הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 24, פרוטוקול מספר 47, 2022-05-23 11:30

מיכל שיר סגמן: בוקר טוב, אני פותחת את הדיון, דיון במסגרת שבוע בטיחות.

מיכל שיר סגמן: היום 23 במאי 2022, כ"ב באייר התשפ"ב, הנושא היום: מניעת טביעה של ילדים ובני נוער, טביעת פעוטות בבריכות פרטיות וטביעת בני נוער במים פתוחים.

מיכל שיר סגמן: אנחנו ממש לפני הקיץ ואנחנו כבר מתחילים לשמוע על מקרים ראשונים ובתקווה שהדיון הזה יאיר כמה דברים שלפחות אנחנו יכולים ושכן בשליטתנו ויכולים למזער – אם לא למגר לחלוטין – את התופעה האיומה הזו.

מיכל שיר סגמן: בוקר טוב לחברי הכנסת, חברת הכנסת אימאן ח'טיב יאסין, וחבר הכנסת סימון דוידסון, אתם רוצים לומר כמה מילים לפני שאנחנו פותחים?

מיכל שיר סגמן: יש לנו שתי מצגות.

אימאן ח'טיב יאסין: אולי אנחנו נשמע קודם כול ואחר כך נדבר.

סימון דוידסון: אגיד כמה מילים.

אימאן ח'טיב יאסין: אם אתה תגיד אז אני גם.

סימון דוידסון: אגיד כדי שיידעו למה אני נמצא פה.

סימון דוידסון: אפילו את, היושבת-ראש, לא יודעת למה.

מיכל שיר סגמן: נכון.

סימון דוידסון: את רוצה להגיד כמה מילים?

סימון דוידסון: בבקשה, דברי.

מיכל שיר סגמן: אימאן, בבקשה.

אימאן ח'טיב יאסין: בוקר טוב לכולם, אין ספק שהדיון היום הוא דיון חשוב מאוד.

אימאן ח'טיב יאסין: לצערי הרב, אנחנו בתחום הזה ממש נמצאים במקום מאוד קשה בחברה הישראלית בכלל ובחברה הערבית בפרט.

אימאן ח'טיב יאסין: הסיבות לכך, נדמה לי שהן ידועות, ועדיין אפשר לעשות דברים ולעשות פעולות מניעה כדי להציל חיים כמה שאפשר.

אימאן ח'טיב יאסין: אני לא רוצה להתחיל לדבר על המספרים, אבל אני חושבת שיש מקום במיוחד בסוגיה של החינוך, לקום ולעשות מעשה אמיץ, אפילו שזה עולה כסף, אבל חיי אדם הם יותר יקרים מכל.

אימאן ח'טיב יאסין: לצערי הרב, אצלנו בחברה הערבית, כל הנושא של תשתיות ולא רק, ועוד פי כמה וכמה לגבי בריכות שחייה – כמעט ולא קיים.

אימאן ח'טיב יאסין: בגלל זה אין כל כך נגישות לא לבריכות ולא לים.

אימאן ח'טיב יאסין: ילדים ובני נוער, מטבעם, כולנו אוהבים ואוהבות מים, נכנסים כי מתלהבים, במיוחד בקיץ בחום, ובסוף הם משלמים בחיים שלהם.

אימאן ח'טיב יאסין: לכן חשוב מאוד שהנושא של לימוד שחייה יהיה בנוי, מובנה, בתוך מערכת החינוך ומגיל צעיר מאוד.

אימאן ח'טיב יאסין: יש הרבה תקציבים שהוזרמו ומוזרמים למערכת החינוך בנושא של החינוך הבלתי פורמאלי.

אימאן ח'טיב יאסין: ולצערי הרב, בגלל שהעלויות הן יחסית גבוהות – אבל אפשר גם אחרת.

אימאן ח'טיב יאסין: ולכן, אפילו לא הסכימו.

אימאן ח'טיב יאסין: אני זוכרת את עצמי כמנהלת מתנ"ס לפני חמש שנים, בתוכנית של "אתגרים", לפני שיצאה ההוראה שאי אפשר לעשות חוג שחייה – הספקתי לעשות למספר די רציני של ילדים, ואחר כך קיבלתי הוראה ששחייה זה בלתי אפשרי במסגרת תוכנית "אתגרים", כי זה עולה יותר כסף.

אימאן ח'טיב יאסין: לצערי הרב, אז אנחנו סופרים כסף ולא סופרים חיי אדם.

אימאן ח'טיב יאסין: לכן אני חושבת שחשוב מאוד לטפל בסוגיה הזאת.

אימאן ח'טיב יאסין: חינוך ומניעה זה הבסיס.

אימאן ח'טיב יאסין: אנחנו מתעסקים עכשיו רק בנושא של שחייה ושל טביעות, אבל כיוון שגם הארגונים שקשורים, גם ארגון בטרם נמצא כאן ויציג דברים, אני חייבת להגיד ולספר על הטרגדיה שהתרחשה בסוף השבוע בנגב.

אימאן ח'טיב יאסין: שני ילדים שהחיים שלהם נגדעו, וממש מול הבית, מול הבית.

אימאן ח'טיב יאסין: אני חושבת שיש צורך רב לנתח ולראות איפה כל התקציבים הולכים.

אימאן ח'טיב יאסין: במיוחד בנגב, אנחנו רואים ילדים שנדרסים בחצרות הבתים.

אימאן ח'טיב יאסין: ילדים שנשכחים בתוך הרכבים.

אימאן ח'טיב יאסין: אני שואלת: איפה התקציבים הולכים?

אימאן ח'טיב יאסין: מה עושים בסיפור הזה?

אימאן ח'טיב יאסין: עושים הדרכות, הסברה, בתוך בית הספר, בטיפות החלב, במתנ"סים?

אימאן ח'טיב יאסין: צריך לקום ולעשות מעשה, אחרת, אנחנו נשאר באותו מקום.

אימאן ח'טיב יאסין: זה החיים, זה מהות החיים ואנחנו אמורים לעבוד ולעסוק במהות ולא בדברים אחרים.

אימאן ח'טיב יאסין: ואני חושבת שיש דווקא תקציבים בתקופה האחרונה, ויש לנו עכשיו סגן שר שזאת האחריות שלו, סגן השרה לחינוך הבלתי פורמאלי, וצריך להכניס לתוך הדבר הזה בצורה מובנית.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: נפנה שאלה בהמשך למשרד החינוך.

מיכל שיר סגמן: היום הרי לימודי השחייה הם מכיתה ד', לעשרה מפגשים, כפי שבטרם ציינו.

מיכל שיר סגמן: מכיתה ד' זה מאוחר מדי.

מיכל שיר סגמן: צריך להביא שזה יהיה מהכיתות הנמוכות יותר – א' ו-ב'.

מיכל שיר סגמן: ובכלל, נשאל את משרד החינוך אם יש פער, זה שיש היום חובה בכיתה ד' – כמה מהתלמידים אכן לומדים שחייה בכיתה ד'?

מיכל שיר סגמן: פה זה בדגש על המגזר הלא יהודי או על הפריפריה לצורך העניין, מגזרים שהם שכבות חלשות יותר באוכלוסייה, שאין בריכת שחייה בקרבת הבית, צריך לארגן הסעות, צריך לארגן כניסה למקום.

מיכל שיר סגמן: לא לכל ההורים יש את הכספים לזה.

מיכל שיר סגמן: השאלה היא האם קיים פער ואם כן, מה הגודל שלו ואיך פותרים את העניין הזה?

מיכל שיר סגמן: זאת שאלה שנפנה למשרד החינוך בהמשך.

מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת דוידסון, בבקשה.

סימון דוידסון: תודה רבה גברתי היושבת-ראש, אתן לכם תקציר למה הנושא הזה כל כך נוגע אלי.

סימון דוידסון: קודם כל, הייתי שחיין כל חיי, מאמן נבחרת ישראל בשחייה תקופה די ארוכה מחיי.

סימון דוידסון: עד לפני שנה הייתי יושב-ראש איגוד השחייה וחבר ועד אולימפי.

סימון דוידסון: הקמתי את שתי אגודות השחייה הכי גדולות בישראל: בני הרצליה והפועל דולפין נתניה.

סימון דוידסון: לימדתי שחייה אלפי ילדים.

סימון דוידסון: זאת ההתמחות הגדולה שלי בחיים.

סימון דוידסון: קרה לי משהו בשנת 1994, הייתי באמצע שיעור שחייה, היה לי בית ספר לשחייה גדול מאוד, עם הרבה מאוד מדריכים.

סימון דוידסון: וקרה משהו שאני לא רוצה שאף אחד יזכה להיות חלק מדבר כזה, פתאום הגיע אדם מבוגר, משה מהמים ילד בן שלוש.

סימון דוידסון: הילד כבר היה כחול.

סימון דוידסון: הוצאנו אותו מהמים, אני זוכר שד"ר חן ימין ואני עשינו החייאה לילד במשך חמש דקות והצלחנו להציל אותו.

סימון דוידסון: קרה לי משהו באותו רגע, הבנתי שלא משנה כמה אנחנו נלמד שחייה ילדים, וכמה נטרח ונעשה הכול כדי שילדים ילמדו שחייה, בסוף, אם אנחנו מסתכלים על התמונה הכללית, רוב הילדים שטובעים במים, הבעיה המרכזית הראשונה היא חוסר מודעות של ההורים.

סימון דוידסון: אותה אמא של אותו ילד הייתה בבית הקפה, ישבה ושתתה קפה, והילד שלה טבע ובמזל ניצל, במזל גדול מאוד.

סימון דוידסון: הילד הזה ברוך השם בריא, והוא כבר ילד גדול ועד היום הוא בקשר איתנו.

סימון דוידסון: לעניינו, אגיד שלושה דברים: א', אחרי שני שיעורי שחייה, ילד בן חמש, 80% מהאפשרות שיטבע יורדת.

סימון דוידסון: זאת אומרת שאחרי שני שיעורי שחייה ילד יכול להציל את עצמו אם הוא נופל למים.

סימון דוידסון: רוב הילדים שטובעים, אלה ילדים שנופלים למים או שמחליקים או שפתאום קפצו להוציא איזה צעצוע מהמים או כדור.

סימון דוידסון: נכנסים למים, ואחרי שני שיעורים, הוא פשוט יכול להציל את עצמו.

סימון דוידסון: היום, קורס לימוד שחייה ממוצע במדינת ישראל עולה 1,500 שקל.

סימון דוידסון: עשרה שיעורים.

סימון דוידסון: אם אתם חושבים שלכל משפחה יש את הסכום הזה לשלם – אתם טועים.

סימון דוידסון: אם אתם חושבים שלחברה הבדואית או לחברה המוחלשת במדינת ישראל יש את האפשרות לשלם את זה – אתם טועים.

סימון דוידסון: דיברתם על בריכות שחייה, יש מחסור של מאות בריכות שחייה במדינת ישראל.

סימון דוידסון: אם תבקשו ממשרד הספורט לקבל דוח כמה בריכות שחייה יש בישראל, אז יתנו לך בדוח מספר של 687 בריכות שחייה, ותגידו: וואו, זה מדהים.

סימון דוידסון: אבל בתוך הדוח הזה, יש את הבריכות העגולות בבתי מלון באילת, והבריכות עם השפריצים וברכות שמשתובבים בהם, לא בריכות שחייה שלומדים בהן שחייה ולא בריכות שמתאמנים שם.

סימון דוידסון: מבחינת בריכות להתאמן, אנחנו יותר גרועים מצ'צ'ניה, שזה עולם רביעי, לא שלישי.

