא בעוצמה האקדמית שיש לנו, תואר ראשון חזק מאוד, אנחנו מקבלים כל שנה כ-300 סטודנטים ויש לנו שלוש תכניות עכשיו לתואר שני.

רוני לידור: אנחנו, כמו הרבה מאוד מוסדות אחרים, כמו מכון וינגייט, גם עוסקים בהכשרת מאמנים ומדריכים.

רוני לידור: אני מאוד מקווה שבשנים הקרובות תימצא דרך לשיתוף פעולה עם המכון בנוגע לנושא של הכשרת מאמנים ומדריכים, כי על הגבעה הזאת יש שתי מסגרות שמכשירות מאמנים ומדריכים, כל ההכשרות של מכשירים ומדריכים זה לא ת"פ של משרד החינוך ולא ת"פ של המועצה להשכלה גבוהה, זה ת"פ של משרד הספורט ואלה שתי מערכות שונות.

רוני לידור: אנחנו מתוקצבים ממשרד החינוך, עוד מעט נהיה מתוקצבי ות"ת וכל הנושא של הכשרת מדריכים ומאמנים זה ת"פ של משרד הספורט.

רוני לידור: אבל אני גם אומר בגאווה, עם חיוך על השפתיים, שלמה, מנכ"ל המכללה, הוא הקים למעשה את בית ספר להשתלמויות והסמכות, איציק היה מעורב פה ומיכאל אשכנזי, ראש בית הספר, שהוא לא בדיון, מבחינת מספר המוכשרים שמוכשרים להיות מאמנים ומדריכים, הגוף הזה מספר אחת בארץ, 1,500 כל שנה, מכון וינגייט מספר שתיים, כ-700, וכל אותם 40-30 גופים בערך בין 20 ל-200-150 בוגרים כל שנה.

שלמה בן גל: רק הערה, יש בארץ כ-60 מוסדות להכשרת מאמנים.

שלמה בן גל: ברוסיה הגדולה יש 16.

שלמה בן גל: רק תבינו, אנחנו מעצמת על בתחום הזה, בגלל הרגולציה.

סימון דוידסון: הפרצה הזאת עשתה רע מאוד לידע ולרמה של המאמנים והמדריכים בישראל.

שלמה בן גל: נכון, מסכים איתך.

סימון דוידסון: זה הפך להיות חאפרים, זה דבר שצריכים לטפל בו ולראות איך – בכדורגל עכשיו זה קורה עם התקנות שהעברנו בכנסת.

סימון דוידסון: זה דבר שצריך להתחיל לצמצם אותו, זה לא ייתכן שבכל יישוב במדינת ישראל אפשר ללמוד להיות מאמן או מדריך ואין פיקוח על זה.

שלמה בן גל: בעולם זה קיים או בהתאחדויות או במוסדות להשכלה גבוהה, אלה שני הגורמים שמכשירים.

יוסף טייב: מאמנים, קורסים לאימון?

רוני לידור: אין בית ספר למאמנים, בית ספר לאימון זו המצאה ישראלית.

שלמה בן גל: יש הרבה מוסדות שהרגולציה, משרד הספורט נותן, כל אחד שרוצה לפתוח קורס מאמנים בג'ודו, נותנים לו אישור, כי זה הפך להיות הכנסה כספית ולא הכנסה מקצועית.

סימון דוידסון: המאמנים שהגיעו מברה"מ לשעבר לישראל ובעצם הקפיצו את הספורט, כמעט לכולם יש תואר ראשון בחינוך גופני ותואר שני באימון והגיעו מאמני שחייה, אתלטיקה וכו' עם תואר שני באימון והקטע המצחיק הוא שבסוף המדינה לא אישרה את כולם, הם צריכים לעבור איזה תהליך של להגיע לבית ספר למאמנים, לעבור את הקורס הזה של פעם בשבוע כדי לאשר את התעודות אחרי שהם עושים תואר שני שם.

שרן השכל: כאילו מה, אתה לא יכול להעביר אותם עכשיו תואר שני.

סימון דוידסון: לא, ברור שלא.

איציק בן מלך: אבל היום כולם כפופים לחוק הספורט.

איציק בן מלך: חוק הספורט נותן מגבלות שיוצרות בעיה, אבל מצד שני הוא מאפשר לפתוח לכל דכפין בית ספר, זאת אומרת אם מחר מישהו באשקלון מחליט שהוא עושה בית ספר לגלישה, הוא מבקש אישור ומקבל כי החוק הזה גורם לכך שיש 80 בתי ספר, כמו ששלמה אמר בהתחלה.

שרן השכל: יש לנו עכשיו את החוק של המאמנים.

רוני לידור: כן, ידוע לנו, אנחנו בעד, אנחנו שמחים על זה.

איציק בן מלך: אני חייב להגיד שכל החוק הזה, סימן שאלה גדול אם הוא לא גורם לבעיה בהמשך.

סימון דוידסון: למה?

סימון דוידסון: החוק הזה דווקא מחזק את המאמן.

איציק בן מלך: לא, הוא גורם לבירוקרטיה כזו שבסוף האיכויות נופלות.

סימון דוידסון: אתה מדבר על ארבע הרמות?

איציק בן מלך: כן.

איציק בן מלך: א', ארבע רמות זה לא לכל הענפים אותו מצב, ארבע רמות זו החלטה כללית ויותר מדי יומרנית.

איציק בן מלך: קח את הקשתות, איפה ארבע רמות בקשתות?

איציק בן מלך: ודבר שני, כל הקורסים הטובים הם אלה שלא בחוק הספורט.

סימון דוידסון: כמו?

איציק בן מלך: אם אנחנו עושים קורס מנכ"לים או קורס העשרה במדעי הספורט ותורת האימון או קורס מאמנים בכירים, למשל בשחייה, הבכירים הוא קורס מצוין, הקורס שלפי חוק הספורט, קורס מדריכים ומאמנים, יש כל כך הרבה בירוקרטיה ודרישות שהוא גורם לכך שהוא הופך להיות מסחרי, לא טוב.

שרן השכל: אני צריכה ללכת, אבל אני לא רוצה שנסיים את זה פה.

שרן השכל: מה שנעשה, אני קודם כל אקרא סיכום קטן ממה שהיה לנו כדי שזה ייכנס לפרוטוקול, ואני אבקש מסימון אם אתה יכול לבקש להוביל את הוועדה כדי לשמוע.

שרן השכל: בעיקרון, חוק הספורט, אנחנו אמורים לשבת.

סימון דוידסון: חוק המאמנים.

סימון דוידסון: בשבוע הבא, לדעתי.

שרן השכל: כן.

שרן השכל: הוא אמור להגיע בשבוע הבא ואני אמורה לשבת עם הצוות של שר התרבות גם בשבוע הבא.

שרן השכל: אני אשמח שתיקחו רשמים מהאנשים המקצועיים לאיזה תיקונים או מה הבעיות ונשב ביחד, כי אני יודעת שיש לכם גם ניסיון, שילוב בין האקדמיה לבין עולם הספורט ולראות איך אנחנו מייצרים חוק טוב.

שרן השכל: זו תהיה ישיבה ראשונה, קצת לעבור, לעשות סקירה, ואחר כך אנחנו ניכנס לפרטים על איך אנחנו מביאים את החוק הכי טוב דרך הוועדה.

שרן השכל: נדרשים פה אנשי מקצוע שחיים את זה יום יום שיסבירו לנו איפה יש את הפערים בין מה שהמשפטנים קבעו לבין איך זה יהיה מתורגם בשטח, כי זו שאלה גדולה ואנחנו צריכים למצוא את האיזון.

שרן השכל: אני מניחה שבמשרד הספורט יש המון המון לחצים מהמון המון גופים והמון המון גורמים להעביר את זה בצורה מסוימת, אנחנו צריכים לעשות את הפיקוח והבקרה לראות שזה באמת מגיע מאוזן.

שרן השכל: אז אם תוכלו, בין אם זה לדבר עם אנשי אקדמיה וחינוך, ובין אם זה אנשי הספורט בשטח כדי לקבל את הרשמים האלה.

רוני לידור: אם נוזמן אנחנו נביא את אנשי המקצוע, יש לנו הרבה.

שרן השכל: זו רפורמה ענקית, אז אנחנו בוועדה כמובן נזמין אתכם ואנחנו נשמח לשמוע את ההערות שלכם לכל סעיף וסעיף, אין פה שאלה.

שרן השכל: יש דברים שלפעמים הם גדולים, את הדברים האלה צריך לפתור מבעוד מועד אל מול השר, כי יש שם התנגשות של אינטרסים או דברים או לחצים.

שרן השכל: את הדברים המאסיביים, שזה לא תיקונים קטנים שנעשה בוועדה, אני רוצה לנסות לפתור לפני כן כדי שלא נבוא בוויכוח לתוך הוועדה, ולראות איפה העמדה שלנו.

שרן השכל: אני בעניין הזה סומכת המון על סימון שמכיר את עולם הספורט, הוא בלילה חולם על זה.

רוני לידור: הוא איש ספורט במהות.

שרן השכל: אז באמת פה יש לנו חברות טובה ושיתוף פעולה מדהים.

שרן השכל: ויוסי, שמכיר את עולם האקדמיה, שאני אולי קצת ככה מצליחה, עם כל הניסיון והידע שיש לו, ועלי שהיה גם מנהל בית ספר ואיש חינוך המון המון שנים.

שרן השכל: אז יש לנו פה צוות טוב של ועדת החינוך ואנחנו לא נפיל את החוק הזה בין הכיסאות, שפתאום יהיה יתר רגולציה ויתר בירוקרטיה, זה עיקרון אצלי.

איציק בן מלך: אני חושב שצריך תמיד להיזהר מרגולציית יתר.

שרן השכל: פה אני מסכימה איתך במאה אחוז, ואיפה שאתם מזהים את זה רק תגידו לי, כי המטרה שלי לראות איך אנחנו מסירים רגולציה וחסמים, לא מייצרים עודף בירוקרטיה.

שרן השכל: אז ככה, קודם כל הוועדה מבקשת מהמל"ג לאשר את תכנית המאמנים לתואר שני במכללה.

רוני לידור: לא, התכנית אושרה.

שרן השכל: היא כבר אושרה?

רוני לידור: כן.

שרן השכל: אז מה שעולה לוועדה במל"ג?

רוני לידור: לא, כרגע לתכנית החומש הקרובה אנחנו רוצים לבקש שימירו את התואר, עכשיו בעקבות המעבר לוות"ת.

יוסף טייב: אני ממליץ, מהניסיון המל"גי, שהוועדה לא תמליץ למל"ג.

רוני לידור: בדיוק, זה מה שרציתי לומר.

יוסף טייב: אם הוועדה תמליץ למל"ג המל"ג ידחה את זה לפני שהוא יסתכל על זה.

יוסף טייב: המל"ג והוות"ת נקבעו כישויות מנותקות פוליטיקה ומנותקות אקדמיה, ולכן הן לא מדברות עם פוליטיקאים.

יוסף טייב: ניסיתי לעשות משהו השבוע איתם, אני יכול להגיד לכם שעודד רצה לעשות דברים בנושא המדבור וזה וזה וזה, זרקו אותו מכל המדרגות, מזל שאני התערבתי אחרת שום דבר לא היה קורה.

יוסף טייב: זרקו את השר מכל המדרגות, אמרו לו: אתה לא יכול לפתוח, אתה לא יכול ל - - - מחקר, כי זה סמכות לגלית של הוות"ת, רק היא תאשר.

יוסף טייב: וזה חוק ישראלי מ-1958 וככה זה עובד.

יוסף טייב: אז אני מציע, אנחנו כמובן קולטים את הכול, נדון בוועדה, כמו שאת אומרת, יש פה נושאים מגוונים, צריך לראות מה אנחנו יכולים לקדם לגלית בדברים האלה, על מה אפשר לשים כסף, זה הקצאת הכספים הסמכותית, להיזהר בנושא של להגיד להם כי אם תגיד להם אז לא יהיה בכלל דיון.

יוסף טייב: ראיתי השבוע את יושבת הראש עם היועצת המשפטית, מזל שאני הייתי צריך לנסוע לשם כמה פעמים ולדבר איתם וטלפונים להגיד להם איך שאנחנו בסדר, אחרת מחקו אותנו.

רוני לידור: אני אגיד לך גם למה זה נכון, כי הם עוד לא יודעים על הבקשה הזאת, זאת אומרת הם יודעים באופן פורמלי ותכנית החומש רק תגיע אליהם.

שרן השכל: אני משאירה אתכם פה עם חברי הוועדה ואני מבקש שתדבר איתי ותסתמס איתי תוך כדי בדרך בשביל הסיכום והמסקנות ספציפית למכללה פה.

שרן השכל: מה שכן, בנוגע למכון וינגייט, קודם כל הוועדה מבקשת את טבלת תקינת וינגייט, שאמרנו בישיבה שם.

יוסף טייב: רוני, דבר אחד חשוב שניסינו להבין, שרן, את צריכה באמת ללכת, השילוב שלכם בתוך מכון וינגייט.

יוסף טייב: מה ששמענו בשעה וחצי האחרונות, שמענו בנימה, אני אומר לך את זה דוגרי, שיש פה שתי ישויות שונות לחלוטין.

רוני לידור: נכון.

יוסף טייב: שלא רק זאת, אני שמעתי גם בנימה, אני יודע לשמוע נימה, שיש איזה ישויות שהן דווקא לא חברות אפילו.

רוני לידור: נכון.

יוסף טייב: אז שמעתי נכון.

יוסף טייב: זה ששמעתי נכון, זה מאיר לי, ואני אומר לך את זה, סימון - - -

קריאה: ואין שום סיבה שזה יהיה ככה.

רוני לידור: סימון יודע, לדעתי.

יוסף טייב: בשעה וחצי הראשונות שהקשבתי שמעתי שיש נתק בין שתי הישויות ואפילו אולי יש עוינות, לא רציתי להגיד את זה, והוא אומר נכון, כי נזהרתי במילים שלי.