סימון דוידסון: בכל מקום היום בעולם, תמצאו תוכנית מתאר של מדינה מתוקנת עם פירוט איפה צריכות להיות בריכות שחייה, איזו בריכת שחייה, כמה בריכות שחייה.

סימון דוידסון: נמצא פה פול מאוסטרליה, בכל פינה באוסטרליה יש בריכת שחייה.

סימון דוידסון: בכל פינה.

סימון דוידסון: בנושא הזה של מתקנים אנחנו כל כך אחרי כל העולם שאי אפשר לתאר.

מיכל שיר סגמן: אנחנו עוד מדינה חמה, מדינה של בריכות, בהגדרה.

סימון דוידסון: ולצערי, אנחנו לא מבינים כמה הדבר הנורא הזה של ילד שטובע בגלל שהמדינה לא מאפשרת לו ללמוד שחייה.

סימון דוידסון: דיברתם על משרד החינוך, עוד כשהייתי מאמן צעיר לפני 20 שנה, אני זוכר את איגור שהיה אחראי על השחייה, התווכחתי איתו שעות על הנושא הזה, למה בכיתות ה'.

סימון דוידסון: אתם מדברים על כיתות ד'?

סימון דוידסון: 90% לומדים בכיתות ה'.

סימון דוידסון: ומכתות ה' הללו, 50% לא לומדים בכלל כי אין בריכות שחייה.

סימון דוידסון: אז רק 50% זוכים לדבר הזה והם כבר בני עשר.

סימון דוידסון: אנחנו צריכים ללמד אותם בגיל צעיר.

סימון דוידסון: ולמה לא מלמדים אותם בגיל צעיר?

סימון דוידסון: כי משרד החינוך דורש שבריכה ללימוד בכיתה ב' צריך שתהיה עם 60 סנטימטר גובה.

סימון דוידסון: אין בריכות כאלו.

סימון דוידסון: אין בריכות שבונים בגובה של 60 סנטימטר מים רדודים.

סימון דוידסון: לא קיימות.

סימון דוידסון: אז משרד החינוך לא יכול לדאוג לזה בגלל משרד המשפטים שמפקח עליו ולא נותן לו את האפשרות לזה.

סימון דוידסון: זה דיון ארוך מאוד וחשוב מאוד, ואני מברך אותך על הדיון הזה, אבל בסוף צריך לצאת מפה עם בקשות והחלטות מהמשרדים כדי להציל – ואני אומר את זה חד משמעית – את הילדים מטביעה.

סימון דוידסון: כי אנחנו נתחיל לשמוע עכשיו על עוד ילד, ועוד ילד, ועוד ילד, והדבר הזה לא ייפסק.

סימון דוידסון: זה דיון ארוך, אחר כך אספר לך מה אני עושה בוועדת הספורט אצלי, אני עושה תוכנית מדהימה עכשיו לחברה הבדואית.

סימון דוידסון: חברת הכנסת ח'טיב אפילו לא יודעת על זה, ידעו על זה בעוד שבועיים.

סימון דוידסון: זו תוכנית מדהימה שכמעט כל הילדים בחברה הבדווית ילמדו שחייה.

סימון דוידסון: אנחנו ממש בסגירה הסופית של זה.

סימון דוידסון: אני מקווה מאוד שלא יקרה פתאום איזה פנצ'ר, אבל זה הולך לקרות, אז אנחנו צריכים לדאוג לזה.

סימון דוידסון: תודה.

מיכל שיר סגמן: נהדר, תודה.

מיכל שיר סגמן: אתה גם הזכרת כאן את משרד החינוך ואת משרד המשפטים.

מיכל שיר סגמן: אני מציעה שנעשה ישיבה עם החינוך והמשפטים ביחד ונראה איך אנחנו מגשרים על הפער שאולי נמצא שם כדי לפתור את העניין.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: אורלי סילבינגר, מנכ"לית בטרם, בבקשה.

אורלי סילבינגר: בוקר טוב, תודה לך, כבוד יושבת-ראש הוועדה, מיכל שיר סגמן, על הדיון החשוב הזה.

אורלי סילבינגר: ביום ראשון הזה פתחנו את שבוע בטיחות הילד.

אורלי סילבינגר: ושבוע בטיחות הילד כשכמו, אמור להיות שבוע של בטיחות.

אורלי סילבינגר: לצערי הרב פתחנו את השבוע הזה עם בשורה קשה מאוד, 39 ילדים איבדו את חייהם מתחילת השנה הזאת.

אורלי סילבינגר: 39 ילדים שלא יגיעו לחופש הגדול הזה.

אורלי סילבינגר: 39 משפחות שכבר לא יחזרו להיות מה שהם היו.

אורלי סילבינגר: בסוף השבוע האחרון הייתה תזכורת משמעותית מאוד לחשיבות הדיון הזה בוועדה הבוקר.

אורלי סילבינגר: ואני רוצה להגיד לכם, כבוד יושבת-ראש הוועדה, תמיד עושה את הדברים מראש, הדיון הזה נקבע הרבה מראש, סוף השבוע האחרון היה פשוט צלצול בפעמונים עד כמה הוא חשוב, כששלושה ילדים ובני נוער טבעו.

אורלי סילבינגר: שניים מהם כבר לא איתנו ואחד סובל בבית החולים בטיפול נמרץ.

אורלי סילבינגר: אנחנו מדברים על מספרים ומספרים בדרך כלל עושים המון רעש, אבל אני רוצה לקחת אתכם למקרה הבודד.

אורלי סילבינגר: אני רוצה לקחת אתכם לאותה משפחה שבסוף השבוע הגיעה לחופשה בעתלית אצל חברים, כשכל המבוגרים יושבים סביב הבריכה ומספרים על מה שהיה.

אורלי סילבינגר: וילד אחד קטן, פשוט חמק לתוך המים.

אורלי סילבינגר: רגע אחד של נתק.

אורלי סילבינגר: רגע אחד של נתק והשגחה.

אורלי סילבינגר: ואנחנו רואים את זה חוזר על עצמו, חזור וחזור.

אורלי סילבינגר: ילד שלא יכל להתריע שהוא במצוקה.

אורלי סילבינגר: אנחנו רגילים שילד בסבל צועק.

אורלי סילבינגר: ילד שנכנס למים, הפה והאף שלו מכוסים, הוא לא יכול להתריע שהוא במצוקה.

אורלי סילבינגר: לא סתם קוראים לטביעה המוות השקט.

אורלי סילבינגר: זה מוות שמגיע במהלך של שש דקות מהרגע שילד נכנס למים.

אורלי סילבינגר: שתיים עד שש דקות נדרשים כדי לשנות חיים של משפחה.

אורלי סילבינגר: אנחנו נדבר פה היום על הנתונים, נדבר על מה ניתן לעשות.

אורלי סילבינגר: מה שחשוב לי זה לפנות לכל אחד ואחת מהאנשים שנמצאים פה איתנו בחדר או בזום, לא יעזור לנו לקיים את הדיון הזה שנה אחרי שנה, אם לא נקדם את הפערים בחקיקה, אם לא נקיים הסברה מקיפה להורים.

אורלי סילבינגר: לא יעלה על הדעת שלנו לתת להורה לקחת מטוס ולהרים אותו לשמיים, כי זה מיומנות.

אורלי סילבינגר: חברים, הורה מקבל ילד בבית חולים, אין הוראות הפעלה, אין קורס.

אורלי סילבינגר: והוא כשיר.

אורלי סילבינגר: אני אומרת לכם, הם לא יודעים את הכול.

אורלי סילבינגר: התפקיד שלנו הוא להביא ידע מדויק, רלוונטי, בזמן הנכון, במקום הנכון, ושלא נטעה – הים מסוכן גם לשחיינים מקצוענים, ובריכות שחייה, ניידות, ארעיות, הן בריכות שחייה לכל דבר.

אורלי סילבינגר: אסור לנו להקל ראש וחייבים, חייבים, לצאת מפה עם בשורה שהשינוי הזה קורה עוד השנה, לפני 1 ביולי – כי הוא לא בא בהפתעה, הוא חוזר כל שנה.

אורלי סילבינגר: תודה.

מיכל שיר סגמן: קשה.

מיכל שיר סגמן: עינת שגיא אלפסה, בבקשה תציגי את המצגת.

מיכל שיר סגמן: זה אחד הדיונים היותר חשובים והיותר קשים שיש לנו פה.

מיכל שיר סגמן: בבקשה.

עינת שגיא אלפסה: (הצגת מצגת) אנחנו מתמקדים היום בטביעות של ילדים צעירים ושל בני נוער.

עינת שגיא אלפסה: טביעה באופן קבוע היא אחד משלושת גורמי התמותה המרכזיים של ילדים ובני נוער.

עינת שגיא אלפסה: כשלרוב מדובר בגורם השני בשכיחותו לתמותה בתאונות.

עינת שגיא אלפסה: בשנה שעברה 117 ילדים איבדו את חייהם בתאונות שונות, מתוכם 19 איבדו את חייהם בטביעה.

עינת שגיא אלפסה: אנחנו מדברים על 16% מכלל מקרי התמותה בשנה.

עינת שגיא אלפסה: מקרי הטביעה המרכזיים קורים או במקורות מים טבעיים, כלומר: ים, אגם כנרת ונחלים; בבריכות ציבוריות וביתיות או בצימרים, ובמתקני רחצה אמבטיה וגיגית.

עינת שגיא אלפסה: היום נתמקד בשני הגורמים המרכזיים.

עינת שגיא אלפסה: יש לנו הצגה לאורך השנים של מספרי התמותה.

עינת שגיא אלפסה: אנחנו רואים שהמספרים גבוהים מאוד.

עינת שגיא אלפסה: כמו שאורלי אמרה, תחשבו, כל ילד כזה זאת משפחה שנהרסה.

עינת שגיא אלפסה: שנת 2018 הייתה שנה איומה.

עינת שגיא אלפסה: נכללים בתוכה הרוגי אסון צפית, אבל גם אם אנחנו מפחיתים את הרוגי אסון צפית, עדיין זו שנה איומה ונוראה עם מספר נורא של ילדים שטבעו.

עינת שגיא אלפסה: שנת 2020 הייתה שנת הקורונה, ופה היא באמת מאוד ברורה בתור השנה שבה יש ירידה בתמותה, דרך אגב, בכל המנגנונים, לא רק בטביעה.

עינת שגיא אלפסה: ומתחילת השנה הזו, לפני שהתחלנו את הקיץ, אנחנו כבר עם שלושה ילדים שטבעו למוות.

עינת שגיא אלפסה: מבחינת מגמות: אנחנו כבר יכולים להגיד שבשנים 2017 ו-2019 הייתה עלייה פי 1.5 בתמותה בטביעה ביחס לשנים 2008 עד 2010.

עינת שגיא אלפסה: כשעיקר העלייה הייתה בבריכות ביתיות, או בבית או בצימרים.

עינת שגיא אלפסה: אסון צפית גם כן השפיע.

עינת שגיא אלפסה: יש כמה קבוצות סיכון, אנחנו רואים בארץ ובעולם, באופן קבוע, קבוצת סיכון ראשונה – ילדים מתחת לגיל ארבע.

עינת שגיא אלפסה: קבוצת סיכון שנייה זה בני נוער, בני 15 עד 17, שכהורים הרבה פעמים נדמה לנו שאנחנו כבר יכולים לשחרר את הצעירים האלה.

עינת שגיא אלפסה: וקבוצת סיכון נוספת זה מי שנמצא ברמה סוציו-אקונומית נמוכה, גם את זה אנחנו רואים בכל הפגיעות וגם בטביעות.