יוסף טייב: אז אם ההתרשמות הראשונית שלי הייתה כזאת צריך לבדוק את כל החיבור הזה, מה עושה החיבור הזה, כי הוא חיבור קריטי לספורט הישראלי, המוסד הכי גדול בישראל להכשרה אקדמית כרגע של מורים, הוא לא יכול להיות מנותק מכל ההוויה וצריך לחשוב על זה.

יוסף טייב: אנחנו לא נותנים עצות, אבל צריך לחשוב, האם זה ניהולי, האם זה תקציבי, האם זה חזוני.

יוסף טייב: אני עוד לא יודע.

סימון דוידסון: בסוף כשאתה נלחם על אותו קליינט אתה עושה דברים לא טובים.

יוסף טייב: כן, אתה לא נלחם, אני חושב, אני אומר את זה בזהירות - - -

שרן השכל: אני חייבת לצאת.

רוני לידור: כן, רק בריאות.

רוני לידור: המכללה האקדמית בווינגייט מאחלת לך בריאות, אני מבקש שזה יהיה בפרוטוקול.

רוני לידור: זה הכי חשוב.

שרן השכל: אז ככה, קודם כל אני מבקשת את טבלת התקינה, שנוכל לבחון את זה מקרוב.

שרן השכל: אנחנו נעשה גם ישיבת המשך בוועדת החינוך, התרבות והספורט ספציפית לעניין וינגייט כדי שנוכל לראות איך אנחנו מסייעים להם גם מבחינת המתקנים וגם מבחינת השכר.

שרן השכל: אנחנו נזמן גם את הממונה על השכר ונראה איך אנחנו יכולים לעזור להם שם.

שרן השכל: אנחנו מבקשים משר התרבות והספורט לעשות סוג של רביזיה או סוג של שיח פנימי בעניין הדירקטוריון של מכון וינגייט כדי לראות איך אנחנו מכניסים לשם אולי כוח יותר עוצמתי של אנשי שטח או אנשי ספורט שיכולים לדחוף או לאזן קצת את ההחלטות שמתקבלות שם.

שרן השכל: הדבר השלישי, הוועדה ממליצה למשרד התרבות והספורט לקבל ייעוץ מחברות בנייה בין לאומיות, לקבל תמחור וטכנולוגיות חדשות בשביל המתקנים כדי להעשיר את הקטלוג שלהם, גם של המתקנים שיש להם ברשויות המקומיות, לראות איך בונים יותר זו ובצורה יותר טכנולוגית.

שרן השכל: היום יש, אני מניחה, כמה מגרשים שאפשר לעשות באחד, עם כל מיני דברים, נפתחים, נסגרים.

סימון דוידסון: בנייה קלה בעיקרון.

שרן השכל: עם מומחים מכל העולם ומאירופה שמכירים את זה ועל ידי כך להעשיר את הקטלוג שמשרד התרבות והספורט מציע לרשויות המקומיות לבנייה.

שרן השכל: אז אני אעצור כאן ואני אעביר את השרביט לחבר הכנסת סימון דוידסון שיוביל את המשך הישיבה הזאת.

שרן השכל: אני מתנצלת מראש ואנחנו נמשיך לעשות את דיון ההמשך בוועדה בכנסת.

שרן השכל: תודה לכם.

שרן השכל: (היו"ר סימון דוידסון)

סימון דוידסון: איציק, אתה מכיר את החקיקה?

איציק בן מלך: איך זה בנוי בעולם?

איציק בן מלך: כמו הכדורגל, אתה עושה עם המכללה או שאתה עושה מכון וינגייט או שאתה עושה עם אוניברסיטת תל אביב, זה הקורס הכי טוב.

איציק בן מלך: מה שקורה היום זה שהם מכתיבים לך, כאיגוד השחייה בסוף, למרות שנצר משתולל ורוצה לעשות, אבל בסוף הם מחליטים, דברים שהם לא תואמים את מה שצריך איגוד השחייה.

איציק בן מלך: הרי אתה צריך להחליט מה היית רוצה שיהיה, כמו שהכדורגל עושה עכשיו.

איציק בן מלך: הכדורגל יכולים להרשות לעצמם לעשות לבד, הם גם יעשו איתנו, אגב, עם המכללה.

סימון דוידסון: אוקיי.

סימון דוידסון: בוא נמשיך בנקודות שרצית להציג, כי זה יהיה רשום בפרוטוקול.

רוני לידור: אוקיי.

רוני לידור: כרגע המרכז האקדמי לוינסקי-וינגייט זו עובדה, זה מרכז אקדמי שהוא כבר חי כמה חודשים, הוא נושם, הוא מנסה להציע תכניות לימודים חדשות, כפי שדיווחתי, בתחום הספורט ואני מקווה מאוד שתוך פרק זמן של שנה אנחנו גם נהפוך להיות מכללה או מרכז שמתוקצב ממשרד החינוך ותקצוב ות"ת.

רוני לידור: כל המהלך הזה היה כדי לעבור לתקצוב ות"ת ולהיות חלק מההשכלה הגבוהה האמיתית במדינת ישראל.

סימון דוידסון: זה דבר שהוא אפשרי, יוסי?

רוני לידור: הוא נעשה, ודאי, אנחונ בדרך לשם.

רוני לידור: יש כבר ארבע מכללות אקדמיות לחינוך שעברו כבר לוות"ת.

סימון דוידסון: כלומר כל האיחוד הזה הוא למטרה הזאת?

רוני לידור: הוא למטרה הזאת, כן.

קריאה: זו גם הייתה הנחיה של משרד החינוך.

רוני לידור: משרד החינוך והמל"ג, מפת הדרכים.

רוני לידור: מסמך מפת הדרכים, סימון, זה מסמך שמחייב, זה מסמך שנחתם על ידי מנכ"ל מל"ג-ות"ת בזמנו ומנכ"לית משרד החינוך בזמנו עם תמיכה של משרד האוצר.

רוני לידור: המסמך הזה אומר שכל המכללות האקדמיות לחינוך, היו 21, עכשיו נשארו 19, כי שתיים כבר עברו, הן צריכות להתאחד ביניהן כדי לעבור לתקצוב ות"ת.

רוני לידור: זה שאנחנו, מוסדות אקדמיים, היינו שייכים למשרד החינוך רק פגע בהתפתחות האקדמית שלנו, נתפסנו כסמינרים, כבתי מדרש שמכשירים מורים, ויש פה כבר תואר ראשון ושלוש תכניות לתואר שני ובתכנית אחת עם תזה ויש פה מחקר ויש פה מרצים בכירים ופרופסורים וכדומה.

רוני לידור: כל המהלך הזה, עבדך הנאמן היה שותף לו, אני חושב שהוא מהלך נכון, שהוא מחזק את ההכשרה של מורים לחינוך גופני, וכדי להיות שם המתווה דרש ממכללות אקדמיות לחינוך להתאחד.

רוני לידור: למה להתאחד?

רוני לידור: כי אנחנו גופים קטנים מדי.

סימון דוידסון: זה מה שעשו אוהלו עם – עם מי הם התאחדו?

רוני לידור: עם תל חי.

רוני לידור: במקרה של אוהלו, זה אתה יודע, סימון, זו מכללה נחמדה מאוד ויש לנו שם הרבה חברים, מכללת אוהלו למעשה נמחקה, אין יותר אוהלו, יש מכללת תל חי ויש קמפוס אוהלו.

רוני לידור: במיזוג שלנו זה לא ככה, המיזוג שלנו מלכתחילה היה בנוי על מיזוג של 50-50, המרכז האקדמי לוינסקי-וינגייט.

רוני לידור: יש הנהלה שהיא 50% מפה, מהקמפוס הזה, ו-50% מקמפוס לוינסקי, הכול בשיתוף פעולה.

רוני לידור: שני קמפוסים.

רוני לידור: המועצה להשכלה גבוהה אישרה מודל של שני קמפוסים.

רוני לידור: כל תכניות הלימודים שנמצאות כאן תמשכנה במרכז האקדמי ונהפוך הוא, סיפרתי לך עכשיו שאנחנו הולכים לבקש הגדלה של מספר תכניות.

רוני לידור: עד כה עסקנו רק בהכשרת מורים לחינוך גופני, תוך שנה, שנה וחצי, תקום פה פקולטה להוראת המדעים והבריאות.

רוני לידור: אני חושב שמורה לחינוך גופני, ואני מניח שתסכים איתי כמורה לחינוך גופני, שטוב יעשה המורה לחינוך גופני אם הוא יקדם בריאות בבית ספר, של התלמידים, של המורים.

סימון דוידסון: לא רק מורים, גם גננות.

רוני לידור: גננות, נכון, בלוינסקי יש תכנית להכשרת גננות, לנו אין.

סימון דוידסון: אנחנו דנים בנושא הזה של גננות כי אנחנו בסוף רוצים שהספורט יתחיל בגיל הרך.

סימון דוידסון: אני חושב שדיברתי איתך על זה פעם.

סימון דוידסון: בוועדת הספורט יהיה דיון בנושא של הכשרה של הגננות בנושא תנועה.

סימון דוידסון: לא נקרא לזה חינוך גופני.

רוני לידור: כן, לא ספורט, תנועה ופעילות גופנית.

סימון דוידסון: שהגננת תדע, שיהיה לה את הידע להעביר שיעורי תנועה.

שלמה בן גל: זה הבסיס של התנועה של הילד.

סימון דוידסון: נכון, זה חייב להתחיל בגנים.

סימון דוידסון: זה לא קיים היום, היום היא לא עושה את זה, היא מזמינה מורי תל"ן שיגיעו מבחוץ כדי שיעבירו את השיעורים ויש בעיות וזה יקר.

סימון דוידסון: זה משהו שקיים במכללה?

רוני לידור: בלוינסקי יש תכנית להכשרה בגיל הרך.

שלמה בן גל: יש לנו תכנית הוראת החינוך הגופני בגיל הרך.

רוני לידור: יש לנו מגמת הגיל הרך בתכנית הלימודים.

סימון דוידסון: אני יודע שיש מגמה, השאלה היא האם גננת שמסיימת בלוינסקי את התואר שלה יהיה לה לימוד של תנועה.

רוני לידור: משנה הבאה כן, זה אחד היתרונות שבאיחוד.

רוני לידור: חד וחלק, אשכול של תנועה ופעילות גופנית, כל גננת תלמד קורסים בחינוך גופני.

רוני לידור: לא יעלה על הדעת, זו האג'נדה שלנו, שאיש חינוך בבית ספר, זאת אומרת מורה לחינוך גופני בבית ספר זה ברור, אבל כל איש חינוך שעובד עם ילדים, לא יעלה על הדעת, גם אם הוא מורה לתנ"ך וגם אם היא גננת או גנן, שלא יקבלו אשכול קורסים בפעילות גופנית ובתנועה.

רוני לידור: זה ייכנס לגננות.

רוני לידור: דרך אגב, למען ההגינות, זה היה במכללת לוינסקי, היה להם דגש, היה להם אפילו אולם ספורט אחד במכללת לוינסקי.

רוני לידור: האולם נסגר והתכנית של הפעילות הגופנית נסגרה ואנחנו עם האיחוד הזה מחזירים את זה, לשמחתם הרבה.

רוני לידור: חד וחלק.

רוני לידור: כך שיש גם יתרונות.

יוסף טייב: איזה עוד מכללות היום נותנות תואר?

רוני לידור: יש חמש מכללות.

רוני לידור: יש את מכללת קיי בבאר שבע בדרום, היא נותנת תואר B.Ed בחינוך גופני, מכללה שעושה עבודה יוצאת מן הכלל בקרב המגזר הבדואי.

רוני לידור: יש את מכללת גבעת וושינגטון שעושה עבודה יוצאת מן הכלל בהכשרת מורים לחינוך גופני בסקטור הדתי.

רוני לידור: יש את מכללת סמינר הקיבוצים בתל אביב, שיש להם גם מסלול די גדול, 60-50 כל שנה, לחינוך גופני.

רוני לידור: יש אותנו ויש את מכללת אוהלו שהתמזגה לתוך תל חי.

יוסף טייב: ויהיה להם גם קמפוס בגולן.

רוני לידור: בהחלט, יש קמפוס אוהלו בקצרין.

רוני לידור: כל קמפוס קצרין זה קמפוס לא רק חינוך גופני, קמפוס של חינוך, תהיה שם הכשרת מורים בכל המקצועות, לא רק בחינוך גופני.

יוסף טייב: צריך לחשוב, מכיוון שאנחנו ארץ קטנה והנושא הזה של האקדמיזציה של החינוך הגופני הוא נושא, כמו שאתה אמרת, לא פשוט, כי מצד אחד זה מקצוענות, אתה אמרת גם דבר חשוב לגבי מי הם המאמנים המקצועיים, רואים את זה בכדורגל, רואים את זה בטניס, רואים את זה בכל מקום, שטילוב, אנשים שהיו במקצוע והם הופכים להיות היהלומים שבכתר מבחינת מאמנים.

יוסף טייב: זה לא אומר שהם צריכים ללמוד, הם למדו כל חייהם את העסק הזה, לכן מצד אחד אתם עושים קונסולידציה של התואר האקדמי עם מכללה קלאסית למורים לוינסקי.

יוסף טייב: אני גם מציע, אתה אמרת שניסיתם עם יוסי קלפטר באוניברסיטת תל אביב, אחת הבעיות שאני מזהה בכל הדברים האלה, ואני אמרתי את זה לשרן, שמאז המכללות, כולל המכללות שעובדות בספורט, נכנסו לוות"ת-מל"ג כוחן רק הלך ונחלש, לא הלך והתעצם, מהסיבה הפשוטה, שהמל"ג-ות"ת בנוי על מה שהם קוראים מצוינות אקדמית והמוסדות הגבוהים רואים בכל המכללות –

רוני לידור: סרח עודף.

יוסף טייב: זה לא רק סרח עודף, הערך המחקרי שלהם הוא לא מה שעומד, כי האקדמיה עוסקת אך ורק בזה, לפי זה היא מדרגת, לפי זה היא מתקצבת.