עינת שגיא אלפסה: חופי רחצה הם גורם מרכזי לטביעה, כמו שכבר דיברנו, וכשאנחנו מסתכלים על הטביעות בחופי רחצה, אנחנו רואים שמרביתם קרו כשלא היו שירותי הצלה פעילים.

עינת שגיא אלפסה: נתמקד עכשיו בבני נוער במים פתוחים.

עינת שגיא אלפסה: הטבלה המוצגת ממחישה את הפער בטביעות.

עינת שגיא אלפסה: כאשר אנחנו מסתכלים על סך כל הטביעות, העמודה מצד שמאל, ילדים מעל גיל עשר מהווים שליש ממקרי התמותה.

עינת שגיא אלפסה: אבל כשאנחנו מסתכלים מצד ימין על הטביעות במים פתוחים, המגמה מתהפכת וילדים מעל גיל עשר מהווים שני שליש מהטובעים.

עינת שגיא אלפסה: כלומר, ככל שהגיל עולה, הסיכון לטביעה במים פתוחים הוא גבוה יותר.

עינת שגיא אלפסה: מה שאנחנו רואים בשקף – מה גורם לטביעה במים פתוחים?

עינת שגיא אלפסה: 44% מהמקרים היו בחופים לא מוכרזים.

עינת שגיא אלפסה: עוד 38% היו כשלא היה מציל ואחרי שעות ההצלה הפעילות.

עינת שגיא אלפסה: יש עוד מקרים של התנהגות סיכונית אחרת.

עינת שגיא אלפסה: ו-6% מהמקרים בסך הכל הם ללא גורם סיכון.

עינת שגיא אלפסה: כל הנתונים האלה הם של מחלקת המחקר של ארגון בטרם.

עינת שגיא אלפסה: ד"ר דניאלה אור מנהלת מרכז המחקר נמצאת פה ותדבר בהמשך.

עינת שגיא אלפסה: אז מה אפשר לעשות?

עינת שגיא אלפסה: אפשר לעשות והרבה, חלק מהדברים כבר עלו פה.

עינת שגיא אלפסה: קודם כל, הדרכה והסברה.

עינת שגיא אלפסה: כשאנחנו מדברים על בני נוער, אז ההדרכה וההסברה צריכה להיות ישירות אליהם בגובה העיניים.

עינת שגיא אלפסה: לתת להם את הכלים שהם יבינו מה הם צריכים לעשות, איך להימנע.

עינת שגיא אלפסה: אנחנו מדברים גם על הארכה והאחדה של שעות ההצלה בחופים.

עינת שגיא אלפסה: נכון להיום, בעצם מי שמפעיל את המצילים אלה הרשויות המקומיות.

עינת שגיא אלפסה: וכשעברנו בחיפוש פשוט בגוגל, מתברר שיש פערים בין שעות הפעילות של המצילים.

עינת שגיא אלפסה: ברשויות חזקות, המצילים פועלים שם שעות ארוכות יותר.

עינת שגיא אלפסה: ברשויות פחות חזקות – המינימום ההכרחי.

עינת שגיא אלפסה: בכלל, כשאנחנו מדברים על שעות פעילות המצילים, אנחנו אומרים שזה צריך להיות לפחות עד 20:00, בגלל שאנחנו יודעים שאנחנו מדינה חמה, אנשים מגיעים לים אחרי הצוהריים.

מיכל שיר סגמן: בשעות שעוד יש אור.

עינת שגיא אלפסה: נכון.

עינת שגיא אלפסה: בטח כשאנחנו מדברים על החופש הגדול, על בני נוער שגם כך מתעוררים מאוחר.

עינת שגיא אלפסה: השעה 20:00 מינימום, חייבים שיהיו שירותי הצלה פעילים בחופים.

עינת שגיא אלפסה: אנחנו מדברים על הרחבת רצועות החוף של החופים המוכרזים.

עינת שגיא אלפסה: יש היום כבר השנה, גידול בחופים המוכרזים.

עינת שגיא אלפסה: עדיין לא מספיק.

עינת שגיא אלפסה: יש תקנה אחת שנוגעת לבריכות ציבוריות, שקובעת חובת השגחה על ילדים עד גיל שש בבריכות ציבוריות.

עינת שגיא אלפסה: אין שום התייחסות לחופים, למים פתוחים, כשגיל שש – אני לא יודעת מי מעלה על דעתו לאפשר לילד בגיל שש להיות לבד במים.

עינת שגיא אלפסה: התקנה הזו חייבת להשתנות, להתייחס גם לחוף הים עד גיל 13.

מיכל שיר סגמן: לעלות במעלית זה גיל 14.

עינת שגיא אלפסה: נכון.

מיכל שיר סגמן: מעלית בגיל 14, בריכה לבד בגיל שש, זה דווקא הגיוני.

עינת שגיא אלפסה: בריכה או ים.

עינת שגיא אלפסה: בכלל אין שום התייחסות, זה בכלל בלתי נתפס.

עינת שגיא אלפסה: כמו שאמרה היושבת-ראש, אנחנו מדברים על הקדמת לימודי שחייה, החל מכיתות א', ב', וזה חייב להיות חובה לכל הילדים בארץ.

עינת שגיא אלפסה: במיוחד אוכלוסיות מוחלשות, שכמו שדיברנו, לא משלמות 1,500 שקל לילד מינימום, כי לא כולם אחרי עשרה שיעורים לומדים לשחות.

עינת שגיא אלפסה: הקדמת לימודי השחייה והאחדה לכל הארץ, זה הכרחי בכדי לצמצם את הטביעות.

עינת שגיא אלפסה: אנחנו מציגים פה היום אתר קטן שארגון בטרם אתמול העלה לאוויר יחד עם איגוד השחייה.

עינת שגיא אלפסה: יש פה הרבה מאוד כלים ומידע לבני הנוער, אנחנו באים בגישה חיובית, מבלים בטוח בים.

עינת שגיא אלפסה: גם חברי מועצת הנוער עזרו לנו כדי להתאים את המסרים ישירות אליהם, ואנחנו מזמינים את כולם להיכנס, לראות, לקבל באמת מידע איך מתנהגים בצורה בטוחה בים.

עינת שגיא אלפסה: נעבור לגיל הרך.

עינת שגיא אלפסה: בריכות – כשאנחנו מסתכלים על הנתונים פה, שלושת הסימנים בצבע תכלת זה בעצם בריכות.

עינת שגיא אלפסה: 27% ממקרי הטביעה של ילדים מתחת לגיל חמש היו בבריכות ביתיות, זה מטורף, הרי לא לכולנו יש בריכה ביתית בבית, ועדיין 27% ממקרי הטביעות היו בבריכות ביתיות.

עינת שגיא אלפסה: 14% נוספים בצימרים ועוד 12% בבריכות ציבוריות.

עינת שגיא אלפסה: החלק הירוק בשקף מתייחס לדלי או גיגית שזה באמת מנגנון אחר.

עינת שגיא אלפסה: יש לנו גם אמבטיה במקרים אחרים חריגים יותר, אבל היום נתמקד בבריכות.

עינת שגיא אלפסה: וגם פה יש הרבה מה לעשות.

מיכל שיר סגמן: מה זה דלי או גיגית?

מיכל שיר סגמן: זה אותו אחוז כמו בריכה ביתית, על מה מדובר?

עינת שגיא אלפסה: נכון.

עינת שגיא אלפסה: דלי או גיגית זה יכול להיות בדלי של ספונג'ה, השנה טבע ילד בדלי צבע.

זהבה רומנו: הם סקרנים.

זהבה רומנו: הם רוצים לראות מה קורה בדלי, ואז הם מתכופפים וטובעים.

אימאן ח'טיב יאסין: האיזון שלהם - - -

זהבה רומנו: האיזון שלהם בחלק העליון יותר כבד מאשר בחלק התחתון.

עינת שגיא אלפסה: הם נופלים עם הראש פנימה, וברגע שהפה והאף שלהם מכוסים במים, זה עניין של סנטימטרים בודדים, הם נמצאים במצב של טביעה.

עינת שגיא אלפסה: כשאנחנו מדברים על הסברה, זה כמו שאת אומרת, אף אחד לא מעלה על דעתו שזה יכול לקרות.

אימאן ח'טיב יאסין: יש גם חומרי ניקוי בתוך הדלי.

עינת שגיא אלפסה: נכון.

עינת שגיא אלפסה: עם חומר ניקוי זה כבר בכלל, זה קשה לתפוס, קשה להעלות על הדעת, וזה אחד הגורמים - - -

מיכל שיר סגמן: 27% אחוז.

עינת שגיא אלפסה: נכון.

עינת שגיא אלפסה: וכמובן גם שם אנחנו בעיקר רואים את זה בשכבות סוציו-אקונומיות נמוכות.

אימאן ח'טיב יאסין: צריך להסביר בקרב אימהות ובקרב משפחות.

אורלי סילבינגר: צריך להבין שמשפחה שצריכה לצאת לבילוי בים, לא תוכל לעשות את זה אחרי השעה 18:00 כי אין מצילים – אם היא משפחה קצת יותר מודעות.

אורלי סילבינגר: לצאת לבריכה, משפחה עם שני ילדים, זה מתקרב להוצאה של 300 שקל.

אורלי סילבינגר: לרכוש בריכה ניידת או לשים ילדים קטנים בגיגית בבית, זה מאות עד אלפי שקלים בודדים במצטבר, והיום משתלם מאוד לעשות את זה.

אורלי סילבינגר: אבל המודעות היא שאין בריכה בבית ושם מתחילות הבעיות.

זהבה רומנו: המודעות היא שאין תפיסה כזו.

מיכל שיר סגמן: צריך לעשות כמו בחפיסת סיגריות, אזהרה בגדול לכל מי שרוכש את הדבר הזה.

זהבה רומנו: אין גם מודעות לכך שילדים יכולים לתבוע בחמישה סנטימטר מים.

זהבה רומנו: ואז הם חושבים שעם הגיגית המתנפחת שנמצאת במרפסת, שזו גיגית קטנה לשעשועים, אז ילדים יכולים לטבוע גם בחמישה סנטימטר מים ומשאירים אותם ללא השגחה.

אימאן ח'טיב יאסין: לא רק זה, הם יוצאים גם מנקודת הנחה שהבית זה המקום הכי בטוח, ואז מניחים שכאילו לא יקרה כאן כלום.

עינת שגיא אלפסה: אני יכולה להגיד, אפילו ברמה האישית, שבמשפחה שלי אמר לי אחיין שלי שהוא חי איתי ומודע וכולי, הוא אומר: אבל אם הוא ייפול לתוך הבריכה הקטנה עם חמישה סנטימטר מים, הוא כבר יכול לקום, הוא ילד גדול, אם הוא נופל הוא קם.

עינת שגיא אלפסה: והם לא יכולים ליפול, כשהם נכנסים לתוך המים, כשהפה והאף שלהם מכוסים במים, הם לא יכולים ליפול, הם לא יכולים לצעוק לעזרה.

עינת שגיא אלפסה: זה עניין של דקות בודדות וזה להכניס אויב הביתה.

סימון דוידסון: יש לכם נתונים לגבי מה שקורה בעולם?

עינת שגיא אלפסה: כן.

עינת שגיא אלפסה: עוד מעט נתייחס קצת לנושא הזה.

עינת שגיא אלפסה: דניאלה, את רוצה להתייחס למה שקורה בעולם בנושא הזה?

אורלי סילבינגר: ד"ר דניאלה אור היא ראש תחום המחקר שלנו ונמצאת איתנו, היא תוכל להעשיר אותנו במידע על מה שקורה בעולם.

דניאלה אור: תודה.

דניאלה אור: הטביעה היא בעיה כלל עולמית.