יוסף טייב: לא יודע אם אתם יודעים, אבל תקציב ההשכלה הגבוהה בישראל, שבעה מיליארד, הולך אך ורק למחקר, גם ה-ISF וגם ה-BSF וכל מה שאנחנו עושים עם הורייזן, שזה מיליארד, זה דברים עצום, מודל ההוראה הוא מודל הוראה ולכן אתם נפגעים, אתם לא זוכים.

שלמה בן גל: לא רק המכללות לחינוך, גם המכללות האזוריות.

יוסף טייב: אמרתי, כולם.

יוסף טייב: אני עסקתי בזה ואנחנו נעשה על זה דיונים בוועדת המשנה שאני עומד בראשה להשכלה הגבוהה, אחד הדברים שנוכל לעשות שם זה להתעסק גם בספורט, כי הספורט, המצוינות שלכם היא שונה לחלוטין, היא גם פופולרית ברמות אחרות.

יוסף טייב: לכן השאלה ששאלתי אותך מראש, וסליחה על אריכות הדברים, זה הקשר שלכם עם מכון וינגייט, כי אי אפשר שמצד אחד אנחנו עכשיו נהיה עם כל הג'ודאים האולימפיים והשחיינים האולימפיים והמתאמנים האולימפיים, שהם לא יהיו חלק מבשרכם ווייס ורסה, זה חלק אינטגרלי.

יוסף טייב: אסור שזה יהיה מנותק, לדעתי.

יוסף טייב: אתם צריכים לשאוב ערך מוסף מהם, שהוא ערך מוסף ציבורי, ששם התגמול הציבורי הוא למצטיינים וגם וינגייט יקבל את הביטוי לאותה מצוינות שירצו אותו והם יקבלו את ההכשרה.

יוסף טייב: שמענו שם ספורטאית שפנתה אליי עכשיו, שנרשמה לפיזיותרפיה באוניברסיטת תל אביב ובבאר שבע.

יוסף טייב: תיכף תגיד לי איך קוראים לה.

סימון דוידסון: עדן בלכר.

יוסף טייב: אז הסטודנטית בלכר, שהיא סטודנטית מצטיינת, תוכל לקבל ערך מוסף מזה שהיא באה מהמקום הכי טוב לספורט.

יוסף טייב: פה זה חיבורים שאין להם בכלל תשומת לב בתוך המערכת, היא צריכה להיות כמו ספורטאית מצטיינת נכנסת פנימה.

יוסף טייב: צריך לעבוד על זה כי כרגע יש נתק, ולכן שאלתי על הנתק בתוך מכון וינגייט, צריך לדבר על זה, זה לא כאן המקום.

יוסף טייב: אני מוטרד ממנו, ממה שראיתי, אני חושב שחייב להיות פה חיבור יותר הדוק.

יוסף טייב: אני לא יודע למה זה, אם זה פרסונלי, מוסדי, היסטורי, הכול ביחד.

רוני לידור: היסטורי בעיקר.

רוני לידור: פרסונלי לא, ממש לא.

יוסף טייב: לא חשוב מה, אני לא נכנס לזה.

רוני לידור: לא, לא, ממש לא פרסונלי.

יוסף טייב: אבל צריך לחשוב, סימון, וגם אנחנו צריכים לחשוב על מנת להעצים את שתי הרמות, הרמה שאתה דיברת, המקצוענות הזאת וזה וזה, והרמה האקדמית, לחבר את זה, כי זה יהיה הערך המוסף.

יוסף טייב: כי אם שרן תעשה דיון בתקנים לחבר'ה האלה שביקשו להגדיל את התקנים שלהם, זה לא קשור אליכם, לדעתי פקשוש אדיר בכל המערכת, אלה שתי מערכות שחייבות להיות חיות בסמיכות אחת עם השנייה.

יוסף טייב: זה אני נותן כהערה כי האינסטינקטים שלי אומרים לי שפה חלק גדול מהבעייתיות בדבר הזה.

איציק בן מלך: אני חושב שאני הכי הרבה שנים כאן בווינגייט, גם שם וגם פה.

איציק בן מלך: בעבר היה בכל תחום, מהאחראי על הדשא ועד הפיזיולוג, בן אדם שעובד בשני המוסדות והוא הרוויח משכורת יחסית שהייתה בין הגבוהות בארץ והיה קשה להתמודד וידעו שפה יש את האוטוריטה ובדרך כלל הוא היה בין הטובים בעולם, הכי טוב בישראל ואפילו לפעמים בין הטובים בעולם, כמו עודד בר אור וכאלה.

סימון דוידסון: אתה מדבר על המחקר?

איציק בן מלך: כל התחומים, אני מדבר מהמאמן רלף קליין שעבד פה ושם ועד טלקי בעבר, אבל גם אנשי המדע והרפואה היו, רוטשטיין עבד פה ועבד שם, וזה היה גוף אחד.

איציק בן מלך: אני חושב שמה שאתה אמרת הוא בינגו למה שהיה צריך לקרות.

איציק בן מלך: אני אומר את זה כבן אדם שהספורט בשבילי הוא הדבר מספר אחד.

איציק בן מלך: אני חושב שזה דבר שאני לא מבין איך לא פותרים אותו.

סימון דוידסון: איך אפשר לפתור אותו?

רוני לידור: יוסי, קודם כל אני חייב לציין שהתצפית שלך כאחד שלא נמצא פה היא תצפית מדויקת מאוד.

סימון דוידסון: אל תראה אותו ככה, הוא בחור מאוד מוכשר.

רוני לידור: כן?

רוני לידור: אני לא יודע, בשבילי פרופסור מן המניין, מוביל תחום באקדמיה שהולך לחיים הפוליטיים, אני שואל למה, סימון, מדוע, הוא רוצה לשנות?

רוני לידור: הלוואי.

רוני לידור: מאחל לכם רק הצלחה.

עלי סלאלחה: אני רוצה להגיד.

עלי סלאלחה: לפני 50 שנה הייתי בווינגייט, עשינו סדרת ספורט.

סימון דוידסון: קיר המוות.

עלי סלאלחה: כן, לפני 50 שנה, וזו הפעם השנייה.

עלי סלאלחה: אני אשמח לשמוע מה מצב הסטודנטים שלכם מהפריפריה, מיעוטים, בני מיעוטים, וספציפית דרוזים.

עלי סלאלחה: האם יש לכם, האם מגיעים לכאן, האם מאז עד היום גדל מספרם, לא גדל מספרם, מגיעים ממקומות אחרים, גם מצטרפים לתואר ראשון, תואר שני, מתמקצעים.

רוני לידור: כן.

רוני לידור: יש לי דוקטורנטית אחת, מונא אבו רוכן.

עלי סלאלחה: מעוספייה?

רוני לידור: כן.

רוני לידור: אתה מכיר את המשפחה?

עלי סלאלחה: כן.

רוני לידור: אז בת אחת, קודם כל הן שתיהן בוגרות המכללה, יש לה אחות בשם סאוסן, הנחיתי אותה לתואר שני, היא עשתה דוקטורט בבר אילן ואחותה מונא היא סטודנטית שלי עכשיו לדוקטורט.

רוני לידור: אז אתה רואה, יש נציגות.

עלי סלאלחה: פה במכון?

רוני לידור: לא, במכללה.