דניאלה אור: אנחנו יודעים שבעיקר במדינות בעלות הכנסה נמוכה אחריות לנטל של הטביעה בעולם כולו, אבל גם במדינות של הכנסה גבוהה כמו ארצות הברית ואוסטרליה, יש המון מקרי טביעה בכל שנה.

דניאלה אור: גם שם אנחנו רואים שהבריכות המתנפחות הן בעיתיות והן נושא משמעותי.

דניאלה אור: כמובן תלוי איפה, באוסטרליה ליד החופים, אלה בעיקר טביעות בים.

דניאלה אור: ומה שעוד אנחנו יודעים זה שבמקומות בעולם אין חוקים ברורים לגבי מתי ובאיזה גיל אפשר להיכנס לבריכה.

דניאלה אור: במקומות שכן יש חוקים, הגיל הוא גבוה מאוד.

דניאלה אור: יש מקומות שמדברים על גיל 16, יש מקומות שמדברים על גיל 10 או 14, אבל בוודאי שלא על גיל שש.

עינת שגיא אלפסה: נושא נוסף שאנחנו רוצים להתייחס אליו, הוא עניין תקנות שנוגעות למניעת גישה לבריכות.

עינת שגיא אלפסה: מה שקורה בצימרים זה שלמעשה אין - - -

סימון דוידסון: הגשתי הצעת חוק בנושא.

סימון דוידסון: לא יודע אם זה יעבור, אבל הגשתי.

סימון דוידסון: על החובה לגדר, שתהיה חובת גידור.

מופיד מרעי: לגבי בריכות?

עינת שגיא אלפסה: לגבי הצימרים, יש הפרדה בין צימרים מחמישה חדרי אירוח ומעלה לכאלה שפחות מבחינת התקנות שלהם.

עינת שגיא אלפסה: ותקנות הגידור הן לא מספיק ברורות.

עינת שגיא אלפסה: אנחנו יודעים ויש תרחיש שחוזר על עצמו שוב ושוב, שמשפחה שמבלה בבריכה, בצימר או בבית, הם נהנים, כולם יוצאים מהבריכה החוצה להתקלח, לאכול, להתארגן, והילד הקטן לשנייה אחת חומק מנקודת המבט של ההורים שלו, ורוצה לחזור לתוך המים.

עינת שגיא אלפסה: וזה ממש עניין של דקות בודדות.

עינת שגיא אלפסה: בצימרים זה קורה המון, זה קורה המון בבריכות ביתיות, ולכן אנחנו אומרים: הגידור צריך להיות גידור כמו שצריך, שילד לא יכול לטפס מעל זה, לא יוכל לדלג מעל, והשער חייב להיות עם נעילה אוטומטית, כי זו הדרך היחידה שכך יישאר שער נעול והילדים הקטנטנים יחמקו פנימה.

מיכל שיר סגמן: ילד יודע לפתוח את השערים האלה.

עינת שגיא אלפסה: וגם אם לא, יש הרבה מאוד סיפורים שאנחנו שומעים לאורך השנים שבהם השער היה קצת פתוח.

עינת שגיא אלפסה: היה שם איזה פער קטן והילדים אם הם רוצים משהו, שום דבר לא יעצור אותם, חוץ מאשר שער שננעל אוטומטית, שאנחנו יכולים באמת להסתמך על זה שהוא ננעל כמו שצריך.

מופיד מרעי: בסוף מודעות אישית של ההורים ושל הסביבה זה הדבר שיכול לתרום הכי הרבה.

עינת שגיא אלפסה: נכון.

מיכל שיר סגמן: נכון, אבל אני יכולה לומר – אני חושבת – משהו בשם ההורים, כאימא: כל כך הרבה דברים אתה צריך לשים אליהם לב, ולשמור, ולעשות.

מיכל שיר סגמן: זה חלק שהוא בלתי נפרד גם מהאוטומט שלנו.

מיכל שיר סגמן: פה המדינה גם נכנסת.

מיכל שיר סגמן: כשאני קונה בריכה מתנפחת לילדים, ואני יודעת שזה עלול להיות מסוכן, אני יודעת, זה לא שאני לא יודעת, אבל עכשיו יש הרבה ילדים בבית, באו חברים, משפחה וכולי.

מיכל שיר סגמן: כמו שאמרנו, קודם כול לציין על גבי האריזה שזה מסוכן.

מופיד מרעי: זה לא משחרר את המדינה.

מיכל שיר סגמן: זה כן דורש לקראת הקיץ את התזכורת, ולהעלות את זה שוב למודעות, כי אני עדיין בבטיחות חורף.

מופיד מרעי: אני איתך.

מיכל שיר סגמן: אני עדיין כהורה בבטיחות חורף, כי אני זכרתי שצריך לשים לב.

מופיד מרעי: אפילו צריך להחתים את ההורים על מסמך שהם קראו והבינו.

מופיד מרעי: אני מסכים איתך במאת האחוזים.

מיכל שיר סגמן: בסוף צריך גם להקל על ההורים.

מיכל שיר סגמן: כי להגיד צריך זה נכון, אבל צריך לצמצם את הפער.

עינת שגיא אלפסה: עוד שנייה בנושא הזה, כשאנחנו מדברים על בטיחות, אנחנו מדברים על שני דברים: התנהגות בטוחה, שזה החלק של ההורים.

עינת שגיא אלפסה: והדבר השני הוא סביבה בטוחה – כדי להקל על ההורים, ובאמת אנחנו לא יכולים להיות כל הזמן על הילדים או על כל הילדים, ככל שיש יותר ילדים זה יותר קשה, אז אנחנו צריכים לעזור להם על ידי סביבה בטוחה ככל האפשר.

עינת שגיא אלפסה: אנחנו חוזרים לתקנה שקובעת השגחה עד גיל שש, היא באמת מינימלית ולא מתאימה למציאות – מינימום גיל תשע.

עינת שגיא אלפסה: אנחנו מדברים על זה שלא חוצים כביש עד גיל תשע, אז בטח ובטח שלא הולכים לבד לבריכה עד גיל תשע.

עינת שגיא אלפסה: לימודי שחייה – ההמלצה היא מגיל ארבע, בהתאם ליכולת הילד.

עינת שגיא אלפסה: כשבכיתה א', ב', המטרה היא שבמערכת החינוך זה יהיה חיזוק והאחדה של היכולות של כל הילדים.

עינת שגיא אלפסה: וכמו שצוין פה, הגברת אכיפה על מוצרי בריכה, כשאנחנו קונים את הבריכות הקטנות האלה או אביזרים, יהיו מצוינות האזהרות ואנחנו נדע.

עינת שגיא אלפסה: זה יופיע שם כל הזמן מול העיניים שלנו.

עינת שגיא אלפסה: תזכורת תדמיתית.

מיכל שיר סגמן: כמו שאמרתי, אם יש את זה בסיגריות, צריך להיות את זה בדברים אחרים.

עינת שגיא אלפסה: השקף הזה זה כמו שדניאלה ציינה, מה קורה בעולם, למשל, במדינת ניו יורק, עד גיל 16 יש חובת השגחה כתנאי להפעלת בריכה.

עינת שגיא אלפסה: בוושינגטון עד גיל 12, אדם עם ידע בהחייאה.

עינת שגיא אלפסה: אנחנו רואים במקומות שמתייחסים לזה, הם מתייחסים לזה במלוא כובד האחריות, ומבינים שילדים לא יכולים לבד להציל את עצמם.

עינת שגיא אלפסה: תודה.

מיכל שיר סגמן: אגיד משהו שאני באמת מקווה ומייחלת, ברור שזה לא יקרה בשנים הקרובות, אבל שזה כן יירשם לפרוטוקול שזאת משאלת לב בשנת 2022 ובתקווה שבשנת 2032 אולי משהו מזה יקרה – את הצורך בשר או שרת ילדים ונוער, כפי שקורה במספר מדינות מתוקנות בעולם.

מיכל שיר סגמן: משרדים שכל הראייה שלהם היא אך ורק לילדים, לא רק גורם מתאם ומתכלל, אלא גם כמישהו ששם את כל העשייה שלו על בטיחות.

מיכל שיר סגמן: בטיחות אם זה שכחה ברכבים, בין אם מדובר על קיץ, בין אם מדובר על מצילים, בעצם שיהיה אמון על חקיקה והפעלה אך ורק של ילדים במדינת ישראל, במקום לפזר את זה במשרדים שהם שונים.

מיכל שיר סגמן: אני מקווה מאוד שמדינת ישראל תאמץ את המודל הזה.

מיכל שיר סגמן: וכיושבת-ראש הוועדה לזכויות הילד, שבחצי השנה האחרונה, רואה את המכלול של הילדים, באמת ב-360, ובעצם אנחנו הגוף היחיד במדינת ישראל שרואה היום את הילד כ-360, אני רואה את הצורך העצום במשרד ממשלתי שכזה.

מיכל שיר סגמן: אנחנו אמנם מקימים בשבועות הקרובים את היחידה לתיאום ותכלול ילדים במשרד המשפטים, ביוזמת הוועדה לזכויות הילד והצוות המשפטי, שזה אמנם צעד היסטורי אבל אני כבר אומרת: זה לא מספיק.

מיכל שיר סגמן: ואני מייחלת שיהיה במדינת ישראל באמת משרד ממשלתי שיעסוק אך ורק בילדים ונוער, ואז הדברים האלה, יהיו מובנים מאליהם.

מיכל שיר סגמן: המובן מאליו לא יצטרך עוד דיון ועוד דיון ועוד דיון, כי מדובר פה לא על חקיקה מסובכת מדי, לא על צעדים מכובדים מדי.

מיכל שיר סגמן: להעלות מגיל שש לגיל עשר או בריכה שצריכה להיות מגודרת או מציל שצריך להיות אחרי 20:00 בערב, כי מדובר בבני נוער בקיץ כשעדיין יש אור יום – מדינה יודעת להתמודד עם דברים כאלה, פשוט צריך מישהו שיבוא ויעשה את זה לא רק בחקיקה פרטית, וחברי הכנסת עמוסים בחקיקה פרטית, ממשלות, כנסות, דבר שבא והולך, אלא באמת משרד ממשלתי שיבוא ויתייחס לכל המכלול הזה של ילדים במדינת ישראל.

מיכל שיר סגמן: שוב, לא המצאנו את הגלגל, זה דבר שקיים במדינות מתקדמות ואני מקווה שישראל מתישהו תצליח לעמוד באותה השורה עם המדינות המתקדמות האלה.

מיכל שיר סגמן: יש לנו עוד מצגת של משרד החינוך.

מיכל שיר סגמן: בבקשה, ואחר כך נתחיל עם השאלות.

רותם זהבי: (הצגת מצגת) משרד החינוך עוסק בנושא של מניעת טביעות במספר פעולות.

רותם זהבי: דבר ראשון זה הקנייה של לימודי שחייה.

רותם זהבי: לימודי השחייה במשרד החינוך מתחילים בכיתה ה'.

רותם זהבי: בשיעורי השחייה, לא רק מסתפקים בזה, יש הנחיות מסודרות ואראה את זה.

רותם זהבי: עוסקים גם במשדרים שאנחנו עוסקים בזה בימי שיא.

רותם זהבי: בשנה שעברה עסקנו בשבוע בטיחות בנושא הזה של התנהגות במים, ופעילויות נוספות שאנחנו עושים במסגרת שבועות או ימים מרוכזים שעוסקים בבטיחות במים.

רותם זהבי: אפשר לראות פה את היקף הפעילות לאורך שנים.

רותם זהבי: חוץ מאשר בקורונה, אנחנו מדברים על מעל 60,000 ילדים שלומדים בכיתות ה'.