רוני לידור: היא עושה את המחקר אצלי במעבדה, אבל התואר יהיה מאוניברסיטת חיפה.

רוני לידור: יש לי מינוי מאוניברסיטת חיפה אז אני יכול לתת דוקטורט, אבל אנחנו לא נותנים את התואר, אסור לנו.

רוני לידור: אנחנו מכללה, רק תואר ראשון ושני.

יוסף טייב: בוא תנסה להגיד לי, כיוון שאתה אמרת שזה בינגו, לפני שאנחנו מתפזרים, תן לי את ההבנה שלך כי אני חושב שזה גם יכול להכווין אותנו בצורה טובה בדיונים, אחרת הדיונים הם פרטניים.

יוסף טייב: בלי חלילה לזלזל בשאלות האלה, שאלה של בינוי, שאלה של תקצוב ותקנים, זה, עוד פעם, פיצ'יפקס, זה לא נוגע בליבה, לכן אני אומר, תן לי איך אתה חושב, תן לנו קצת לדיונים ההמשכיים לחשוב על זה.

סימון דוידסון: והאם ניסו פעם לעשות את ה –

רוני לידור: חיבור כזה.

עלי סלאלחה: יוסי, אני שאלתי ואני גם רוצה תשובה שלמה.

עלי סלאלחה: אתה הזכרת שתיים.

שלמה בן גל: לא, יש יותר.

עלי סלאלחה: חשוב לי לדעת, אני כמנהל בית ספר מקיף והיו לי אנשים שהיו מעוניינים להגיע לווינגייט, האם הם מגיעים, משאר הכפרים גם, מרמת הגולן, מאוד חשוב לי.

עלי סלאלחה: אם לא, אז מה אנחנו נלך לעשות בשביל לקדם את הנושא הזה, להביא את האנשים שלנו.

שלמה בן גל: בגדול יש לנו בין שישה לשמונה כל שנה שאנחנו מקבלים מהעדה הדרוזית.

שלמה בן גל: בכלל יש לנו כ-20% מהמגזר הערבי.

רוני לידור: קצת יותר.

שלמה בן גל: כ-20%, 22%.

רוני לידור: 23% אפילו היום.

שלמה בן גל: מהדרוזים יש לנו כשישה-שמונה, אבל זה לא נתון מדויק.

יוסף טייב: מתוך כמה סטודנטים?

רוני לידור: אנחנו מקבלים כל שנה כ-280, משהו כזה, סטודנטים.

איציק בן מלך: יש לנו מבית ג'אן, אפילו מקליה.

שלמה בן גל: בתחום הכשרת המאמנים והמדריכים יש לנו עשרות רבות שמגיעים להכשרת מדריכי כדורגל, כדורסל וכיוצא בזה, יש מספר רב.

עלי סלאלחה: אתם עושים פרסום בבתי הספר במגזר בחברה הדרוזית?

איציק בן מלך: יש מחורפיש אנשים, מבית ג'אן.

שלמה בן גל: יש לנו שלוחות ברחבי הארץ.

רוני לידור: מעוספייה.

איציק בן מלך: וגם ממסעדה יש.

שלמה בן גל: אני מעדיף שיראו את הסרט, אני רוצה לחבר את הנושא, יש לנו מעבדות מחקר מהמובילות בעולם ואתה איש אקדמיה.

שלמה בן גל: החיבורים שיכולים להיות זה המחקר, יש פה את החוקרים המובילים ואני מעדיף שתראו את הסרט בעניין הזה.

סימון דוידסון: כי בעצם במכון המחקר כמעט ואיננו.

שלמה בן גל: כרגע יש לנו 33 מהעדה הדרוזית.

רוני לידור: יוסי, לגבי השאלה שלך, שלמה רוצה להראות לכם את הסרט, יש לנו סרט קצר על המכללה, כמה דקות ואנחנו נלווה אתכם באהבה רבה.

שלמה בן גל: אתם תקבלו תמונה כללית לגבי היכולות, כל הדברים האלה.

רוני לידור: אני רק רוצה לומר, יוסי וסימון, סימון, אתה גדלת פה, הסטודנט עצמו לא יודע שאין שיתוף פעולה בין הגופים בתוך וינגייט.

רוני לידור: אנחנו יודעים את זה, כמי שמוביל את המערכת.

רוני לידור: אני אשמח אם אתם תקיימו דיון, אתם ברמה שלכם, דיון על למצוא את שיתוף פעולה, איך אפשר לקדם שיתוף פעולה אמיתי.

רוני לידור: אין מלחמות פה על הגבעה.

קריאה: אולי לא צריך.

רוני לידור: לא, אל תגיד את זה.

רוני לידור: יוסי, שיתוף פעולה אמיתי בשני תחומים, אני לא סתם אומר לכם, יש לי ניסיון, כשחוק מכון וינגייט עבר, חוק מכון וינגייט, חוק התאגיד, הוא חוק חדש, חוק של שנתיים-שלוש, היו בוועדת החינוך של הכנסת שישה מפגשים, מרגי ניהל שישה מפגשים, אני חייב לציין שהוא ניהל אותם ביד רמה ונתן לנו לדבר והתייחס אלינו בכבוד והזמין אותנו הרבה פעמים אליו למשרד גם אחרי הישיבות, אבל שום טענה שלנו, יוסי, לא התקבלה.

רוני לידור: לא היה לנו שום דבר כמכללה נגד חוק מכון וינגייט, אבל היו לנו שני דברים שרצינו להעלות אותם שיהיה להם ביטוי בחוק וזה לא נכנס לחוק.

רוני לידור: האחד זה כל הנושא של הכשרת מאמנים ומדריכים, לעשות פעם אחת סדר.

רוני לידור: אני באופן אישי, יש אנשים שחולקים עליי, אבל באקדמיה מותר להביע דעות וגם להוביל מהלכים, כמו בכל תחום אחר, אני חושב שיש מקום לשיתוף פעולה בנושא של הכשרת מאמנים ומדריכים.

רוני לידור: זו הבעיה, יוסי.

רוני לידור: והבעיה השנייה זה של המחקר.

רוני לידור: המחקר הוא באקדמיה.

רוני לידור: זה נכון שבמדינת ישראל יש מחקר במכונים פרטיים, אבל כמו שאתה אמרת, המחקר הוא באקדמיה.

רוני לידור: וינגייט כמכללה היא מכללה ייחודית, יש לנו פה מחקר במדעי הספורט והתנועה, שזו אחת הסיבות שאהרון שי כרקטור האוניברסיטה בכלל הסכים לדבר איתנו, במרכאות, כי מה פתאום אוניברסיטת תל אביב צריכה איזה מכללה?

רוני לידור: האוניברסיטה אליטיסטית, אנחנו מכירים אותה.

רוני לידור: אז יש שתי נקודות שלדעתי יכולות לגרום לשיתוף פעולה אמיתי בין שני הגופים ולא לפגוע בכל הפעילות הענפה, הפורייה והברוכה שנעשית במכון וכל הפעילות האקדמית שנעשית פה.

רוני לידור: זה עניין של שיתוף פעולה ברמה מחקרית, גם לעשות מחקר יישומי שישרת את הספורט בישראל, שישרת את הספורטאים.