רותם זהבי: זה עולה.

רותם זהבי: ויש לנו בסיוע של הוועדה שעוסקת בבטיחות ילדים, אנחנו נותנים תגבור למגזר החרדי ולמגזר הערבי.

זהבה רומנו: התוכנית הלאומית לבטיחות ילדים.

רותם זהבי: כן.

רותם זהבי: זו תוכנית שזהבה עומדת בראשה ואנחנו עובדים בשיתוף פעולה.

רותם זהבי: אנחנו עושים תגבור בחברה הערבית כ-3,600 ועוד כ-2,300 במגזר החרדי כתגבור מתוך הבנה שאלה מגזרים שצריכים חיזוק בתחום השחייה.

רותם זהבי: אנחנו מקצים לזה בערך 1,000,000 – 1,500,000 שקל, בהתאם לתקציבים שמגיעים ממשרד הבריאות ועוד תוספות שלנו.

סימון דוידסון: רק שיבינו, שהקורסים האלו זה לא 100% מימון של משרד החינוך, זה שליש, שליש, שליש.

סימון דוידסון: שליש משרד החינוך, שליש הרשות המקומית ושליש של ההורים.

מיכל שיר סגמן: ובגלל זה מדובר רק על 70,000.

רותם זהבי: לא נכון.

סימון דוידסון: לא?

אימאן ח'טיב יאסין: וחוץ מזה, כמה תלמידים יש בתוך המסגרת ואנחנו לא - - -

רותם זהבי: ממש לא.

רותם זהבי: יש השתתפות בהסעות, אבל מי שמשלם להדרכה - - -

סימון דוידסון: אז מי שמשלם את ההדרכה זה משרד החינוך.

סימון דוידסון: ההסעות זה ההורים או העיריה, זה שליש, שליש, שליש.

רותם זהבי: לא, ממש לא.

רותם זהבי: לא יודע מאיפה הבאת את זה.

רותם זהבי: אני יכול לבדוק את זה, אבל זה לא המספר.

סימון דוידסון: זה מידע שאני יודע עליו.

סימון דוידסון: ויש עיריות שלא מוכנות לשלם את השליש שהן צריכות לשלם.

רותם זהבי: זה יכול להיות.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה רק להבין, האם הבעיה היא עם התקצוב?

מיכל שיר סגמן: איפה זה נופל?

מיכל שיר סגמן: בסוף, שנתון של ילדים בכיתה ד' או ה' הוא 150,000 או 160,000 ילדים.

מיכל שיר סגמן: וכשאנחנו מסתכלים על הנתונים שקודם הראית, 70,000 זה לא מספיק, ובמיוחד אם אנחנו מסתכלים על המגזרים שאנחנו יודעים ששם התופעה היא יותר נפוצה.

מיכל שיר סגמן: ברור לי שאת הצורך מבינים במשרד החינוך, אחרת זה לא היה בכלל.

מיכל שיר סגמן: לכן השאלה הראשונה היא מי קבע שזה באמת בכיתה ד' או ה'? וכבר הובהר כאן שזה לא הגיל המתאים.

מיכל שיר סגמן: אני די בטוחה שבאו אל משרד החינוך ואמרו: זה לא הגיל המתאים, למה לא להתחיל את זה מכיתה א'?

מיכל שיר סגמן: ואיך אנחנו מגדילים ומרחיבים את זה על מנת שכל השנתון, בכל המגזרים – איך אנחנו יכולים לעזור על מנת שמשרד החינוך יחיל את זה בגילאים הנכונים ובהיקף הנכון?

רותם זהבי: קודם כל צריך לפנות למשרד החינוך בצורה מסודרת.

רותם זהבי: הנושא הזה של כיתות ה' הוא דבר מסורתי לאורך עשרות שנים שהוא פועל.

מיכל שיר סגמן: מסורתי – היו הרבה דברים שהשתנו מסורתית.

רותם זהבי: אז יש לך בהחלט אפשרות לתרום לשינוי ושיפור.

רותם זהבי: צריך פנייה מסודרת.

רותם זהבי: מדובר פה במשאבים גדולים מאוד.

רותם זהבי: זה לא דבר פשוט.

רותם זהבי: אבל אני בהחלט חושב שכשזה יגיע למשרד אנחנו, מקבלי ההחלטות, ישקלו את זה בכובד ראש.

סימון דוידסון: אז רק אגיד שאיגוד השחייה ב-20 השנים האחרונות שאני מכיר, פנה לפחות פעם בשנתיים למשרד החינוך ונענה בשלילה.

סימון דוידסון: יושב פה מנכ"ל איגוד השחייה עד לפני מספר ימים, הוא יכול להעיד על המלחמה שאנחנו מנסים לעשות כדי לשנות את הגיל.

רותם זהבי: לא עוד מלחמה, לא צריך להילחם.

אימאן ח'טיב יאסין: חוץ מזה שיש פה עוד נקודה, זה לא רק הגיל, הגיל מאוד חשוב, אבל הנקודה השנייה זה המספרים – מה שנותנים זה טיפה בים.

סימון דוידסון: לגבי כיתות ה', יש שני מקומות בארץ שמלמדים בכיתות ב' שזה הרצליה ואשדוד, ואני חושב שירושלים גם כן.

סימון דוידסון: אלה מקומות מאוד מצומצמים.

סימון דוידסון: הרוב זה בכיתות ה'.

רותם זהבי: בואו נמשיך הלאה.

מיכל שיר סגמן: בבקשה.

רותם זהבי: כאשר אנחנו מתעסקים עם אוכלוסיות בסיכון במגזרים השונים, יש לנו תהליכי עבודה.

רותם זהבי: מקצים משאבים, מתכננים קבוצות, יוצרים קשר עם הרשויות ועם בתי הספר ובונים תוכנית.

רותם זהבי: קיימים חוזרי מנכ"ל מסודרים מאוד בנושא של לימודי שחייה, איך מלמדים שחייה, באילו בריכות, איפה זה מתאים, ובהתאם לכך בונים תוכנית.

רותם זהבי: אלה עיקרי הדברים, תודה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נפנה למשרד החינוך, ושוב, אני לא מפנה את האצבע המאשימה אליך, אתה העברת את עיקרי הדברים של משרד החינוך תחת נתונים שהופקדו בידך.

מיכל שיר סגמן: אלה נתונים, בלשון המעטה, לא מספקים ולא נותנים מענה לצורך שחוזר על עצמו משנה לשנה לצערנו הרב.

מיכל שיר סגמן: אמרנו, אנחנו מדינה חמה, אנחנו מדינה של בריכות ואנחנו מדינה של ים.

מיכל שיר סגמן: אם היינו גרים היום באלסקה, אז יכול להיות שהיה לנו קל יותר עם שלוש בריכות מחוממות שיש שם בתוך השלג ולשים שם מצילים וללמד שיעורי שחייה אולי בגיל יותר מאוחר.

מיכל שיר סגמן: לא כך הדבר במדינת ישראל.

מיכל שיר סגמן: יש דרך למנוע את הדבר.

מיכל שיר סגמן: נפנה אל משרד החינוך.

מיכל שיר סגמן: הוועדה תרצה להבין את התקציבים שהיום משרד החינוך מקבל או מפנה עבור לימודי השחייה.

מיכל שיר סגמן: בהחלט נפעל להורדת הגיל, כי אם יש מומחים שמתריעים, מדברים על כך, שמדובר על גיל מאוחר ללמידת שחייה, ויש להקדים לכיתות א' – אפילו עוד מוקדם יותר, לפי חבר הכנסת דוידסון, אבל נגיד שכיתה א' זה דבר שהוא בסדר, אז אין סיבה.

מיכל שיר סגמן: גם תחת התקציבים המיועדים היום, בין כיתה ד' לכיתה א', אז פשוט להעביר אותם לכיתה א' ומשם להתחיל לראות איך זה באמת תופס את כלל האוכלוסייה.

מיכל שיר סגמן: מה גם שסטטיסטית, אנחנו מבינים את הצורך בעיקר בישובים מוחלשים יותר, בפריפריות ובמגזרים.

מיכל שיר סגמן: אולי ברמת השרון פחות צריך לשים על זה את הדגש, אז בוא ניתן את הכספים האלה, את חלוקת התקציבים אחרת.

מיכל שיר סגמן: השאלה היא מי אמון על כך במשרד החינוך, איזה אגף?

רותם זהבי: המפקח.

סימון דוידסון: גיא.

רותם זהבי: המפקח על החינוך הגופני, גיא דגן.

רותם זהבי: ואנחנו מסייעים בתוכנית הלאומית.

רותם זהבי: אנחנו מסייעים בתחומים של המגזרים השונים.

רותם זהבי: מסייעים לו לארגן את זה.

מיכל שיר סגמן: בסדר גמור.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נראה את זה.

רותם זהבי: אבל הפנייה צריכה להיות להנהלה, לשרה ולמנכ"לית.

מיכל שיר סגמן: בסדר גמור.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: שרה חמודה ממשרד הפנים, ברוכה הבאה, עלו כאן מספר שאלות שנוגעות למשרד הפנים על נושא של השגחה בבריכה עד גיל תשע, בים עד גיל 13, במקום מגיל שש בבריכה ציבורית.

מיכל שיר סגמן: נושא העלאת הגיל – שמענו על נתונים בעולם, אנחנו רואים שישראל לא נמצאת בכלל ואפילו לא קרובה ברמת טווח הגילאים.

מיכל שיר סגמן: נשמח לשמוע.

שרה חמודה: בעניין של בריכות השחייה, זה תחת חוק רישוי עסקים.

שרה חמודה: יש את התקנות של הבטיחות, שחוק רישוי עסקים מבסס, כלומר, הם מקבלים רישיון עסק שמתבסס על התקנות האלה.

שרה חמודה: זה לא משהו שקשור למשרד הפנים, זה קשור - - -

תמי סלע: גם הסדרת מקומות רחצה.

תמי סלע: עניין הגידור זה תקנות על תחום התכנון הבנייה, ושם זה נושא הגיל.

שרה חמודה: כן, אבל שנייה אחת – התייחסתי לעניין של הבריכות.

שרה חמודה: בעניין של הים זה עד גיל 13.

שרה חמודה: זה מופיע בתקנות.

מיכל שיר סגמן: בים עד גיל 13.

מיכל שיר סגמן: גם היום?

שרה חמודה: כן.

מיכל שיר סגמן: כשדובר ואנחנו רואים כאן את ארגון בטרם שאמרו וציינו, לפחות כתגבור בחודשי הקיץ.

מיכל שיר סגמן: יש חורף ויש קיץ, בחורף אף אחד לא רוצה ללכת לים יותר מדי.

מיכל שיר סגמן: אבל כשמדובר על הקיץ, מדובר על החופש הגדול, ומדובר כאן על בני נוער, ואנחנו רואים כאן את האחוזים מה קורה בים.

מיכל שיר סגמן: ולומר היום, ילד בגיל 13 זה נכון, אבל 15,16,17, אור יום, חופש גדול, ללכת לחוף.

מיכל שיר סגמן: אז מה אם אין מציל.

מיכל שיר סגמן: אנחנו יודעים שכאן זאת הבעיה.

מיכל שיר סגמן: מה שאני מבקשת זה תיגבור לחודשי הקיץ.

שרה חמודה: מבחינת השעות?

מיכל שיר סגמן: חופש גדול מבחינת שעות של מצילים.

שרה חמודה: החוק קובע מינימום של שמונה שעות, שכל הרשויות בארץ חייבות.

שרה חמודה: אבל יש רשויות שמאריכות את זה מעבר, כמו ראשון לציון.

מיכל שיר סגמן: אבל אם אני גרה ברשות שלא מאריכה את זה מעבר, מה אז?

סימון דוידסון: יש רשויות שגם בחורף יש בהם עמדות מציל, ויש רשויות שלא.

מיכל שיר סגמן: בסדר גמור, הגדלת ראש אנחנו אוהבים.

מיכל שיר סגמן: אני מדברת על הסטנדרט, אנחנו רואים שיש את ה...

מיכל שיר סגמן: תראו, בני נוער ימצאו לפעמים אם הם רוצים איזה חוף נטוש או חוף שאף אחד לא רוצה כדי להתבודד.

מיכל שיר סגמן: ברור שאין שליטה של 100% אחוז.

מיכל שיר סגמן: ועדיין חופש גדול זה איזשהו מקרה שאפשר, ואנחנו מבינים את הבעייתיות של חופש גדול, ולכן צריך לבדוק ברשויות שבהם אין את התגבור, אם יש אז אחלה, אז אין לנו הבעיה.

תמי סלע: של המצילים?

תמי סלע: זה נראה לי בהסכמים של הרשויות המקומיות שמעסיקות אותם.

מיכל שיר סגמן: השאלה אם זה- - -

שרה חמודה: זה קשור גם להסכמים עם המצילים, נכון.

שרה חמודה: ויתייחס לזה כאן מציל מראשון לציון שנמצא כאן.

שרה חמודה: זה קשור גם בעניין הזה.

שרה חמודה: אבל אני יודעת שרוב הרשויות, מהבוקר עד הערב, עד שהשמש שוקעת, כן - - -

אורלי סילבינגר: תשמעי, אני רוצה להעלות משהו ובואי רגע תנסי להיות את, ההורה, שצריך ללכת היום אחר הצוהריים לים, בסדר?

אורלי סילבינגר: את מסיימת עבודה בשעה 17:00 במקום העבודה, עד שתגיעי הביתה, תאספי את הילדים ותתארגני על עצמך, את לא תגיעי לים לפני 18:30.

אורלי סילבינגר: בשעה 18:45, ואני נמצאת שם, המצילים בצדק מוציאים את הילדים מהמים, כי כשהם יוצאים ב-19:00 מהמקום, הם רוצים שלא יהיה שם אף אחד.

אורלי סילבינגר: אנחנו הופכים את ההורים להיות עבריינים בעל כורחם, אם הם לוקחים את הילדים לים.

אורלי סילבינגר: אני לא יודעת איזה פתרון, אם מתחילים בימי הלימודים את ההשגחה בים בשעות יותר מאוחרות ומסיימים בשעה יותר מאוחרת.

אורלי סילבינגר: אנחנו לא יכולים להסתכל על מה שקורה היום ולהגיד: זה מה יש.

אורלי סילבינגר: כל הדיון הזה נולד, ואין לי טענות אליך באופן אישי, אני יודעת שאת מייצגת את המשרד שממנו את מגיעה, כל הרעיון של הדיון הזה נולד בשביל שנראה איך יוצאים מהקופסה.

אורלי סילבינגר: איך לוקחים את הבעיה והופכים אותה לפתרון.

אורלי סילבינגר: אנחנו נמצאים ממש בתחילת הקיץ, זה המקום שמשפחה יכולה להיות בו.

אורלי סילבינגר: אז אנחנו חייבים לוודא שבחופי הים, קודם כל שיהיו מספיק חופים מוכרזים עם מצילים עד שעה מספיק מאוחרת שמשפחה תוכל לבלות בה.

אורלי סילבינגר: אנחנו לא יכולים לבוא ולהגיד: זה מה שהתקנות קובעות.

סימון דוידסון: אני רוצה להמשיך את מה שאורלי אמרה, לפני כמה חודשים היה דיון בוועדת הפנים בנושא של מצילים בים.

סימון דוידסון: מה שיצא מהדיון היו הדברים הבאים: א' – חסרים הרבה מאוד עמדות של הצלה במדינת ישראל.

סימון דוידסון: ב' – יש חופים גדולים מאוד, רחבים, שיש שם רק עמדה אחת.

סימון דוידסון: אתן דוגמה: תלכו לחוף פולג פעם אחת, תראו חוף ענק עם אלפי אנשים ועמדת מציל אחת.

סימון דוידסון: אין סיכוי שהוא יכול לדאוג למאות ואלפי המתרחצים.

סימון דוידסון: ואז מה הם עושים?

סימון דוידסון: כמו שאת אומרת, הולכים ימינה, הולכים שמאלה, למקומות שהם לא מוכרזים, כי אין להם ברירה, אין להם מקום להתאסף.

סימון דוידסון: בנוסף, התקציב של משרד הפנים לעיריות הוא תקציב מוגבל מאוד, ואז הם חוסכים כל שקל, ואז הם חוסכים בשעות הצלה, וחוסכים בחודשים שכן צריך להיות מציל ואין מציל ואנשים טובעים.

סימון דוידסון: כל הנושא הזה נידון בוועדת פנים, אבל לא קרה כלום איתו.

סימון דוידסון: הייתי מבקש, גברתי היושבת-ראש, שאחת מהמסקנות שלך תהיה לשמוע מה הם עשו מהדיון ההוא שנעשה בוועדת פנים.

סימון דוידסון: בנושא של מספר סוכות המציל, צריך להגדיל - - -

מיכל שיר סגמן: מתי היה הדיון הזה?

סימון דוידסון: שבוע לפני שנפטר חבר הכנסת אלחרומי.

אורלי סילבינגר: מיכל, יש רשות שכן עשתה שינוי, כדאי לתת לנציגים שלה לדבר.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נשמע.

סימון דוידסון: זה עניין תקציבי, אין כסף לרשויות.

מיכל שיר סגמן: אני בכלל מציעה שמשרד החינוך, משרד הפנים, שלטון מקומי, יחד עם בטרם, שהם המומחים בדבר, שישבו יחד ויראו מה אנחנו עושים לקראת הקיץ.

מיכל שיר סגמן: אגב, כל דבר הוא תקציבי, זה בדיוק כמו שהיא אמרה, לפעמים אפשר בחופש הגדול, במקום להתחיל ב-08:00 בבוקר, להתחיל ב-12:00 בצוהריים, שזה יישאר על אותם - - -

אורלי סילבינגר: למדתי מהטובים בראשון.

עדי פול חכים: אפשר להגיד על איזשהו פתרון.

מיכל שיר סגמן: לשחק עם זה בצורה נכונה, ולראות איך כולם מדברים בשפה אחת.

מיכל שיר סגמן: כי זה שהרשות המקומית שבחלקה עושה טוב וחלקה עושה פחות טוב – בואו נראה איך אנחנו - - -

שרה חמודה: אבל זה קורה, אנחנו מכירים את בטרם, אנחנו יושבים, אנחנו פועלים.

שרה חמודה: מעלים את המודעות, סרטונים, הדרכות.

מיכל שיר סגמן: אבל זה לא השתנה.

מיכל שיר סגמן: לכן אנחנו יושבים כאן לקראת הקיץ.

שרה חמודה: מספר החופים המוכרזים בכל שנה עולה, אמנם לא מספיק, אבל אפשר לראות גידול כל שנה.

שרה חמודה: גם העניין של התקציב – רשויות שאינן איתנות, מקבלות יותר תקציב ואפשר גם לראות את זה משנים קודמות.

שרה חמודה: גם התקציב לעזרה ברכישה של ציוד הצלה ובטיחות, בסיוע לרשויות המקומיות עולה מדי שנה.

שרה חמודה: נכון, זה לא השינויים הגדולים שאנחנו רוצים, אבל כן יש שינויים וכן יש תוספת תקציבית, וכן מספר החופים גדל.

שרה חמודה: זה לא עומד במקום.

מיכל שיר סגמן: ועדיין במבחן התוצאה, המספרים רק עולים ולא יורדים.

מיכל שיר סגמן: כנראה שיש כאן משהו שהוא לא תקין.

מיכל שיר סגמן: ולכן אני אומרת – אני שמחה על הצעדים.

שרה חמודה: המספרים עולים ולא יורדים, מאיזה בחינה, מבחינת הטביעות בחופי רחצה מוכרזים?

מיכל שיר סגמן: של טביעות.

שרה חמודה: בסדר, אבל יש דברים שהם לא קשורים לעניין התקציבי.

אורלי סילבינגר: אבל הכול קשור.

אורלי סילבינגר: כי בסוף, אנחנו מדינת חוף, ואני בתור הורה, לא יכולה שיגידו לי שיש לי רק מקום אחד שאני יכולה להגיע וגם הוא נסגר בשעה מוקדמת.

שרה חמודה: היא מדברת על טביעות בצימרים.

שרה חמודה: יש הבדל.

אורלי סילבינגר: אנחנו לא מדברים כרגע על צימרים, אנחנו מנסים לפתור את בעיית החוף.

שרה חמודה: אז זה לא נכון, כי מספר הטביעות של ילדים בחופי רחצה עם השנים רק הולך ופוחת, הוא לא הולך ועולה.

אורלי סילבינגר: את מדברת על חופים מוכרזים.

שרה חמודה: לא.

שרה חמודה: גם בחופים שאסורים לרחצה.

שרה חמודה: בחופים בכלל.

מיכל שיר סגמן: הנתונים הם שונים.

שרה חמודה: אני לא יודעת איזה נתונים.

אורלי סילבינגר: אגב, לא אצל ילדים.

מיכל שיר סגמן: בואו נעשה פה סדר.

שרה חמודה: לא – של ילדים ספציפית.

אורלי סילבינגר: אנחנו מחזיקים את הנתונים.

שרה חמודה: אני מעבירה לכם אותם.

אורלי סילבינגר: לא.

שרה חמודה: טוב.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה לחדד, אנחנו לא באים לתקוף - - -

שרה חמודה: אני מעבירה לכם את הנתונים.

מיכל שיר סגמן: סליחה, אנחנו לא באים לתקוף שום משרד ממשלתי.

מיכל שיר סגמן: ואין צורך - - -

שרה חמודה: בשנת 2016 - - -

מיכל שיר סגמן: אני מדברת.

מיכל שיר סגמן: אני מדברת.

מיכל שיר סגמן: אנחנו לא באים לתקוף, לא אותך ובטח שלא את המשרד.

מיכל שיר סגמן: אין לי ספק שחיי ילדים נמצא בראש סדר העדיפויות והמענים והרצונות של כל אחד ואחת מאיתנו כבני אדם.

מיכל שיר סגמן: יש מקרים, אפשר למנוע, לקראת הקיץ, עשיתם צעדים מבורכים, צריך לעשות עוד.

מיכל שיר סגמן: הדבר היחיד שאנחנו מבקשים זה לשבת ביחד ולראות איך מצמצמים.

מיכל שיר סגמן: חלק מהפתרונות לא יהיו תקציביים, חלק מהפתרונות כן יהיו תקציביים.

מיכל שיר סגמן: עדיין, מדינת ישראל, על אחת כמה וכמה כמדינת חוף, לא נמצאת בשורה אחת עם מדינות חוף אחרות מתקדמות.

מיכל שיר סגמן: אז במקום להתגונן ולספר לי כמה אתם בסדר, תגידי: בסדר, הבנתי, תודה על המחמאה שנתת לי, ועכשיו ניקח את זה מכאן ואני אספר לך בחודש הבא איך התקדמתי משם.

מיכל שיר סגמן: זה מה שאני רוצה לשמוע, זה הכול.

שרה חמודה: בסדר, אז אמרתי את זה.

שרה חמודה: אבל לבוא ולהגיד שהמספרים עולים – זה לא מדויק.