רוני לידור: יש לנו עכשיו שלושה, מאמן ויו"ר איגוד הג'ודו, בטקס הקרוב של הענקת תארים, ב-24 ביוני, משה פונטי, שני הרשקו ואורן סמדג'ה עולים לבמה לקבל תעודת B.Ed, הם למדו אצלנו פה בחמש השנים האחרונות.

רוני לידור: במקום ללמוד שלוש שנים הם למדו חמש שנים, כי, אתם יודעים, חצי שנה הם בחו"ל, מטיילים, עובדים קשה החבר'ה, תחרויות וזה.

רוני לידור: הזכרת ספורטאים, לינוי אשרם היא סטודנטית של המכללה היום ויש לנו עוד כמה וכמה ספורטאים ברמה אולימפית בין לאומית.

רוני לידור: אז אם יהיה אפשר למצוא את הדרך.

סימון דוידסון: יש הטבות לספורטאים האולימפיים?

רוני לידור: חד וחלק, בוודאי.

שלמה בן גל: הם מקבלים הנחות, 70% מהתכנית, ויש להם מתרגל צמוד, שבמידה שהם יוצאים למחנות אימונים הם מארגנים להם את החומרים, מצלמים להם, עוזרים להם, שיעורי עזר, כל הדברים האלה, נותנים להם תמיכה משמעותית, שזה לא קיים בשום מוסד אחר.

סימון דוידסון: אני ביקשתי גם שתעלו את זה כאחת המסקנות של הסיור פה, שאנחנו נקיים בכנסת בוועדה דיון בנושא של מכון וינגייט והמכללה.

רוני לידור: נהדר.

איציק בן מלך: אבל לפני זה אתם צריכים לשמוע את רוני.

סימון דוידסון: אנחנו נשב לפני זה, אנחנו נעשה הכנה, נעשה את זה.

רוני לידור: אם סימון לא מכבד את המרצים שלו ואת המורים שלו מהעבר – לא רוצה להמשיך, משהו לא טוב בתהליך.

רוני לידור: התייחסנו אליו יפה, כיבדנו אותו, שמרנו עליו, הוא לא יכול שלא להתייחס אלינו יפה.

סימון דוידסון: בוא נגיד שיצאתי מפה עם חיוך גדול, הגעתי למערכת והחיוך השתנה.

רוני לידור: לא בגללנו.

יוסף טייב: אני אתן לכם טיפ אחד לאן ללכת, שהוא טיפ לא קל, הדיסציפלינה שיש בה הכי הרבה עניין באנשי הספורט היא בבתי הספר לרפואה, רפואת ספורט, שיקום חולי לב.

יוסף טייב: חברי ד"ר ירון גרשוביץ שאתה מכיר אותו.

רוני לידור: בוודאי, עובד אצלנו.

שלמה בן גל: בוגר שלנו, בוגר התכנית לשיקום לב אצלנו.

יוסף טייב: ירון וסמדי הם אחים שלי דה פקטו, לא דה יורה, אני גדלתי איתם מגיל אפס, אנחנו חולקים את אותה – כמו אחים ממש, לכן אני מכיר את זה היטב, זה הנושא שלכם שאתם חייבים לשים לב אליו, הוא מתחבר היטב לכל מה שקורה במכון וינגייט מבחינת רפואת הספורט, שזה משהו רחב מאוד.

יוסף טייב: באוניברסיטת תל אביב יש מגמת MA ברפואת ספורט, יש לנו בית ספר לרפואת ספורט.

יוסף טייב: אתם חייבים להיות זוּם-אִין על הדברים האלה.

יוסף טייב: במדינת ישראל כרגע עושים רביזיה בכל נושא בתי הספר לרפואה, כולל במכונים בבתי החולים ששם אתם יכולים להיות שחקנים.

יוסף טייב: צריך לשאוף לשם.

יוסף טייב: אתם הלכתם על מסלול של education, ה- education זה סיפור אחר כי ההילה של לימודי ה- education באוניברסיטאות היא מהנמוכות שישנן.

יוסף טייב: תואר B.Ed הוא תואר נמוך באקדמיה ולכן צריך ללכת ל-B.Sc, שם אתה מקבל גם את התגמול.

יוסף טייב: זו דרך ארוכה, סימון, שאתה צריך לחשוב עליה גם כן, כולל להגיד למכון וינגייט, שהשתולל פה ברמה של מה שקורה פה, שיש לו הזדמנות להתחבר לחבר'ה האלה בטוויסט בעלילה.

יוסף טייב: הטוויסט בעלילה דורש מנהיגות, אני רואה שישפה את המנהיגות, אני לא אומר את זה בשביל להחמיא, אבל צריך לחשוב על זה היטב ולעשות את זה שם, כי אחרת מדשדשים בתוך המערכת ואין מערכת יותר טובה מהמערכת הישראלית בשביל לדשדש בה.

יוסף טייב: זה דשדוש ארוך וזה עוד דור או שניים.

יוסף טייב: אני נתתי לך טוויסט בעלילה, אני חושב שהקורונה הוכיחה את זה, וזה היה מאוד מאוד מעניין, כולל סטטיסטיקה של ספורט שהייתה פתאום וסטטיסטיקה של מחלות, וכל מי שהופיע בטלוויזיה, דיבר על סטטיסטיקה, איפה אנחנו וזה, אתם ממש בליבה.

יוסף טייב: לכן הייתי אומר, זה צריך להיות גם החיבור עם מכון וינגייט.

סימון דוידסון: הבעיה, ראית שהתעכבתי שם בנושא של חברי הדירקטוריון, מי שמחזיק היום במכון וינגייט זה מינהל הספורט, במאה אחוז.

איציק בן מלך: ולא תמיד זה טוב.

סימון דוידסון: זה רע.

איציק בן מלך: גם התאגיד זה בעיה.

רוני לידור: סימון, יכול להיות, כשאני חושב על זה עכשיו, שאתה בוגר המוסד והגעת למה שהגעת, יכול להיות שאתה יכול ליזום איזה מהלך כי אתה מבין את העסק.

רוני לידור: לא שאתה בעד צד אחד או שני, חלילה וחס.

סימון דוידסון: בהחלט שכן, אבל צריך גם פוליטית - - -

רוני לידור: יכול להיות שאתה יכול לגרום לאיזה שינוי.

סימון דוידסון: זה כלכלי, במיוחד של בית הספר למאמנים והשתלמויות, יש את הנושא של מינהל הספורט שמאוד אוהב להחזיק בכוח, אנחנו מכירים את זה.

סימון דוידסון: צריכים לשבת, קודם כל לעשות עבודת הכנה.

איציק בן מלך: זה מה שהתכוונתי קודם, שהם הפכו את הכול עם רגולציה.

איציק בן מלך: גם התאגיד זה רגולציה, הוא הרי מגביל אותם בצורה בלתי רגילה, כל דבר שהם היו נותנים, נניח לקבלן משנה, אם זה מכללה או מישהו אחר, זה היה מתבצע עם איכויות הרבה יותר גבוהות, כי הם מוגבלים.

איציק בן מלך: תאגיד לא יכול למשל לשלם שכר, או ממשלה, הוא מוגבל.

איציק בן מלך: (הקרנת סרטון).

סימון דוידסון: במקום הקרוונים, שהיו חלק מהמעונות, בונים משהו חדש?

רוני לידור: כרגע לא, הבניין הזה הוא על שטח שלנו, זה היה ליד הקרוונים, אבל את הקרוונים חיסלו.

סימון דוידסון: אז איפה עכשיו סטודנטים גרים?

רוני לידור: במעונות.

שלמה בן גל: יש 90 מעונות.

שלמה בן גל: זה חלק מהשאלה לגבי פריפריה, לא יכולים לתת להם מעונות בסביבה, יש רק 90 מיטות.

שלמה בן גל: פעם זה היה 300 ומשהו.

סימון דוידסון: טוב, קודם כל אני מברך את המכללה על תואר שני באימון, זה באמת ברכה.

סימון דוידסון: כמי שהיה מאמן כל כך הרבה שנים זה דבר כל כך חשוב, דיברתי על זה הרבה פעמים בכנסת, אני חושב שזה מה שהיה צריך לקרות מזמן וטוב שזה קורה.

סימון דוידסון: אנחנו נעשה סיעור מוחות, חברי הוועדה, לגבי הנושא שהעלית, שפרופ' שיין העלה, לגבי הנושא של שילוב הכוחות של המכון והמכללה.

סימון דוידסון: זה דבר שחייבים לראות איך פותרים אותו, זה יעשה טוב לשני הגופים, יעשה טוב בסוף למי שאוהב ספורט ורוצה להתחזק בספורט במדינת ישראל.

סימון דוידסון: אז קודם כל נעשה דיון ואחר כך נראה איך אנחנו מקדמים את זה לדיון בוועדה, או בוועדת החינוך או בוועדת המשנה לספורט, נראה איך עושים את זה.

סימון דוידסון: נצטרך אותך בזה כי זה נושא אקדמי.

יוסף טייב: טוב, זה חשוב מאוד.

יוסף טייב: אני רק אומר דבר אחד, אין היום נושא חם יותר, בשום מקום, מאשר הסוגיה של מה שקוראים איכות חיים, אורך החיים עלה בצורה דרמטית ב-50 השנים האחרונות, כמעט ב-20 שנה, תוחלת החיים היא היום 84 ל אישה, 82-81 לגבר, אנחנו מהמובילים בעולם.

יוסף טייב: ההבנה שיש נושאים של שמירת איכות החיים בנושאים של בריאות וספורט ותזונה, כל הנושאים של יוגה, כל הדברים האלה, אני חי את זה גם מהבת שלי שלמדה רפואה משלימה, כולנו מבינים את זה.

שלמה בן גל: יש לך את הכול במכללה.

יוסף טייב: השבוע נפגשתי עם סמי סגול, סמי סגול ששם עשרות מיליוני דולרים בלימוד המוח, עכשיו הוא שם עוד עשרות מיליונים במה שהוא קורא regeneration, להחייאת תאים, תאי לחץ שהוא עובד איתם, אין לי ספק שפה זה המקום.

יוסף טייב: יש לכם את ה-ambience הכי יפה בארץ, יש פה חיות שאין באוניברסיטאות.

יוסף טייב: יש את ההבנה הזאת ואני חושב שזה חזון שחייב להיות אצלך בראש גם כן.

שלמה בן גל: יש את המיתוג.

יוסף טייב: אתם רדפתם אחרי מיתוג אחד, רדפתם אחרי מיתוג אקדמי, שם אין לך יתרון יחסי, שם אתה בא עם חיסרון.

יוסף טייב: בלי לגנות חלילה, לכן אתה הולך ללוינסקי, שנותן לך ערך מוסף לתואר אקדמי.

יוסף טייב: זו רדיפה שלדעתי יש בה מקח טעות.

יוסף טייב: הרדיפה צריכה להיות אחרי ההבנה הזאת ואז ליצור את התחומים האלה תוך כדי שיחפשו אותך, אתה צריך להיות מחוזר, לא אתה צריך לחזר.

יוסף טייב: שים לב מה אני אומר לך, זו ראייה אחרת לגמרי ואני חושב שיש מה לחזר אחריכם, אבל צריך לחשוב חדש כי כשאתה מסתובב פה אתה רואה ישן, אתה לא רואה חדש.

יוסף טייב: אתה מריח בניינים ישנים, אתה מריח - - -

סימון דוידסון: זה המכון, זה שני דברים שונים.

יוסף טייב: לא משנה, אני אומר שאתה צריך להריח את הדברים החדשים שאתה אומר שעוד לא ראינו ונבוא לראות עוד פעם, אני אבוא.

סימון דוידסון: אבל בסוף זה נכון מה שהוא אומר, כי אתם מוצמדים למכון, אם המכון לא בסדר זה משליך עליכם.

רוני לידור: ברור, חד וחלק, מסכים עם כל מילה.

יוסף טייב: לכן אני אומר לך, כמי שעשרות שנים באקדמיה האמריקאית והספורט באוניברסיטאות מוביל אותם, ולא להיפך, זה מה שצריך להיעשות.

שלמה בן גל: רק הערה, עד 1999 המכללה והמכון היו תחת משרד החינוך, מ-1999 לא נבנה שום דבר כי הכיס של משרד החינוך לא היה עמוק, לא נבנה, חוץ מהבריכה שנבנתה שום דבר לא נבנה.

שלמה בן גל: הכול נבנה מכספי משרד החינוך מ-1999.

יוסף טייב: זה שאלות עצומות וגדולות שאי אפשר לפתור אותן.

יוסף טייב: מהסיור הקצר שלי היום, ככה זה מצטייר לי, זה הגיג שאני לא יודע כמה הוא עמוק, אבל אני מרגיש אותו ולכן אני אומר, תחשוב על זה.

יוסף טייב: צריך לעשות שיחות, סימון, מעבר להקצאת משאבים סמכותית שאנחנו נשב ועוד חברי כנסת, אם יתחלפו, ואני בטוח שעד שנגיע להקצאת המשאבים אני כבר אהיה במקום אחר.

שלמה בן גל: אנחנו לא דורשים שום משאבים, תנו לנו לעבוד.

יוסף טייב: צריך לחשוב אחרת ולמתג אחרת.

יוסף טייב: זה השמים הם הגבול כי המקום שלכם הוא באמת, אין דברים כאלה, גם מבחינת איפה שאתם נמצאים.

יוסף טייב: אתה מסתכל רק על הסרטים שלכם, משוב הנאורות והנערות נמצא אצלכם.

סימון דוידסון: אתה רוצה להגיד משהו, עלי?

עלי סלאלחה: אני רוצה לקדם את הסטודנטים שלנו שיגיעו אליכם.

שלמה בן גל: אין בעיה.

רוני לידור: נשמח.

עלי סלאלחה: ואם הסרטון שלכם קיים בהישג יד, איפה אפשר למצוא אותו?

שלמה בן גל: כן, הוא באתר.

שלמה בן גל: אין בעיה, תביא את המייל שלך, תקבל את זה במייל.

סימון דוידסון: תודה רבה.