מיכל שיר סגמן: כי המספרים עולים ב-1.5, מה לעשות, קוראים לזה מתמטיקה.

מיכל שיר סגמן: הלאה, בבקשה, נציג ראשון לציון.

מיכל שיר סגמן: אני באמת מנסה לא להתרגז, אני נתקלת בתשובות - - -

אלי שוורצברג: קוראים לי אלי שוורצברג, אני מנהל אגף חופים בעיריית ראשון לציון, אני מציל במקצועי.

אלי שוורצברג: אני חבר הוועדה המקצועית הארצית להצלה בים ובבריכות שחייה.

אלי שוורצברג: חי ונושם את זה יום ולילה.

אלי שוורצברג: ואני רוצה לדבר ברמה הפרקטית.

אלי שוורצברג: אני מכיר את תקנות בריכות השחייה 2004, אני מכיר את צו הסדרת מקומות רחצה 2016, זה כתוב, ואני מכיר את המציאות.

אלי שוורצברג: המציאות היא הרבה יותר קשה מאשר צו או תקנה, וצריך לתקן צווים ולתקן תקנות, וצריך לזרום וצריך להיות גמיש, זה ברור, ברור לכולם.

אלי שוורצברג: אני מדבר כרגע ספציפית על ראשון, מתוך ראייה רוחבית של כל חופי מדינת ישראל ובריכות שחייה ציבוריות שאתמקד בשני המוקדים האלו.

אלי שוורצברג: צימרים זה דבר ברור, רישוי עסקים מעל ארבעה חדרים – כתבתי פה חומר שלם גם מה לעשות לגבי צימר שיש בו רק צימר אחד עם בריכה.

מיכל שיר סגמן: אחד הדברים שאני הכי אוהבת זה שמשרדי הממשלה אומרים: זה לא חונה אצלי, זה חונה אצל המשרד השני.

מיכל שיר סגמן: אני מתה על זה.

מיכל שיר סגמן: מרים טלפון להגיד: תשמע רגע, יש אצלי איזושהי בעיה של עסקים, אני יכול לשנות את התקנה הזאת, בוא תתקן גם את התקנה הזאת כדי שניפגש באמצע.

מיכל שיר סגמן: את זה אי אפשר, זה פשוט במקרה יכול לחסוך בחיי אדם וילדים.

אלי שוורצברג: אני מעל עשור שנים מרצה בשכבות ט' בראשון לציון.

אלי שוורצברג: מכנס שכבה שלמה – בשנתיים האחרונות בגלל הקורונה זה התמוסס וברח לנו בין הידיים – ומרצה שכבה, שכבה, עובר בית ספר, בית ספר, 24 בתי ספר.

אלי שוורצברג: בתקופה הזו, לקראת 10 ביוני, הייתי אמור להיות כבר בבית ספר האחרון.

אלי שוורצברג: הרצאה בת 45 דקות, לכל תלמידי בית הספר, כיתות ט', שכבה ט' בלבד.

אלי שוורצברג: אין תלמיד בראשון שהוא בשכבה ט' ולא שמע אותי.

אלי שוורצברג: 45 דקות ההרצאה, מהו סחף בים, ממי צריך להיזהר, מהם חופים מוכרזים ומהם חופים אסורים.

אלי שוורצברג: וכאשר אני, בפרט בסופי שבוע, מסייר עם הטנדר של ההצלה והחירום, ואני שומע בני נוער צועקים בקבוצות שהם יושבים – אלי, אנחנו יודעים מה זה סחף, תודה רבה.

אלי שוורצברג: אני אומר לעצמי: אלי, אתה את שלך עשית.

אלי שוורצברג: אבל שימו לב, אני אמרתי שאני מדבר רק על ראשון כרגע.

אלי שוורצברג: יש ילדים גם מירושלים שמגיעים לראשון.

אלי שוורצברג: מי מטפל בהם?

אלי שוורצברג: זה לגבי ההסברה והמניעה.

אלי שוורצברג: לגבי שעות ההצלה - - -

אורלי סילבינגר: תדבר על הקורסים.

אלי שוורצברג: אדבר על הקורסים.

אלי שוורצברג: השבוע יש לי ישיבה עם אגף הנוער, אני הולך לגייס כ-40 בני נוער מגיל 15 עד 18.

אלי שוורצברג: אני לוקח אותם תחת כנפיי לקורס עוזרי מציל.

אלי שוורצברג: אני בראש הקורס, כמובן שאני נעזר במצילים עצמם כי אין לי את כל הזמן להקדיש.

אלי שוורצברג: אני מביא את אותם נערים, לא רק למצב של ידיעה של מהו זרם חוזר בים, לא רק למצב של מהם הרוחות, מהו משטר הזרמים, מה גורם לים לעלות או לרדת, אלא מביא אותם למצב שהם יודעים גם לקחת גלגל הצלה ולהציל אדם שטובע.

אלי שוורצברג: ובסוף הקורס האחרון, שהסתיים באוגוסט שעבר, בחודש ספטמבר כותב לי וואטסאפ נער מראשון לפני גיוס שסיים את הקורס אצלי: אלי, עשית לי את החיים.

אלי שוורצברג: משהו פה לא רגיל – הרסתי לו את החיים?

אלי שוורצברג: הוא אומר לי: אלי, הייתי בחוף, זה חוף הגלישה שלנו בין ראשון לבת ים, הצבתי שם גלגלים בחופים אסורים, שאין אותם במקומות אחרים בחופים אסורים – אולי יש כאלו קצת באשדוד שלקחו קצת את המוצג הזה; תליתי גלגלי הצלה עם שלט שמסביר בדיוק למה הגלגל הזה נועד.

אלי שוורצברג: נכון שיש באוטובוסים וברכבות, פטיש למקרה חירום "תשבור" – רבותיי, מישהו כאן צריך לצאת מהקופסה הזו.

אלי שוורצברג: הוא לקח את הגלגל, הוא הציל בחור שצעק הצילו במים.

אלי שוורצברג: ורבותיי, הוא הציל אותו, הוא הציל את הבן אדם הזה.

אלי שוורצברג: אני לא הייתי בחוף.

אלי שוורצברג: אם אותו נער לא היה בחוף, לא היה יודע בדיוק מה לעשות והיה לו גלגל הצלה – היה מת.

אלי שוורצברג: אין חוכמות, האיש הזה היה מת.

אלי שוורצברג: עד לפני חמש שנים, הבטן שלי התהפכה, למה?

אלי שוורצברג: יולי-אוגוסט, דיברנו על זה, זה עלה כאן בשולחן.

אלי שוורצברג: כותבים לי הודעות דואר אלקטרוניות, כותבים ללשכת ראש העיר הודעות דואר אלקטרוניות – למה אין מצילים יותר מאוחר?

אלי שוורצברג: הם מסיימים לעבוד בשעה 17:00, 18:00, קיץ.

אלי שוורצברג: השמש שוקעת ב-20:00 – למה?

אלי שוורצברג: למה?

אלי שוורצברג: ואתה רושם תשובות, ואתה אומר: וואלה, אנשים צודקים, אנשים צודקים, הם רוצים את ההצלה עד השעות המאוחרות והמצילים היו הולכים ב-19:00.

אלי שוורצברג: וחופי רחצה שאתם שומעים על 19:00, הם כבר ב-18:50 עוזבים את התחנות, הוא צריך להדפיס כרטיס ב-19:00, הוא עוזב ב-18:50.

אלי שוורצברג: זאת מ-18:50 החופים נטושים.

אלי שוורצברג: כמעט כל טביעות המוות מתרחשות בחופי רחצה מוכרזים מעבר לשעות ההצלה או בשעות ההצלה בחופים שאינם מוכרזים.

אלי שוורצברג: אני לא יכולתי, לפני חמש שנים זה היה בדיוק, עלה אלי למשרד אבא מכובד עם שני הילדים שלו, הוא דפק בדלת, זה היה בשעה 18:50.

אלי שוורצברג: אומר לי: אדון מנהל החוף, עם כל הכבוד לך, למה אתה עושה לי את זה?

אלי שוורצברג: הבנתי לאן הוא חותר.

אלי שוורצברג: הוא אומר לי: סיימתי לעבוד, לקחתי את הילדים, הבאתי את האישה.

אלי שוורצברג: תראה איזה אור יום.

אלי שוורצברג: אני לא רוצה להיות עבריין, חס וחלילה לא רוצה לסכן את הילדים שלי ולא את עצמי – תשמור עלי.

אלי שוורצברג: רבותיי, אזרח בא ואומר לי, למנהל החופים, שגדל בהצלה – תשמור עלי.

אלי שוורצברג: איזו תשובה אני אמור לתת לו?

אלי שוורצברג: איזו תשובה?

אלי שוורצברג: להתחמק ממנו?

אלי שוורצברג: לשקר אותו?

אלי שוורצברג: לא.

אלי שוורצברג: רבותיי, זאת המציאות.

אלי שוורצברג: לא יכולתי יותר, עליתי לראש העיר.

אלי שוורצברג: כמובן שהבאתי גם את מנכ"ל העירייה ואמרתי להם: אני מבקש גיבוי.

אלי שוורצברג: לא תתנו לי גיבוי – לא אוכל לעמוד בזה.

אלי שוורצברג: בואו נצא מהקופסה ונפעיל את תחנות ההצלה במשמרות.

אלי שוורצברג: יש לנו שישה חופים מוכרזים.

אלי שוורצברג: בואו נפעיל שלושה חופים מוכרזים, אני מדבר עד 20 ביוני, יום יציאת התלמידים לחופשה ועד סוף אוגוסט.

אלי שוורצברג: שלוש תחנות יעבדו מ-07:00 – 19:00, ושלוש תחנות יעבדו מ-08:00 – 20:00.

אלי שוורצברג: בואו ניתן את השירות עד 20:00 או שקיעת החומה, הקרוב מבניהם.

אלי שוורצברג: בואו נצא לציבור בהסברה, שמי שרוצה לשחות ב-07:00 בבוקר, יבוא לחופים שיש בהם מצילים ב-07:00.

אלי שוורצברג: מי שרוצה לשחות ב-19:30, יבוא לחופים שיש.

אלי שוורצברג: על זה הלכנו.

אלי שוורצברג: והצלחתי ואפשר לעשות את זה.

אלי שוורצברג: צו הסדרת מקומות רחצה בא ואומר וכתוב בו: שעות הרחצה ייקבעו על ידי ראש הרשות.

אלי שוורצברג: ראש הרשות – מינימום שמונה שעות.

אלי שוורצברג: אוקיי, מפה, השמיים הם הגבול.

אלי שוורצברג: אתה יכול להעסיק אותם שמונה שעות, אתה יכול להעסיק אותם עד 12 שעות.

אלי שוורצברג: אני לא חורג מחוק שעות העבודה.

אלי שוורצברג: חוק שעות העבודה בא ואומר 12 שעות ולא יותר מזה.

אלי שוורצברג: אוקיי, משמרות, רבותיי.

אלי שוורצברג: קצת לצאת מהקופסה, קצת לחשוב חיצוני – ואנחנו נותנים את השירות הזה.

אלי שוורצברג: ותאמיני לי, שביום האחרון שאתה עולה לרמקול של המציל, ואתה אומר: שמחנו לשרת אתכם עד השעה 20:00 בערב, שמחנו לשמור על חייכם – מקבלים מחיאות כפיים.

אלי שוורצברג: מצילים נפלאים, מקצוענים, נותנים את הנשמה בכל חופי הארץ, לא רק בראשון.

אלי שוורצברג: מקבלים מחיאות כפיים.

אלי שוורצברג: אני כמנהל החופים לא צריך יותר מזה, תודה רבה.

אלי שוורצברג: אני עולה למשרד, שותה את כוס הקפה, ישן טוב בלילה, תודה רבה, עשיתי את שלי.

אלי שוורצברג: מעבר ל-20:00 בערב, הטביעות שמתרחשות ב-02:00 בלילה, ב-01:00 בלילה, מישהו שהחליט לשתות איזה וודקה וקפץ למים – זה חריג, אנחנו לא שם.

אלי שוורצברג: כמובן נבוא, נסייע ונעזור, אבל אנחנו לא שמים את הפוקוס על זה.

מיכל שיר סגמן: העניין של גלגל הצלה לחירום בחופים לא מוכרזים, זה רעיון לא רע בכלל, גם כמה כבר העלות התקציבית שלו.

סימון דוידסון: רק שצריך להבין שהעולם של בריכות השחייה בנושא מצילים וים, אלה עולמות שונים לגמרי.

סימון דוידסון: יש מחסור אדיר במצילים בבריכות שחייה.

סימון דוידסון: יש תקנה שאני מעביר עכשיו דרך משרד הכלכלה להוריד את גיל המצילים לגיל 17 – אתה היית איתי בזום בנושא הזה – יש מחסור אדיר במצילים במדינת ישראל.

אלי שוורצברג: ברשותכם, אנחנו נמצאים שם.

אלי שוורצברג: זה עולה לתקשורת כל שנה.

אלי שוורצברג: כל שנה רוצה התקשורת - - -

מיכל שיר סגמן: סליחה שאני קוטעת אותך, אני לא מבינה, אולי אני בטוח כבר לא מסונכרנת, אמנם אני לא מבוגרת מדי, אבל אני גם לא צעירה כל כך – אני זוכרת שאני לפני 25 שנים, כשסיימנו את הצבא או התיכון, היה טרנד כזה שכולם הלכו ללמוד להיות מצילים, החברה הצעירים.

מיכל שיר סגמן: זה היה הטרנד, היה בזה כסף טוב, הקורס היה נחמד.

סימון דוידסון: הם עובדים כמצילים שנה אחת ובזה זה נגמר.

עדי פול חכים: באוסטרליה זה הכי cool שיש.

מיכל שיר סגמן: בדיוק, זה cool.

מיכל שיר סגמן: זה היה טרנד של הצעירים.

עדי פול חכים: צריך לפתח את המנטליות שזה כיף.

מיכל שיר סגמן: בדיוק.

עדי פול חכים: הרעיון האחד שאני מקדם אותו בגלל שיש לנו בדיוק אותו סיפור, אבל תוכנית לאומית.

עדי פול חכים: אנחנו כבר עובדים בשטח באשקלון.

אלי שוורצברג: לגבי חופי הרחצה, אנחנו שם, ולפי דעתי זה צריך להיות רוחבי.

אלי שוורצברג: יש עוד נושא אחד ואסיים – היינו בשולחן עגול לפני חצי שנה, הגברת הנכבדה שיושבת לידי הייתה איתי באותו שולחן.

אלי שוורצברג: חופים שאינם מוכרזים לרחצה, איפה שרוב הטביעות בשעות הרחצה, מה עושים איתם?

אלי שוורצברג: אם נבוא ונחשוב שכל רשות מקומית תוכל להציב כל 150 מטר תחנה ותשלם ותממן, רבותיי, זה לא מציאותי, בואו נתכנס כאן עוד 20 שנה, זה לא יהיה.

אלי שוורצברג: באתי והעליתי רעיון בשולחן העגול, אמרתי: בואו ניקח את החופים האסורים, חלק ללא סטטוס, נקרא לכולם חופים אסורים, בסדר?

אלי שוורצברג: בואו נציב שם עמדות כל שני קילומטר שיישב שם אדם מקצוען, מציל מקצועי.

אלי שוורצברג: לפזר מצלמות בחופים האזורים ויש טכנולוגיות מתאימות היום.

אלי שוורצברג: יהיו לו מסכים עם מעין מוקד.

מיכל שיר סגמן: מה זה יעזור?

מיכל שיר סגמן: טביעה זה עניין של כלום זמן.

מיכל שיר סגמן: הוא יראה את זה בטלוויזיה, זה יישאר שם.

אלי שוורצברג: אסביר.

אלי שוורצברג: שימי לב, לידו, שני מצילים עם טרקטורון עם כל ציוד ההצלה.

אלי שוורצברג: אני מדבר על החופים האסורים.

אלי שוורצברג: הוא מסונכרן עם מנהל החופים הקרוב אליו.

אלי שוורצברג: הוא יישב כאיש מקצועי, הוא יודע בדיוק באיזה אזור כרגע מישהו ברמת סכנה.

אלי שוורצברג: והוא אומר לטרקטורון: תצאו לכיוון, קורה שם אסון או כמעט יקרה אסון.

אלי שוורצברג: על כל מרחק של שני קילומטרים עמדה אחת עם מציל מקצועי ועוד שניים שהם מקצוענים רכובים ומזוודים.

מיכל שיר סגמן: אתה יודע להגיד לי מבחינת רצועת החוף של מדינת ישראל, מה המשמעות של זה, על כמה עמדות כאלה אנחנו מדברים?

מיכל שיר סגמן: תקציבית זה נשמע לי משהו - - -

אלי שוורצברג: אני זורק לך את זה כרגע בגדול.

מיכל שיר סגמן: תקציבית יש סיכוי שיהיה לך יותר זול לשים שם מציל.

אלי שוורצברג: ממש לא.

אלי שוורצברג: זה אולי 5% ממה שאת חושבת.

מיכל שיר סגמן: לכן שאלתי על כמה עמדות מדובר.

זהבה רומנו: יש חסכון בכוח אדם, כשיש אנשים שמוקפצים.

אלי שוורצברג: אנחנו לא פותרים את זה מהחופים המוכרזים, בחופים המוכרזים יש תחנות הצלה, יש מצילים שעושים את עבודתם נאמנה.

אלי שוורצברג: אני בא ואומר, אפילו המדינה יכולה לקחת חוף מסוים, שאורכו 20 קילומטרים, יש את זה באזור מרכז-צפונה, ולעשות פיילוטים.

אלי שוורצברג: מה הבעיה?

אלי שוורצברג: לתקצב X שקלים עבור הטכנולוגיה הזו, לקחת חוף אחד של שני קילומטרים, עם עמדה אחת ועשר מצלמות, עם מכשירי קשר וטרקטורון, זה כסף קטן.

מיכל שיר סגמן: נכון.

מיכל שיר סגמן: גם נאמר פה שיש סטטיסטיקה באילו חופים לא מוכרזים יש את הטביעות.

אלי שוורצברג: נעבור את עונת 2022, נכנס כבר מידי, נעבור את 2022, להתכנס כאן ב-2023, ולראות אם זה הצליח.

אלי שוורצברג: רבותיי, המדינה, תרימו את הכפפות ובואו נרחיב את זה.

מיכל שיר סגמן: משרד הפנים, יש סיכוי להעלות את זה כרעיון?

מיכל שיר סגמן: שוב אני אומרת, צריך לבדוק את זה תקציבית.

שרה חמודה: אני יודעת שיש רשויות שיש להם שטחים של קילומטרים של חופים אסורים או חסרי סטטוס, שכבר עושים את זה, כמו בחוף הכרמל.

מיכל שיר סגמן: את זה, את הרעיון הזה?

שרה חמודה: בגדול.

שרה חמודה: מפוזרים שם מצלמות ומשרד הפנים - - -

דקלה הראל: המצלמות זה בשביל ניקיון החופים, זה לא למניעת טביעה.

שרה חמודה: אנחנו מימנו את זה, זה מצלמות לבטיחות, זה לא נכון.

שרה חמודה: לאורך קילומטרים - - -

מיכל שיר סגמן: אתם שמתם שם בעצם מצלמות לבטיחות - - -

שרה חמודה: לא.

שרה חמודה: אנחנו נתנו סיוע לרשות המקומית לרכישה של מצלמות בטיחות בחופים האסורים לרחצה.

מיכל שיר סגמן: אז אדרבא, מה שהם אומרים שמי שיצפה בזה זה יהיה מציל עם טרקטורון.

שרה חמודה: זה לא בדיוק באותו נוסח שאלי מציין, אבל משהו שמתקרב לזה, בלי אותה עמדה.

מיכל שיר סגמן: אז מה שאת אומרת הוא שיש את התשתית הבסיסית שעליה זה יכול להתלבש, לפחות ברמת הפיילוט.

שרה חמודה: כן.

תמי סלע: בעלות נמוכה יותר.

מיכל שיר סגמן: בעלות נמוכה יותר.

מיכל שיר סגמן: כי בעצם מה שהוא אומר זה להלביש על זה מצילים עם טרקטורונים שמסתכלים על המצלמות האלה לא רק ברמת ניקיון חופים, אלא להשתמש בפלטפורמה הזו לדברים נוספים, ולראות, לפחות כפיילוט איך עושים את זה.

מיכל שיר סגמן: זה שווה שמשרד הפנים ואתם תשבו.

אלי שוורצברג: אנחנו מסונכרנים.

מיכל שיר סגמן: אתם מסונכרנים?

שרה חמודה: כן.

מיכל שיר סגמן: ולראות איך אפשר להעלות את הפיילוט הזה.

מיכל שיר סגמן: ואם הוועדה יכולה לסייע לכם בזה.

מיכל שיר סגמן: תגידי לי אם אני יכולה לסייע לכם.

שרה חמודה: בסדר.

אלי שוורצברג: ועוד דבר אחד ואסיים ברשותך.

מיכל שיר סגמן: אני אהבתי את גלגלי ההצלה של לשבור במקרה הצורך.

אלי שוורצברג: זה חי וקיים בראשון לציון.

מיכל שיר סגמן: בראשון, לא כל מדינת ישראל גרה בראשון.

אלי שוורצברג: עם שלט ברור מאוד, מה לעשות איתו ולאן להתקשר.

מיכל שיר סגמן: גם לא לכל מדינת ישראל יש ראש עיר כמו רז קינסטליך שהוא ראש עיר מצוין.

אלי שוורצברג: תאמיני לי, זה עולה בדיוק שקל וחצי.

אלי שוורצברג: ודרך אגב, אני שם את הגלגל הכי לא יפה כדי שלא יגנבו אותו.

אלי שוורצברג: אני גם כותב עליו ככה לא בכתב יד יפה.

אלי שוורצברג: אבל זה בסדר, זה שם.

אלי שוורצברג: לגבי בריכות ציבוריות, אני מפקח גם על הבריכות הציבוריות בראשון, יש תשע כאלו.

אלי שוורצברג: הצלחתי לשמחתי, עד שבעלי הבריכות, מחזיקי הבריכות, ירד להם האסימון שאני בא לטובה – לקחו אותי בהתחלה כ"אוי ואבוי", מה הוא בא לעשות לנו פה.

מיכל שיר סגמן: כן, בדרך כלל זה ככה.

אלי שוורצברג: אבל אז הם הפנימו, שבסך הכול, כל ההערות וההארות שלי, עוזרות להם גם לפרנסה שלהם.

אלי שוורצברג: ואני עכשיו מתחיל את הסבב הזה לקראת הקיץ, אני שם.

אלי שוורצברג: אני סמוך ובטוח, ותבדקו אותי, בריכות השחייה ברחבי מדינת ישראל – מצבם גרוע מאוד.

מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת דוידסון הזכיר את זה יותר מפעם אחת.

אלי שוורצברג: גרוע מאוד.

אלי שוורצברג: אין פיקוח.

אלי שוורצברג: לא נעשה שם פיקוח על מצילים ואני בא ואומר לכם שאני סגרתי בריכה בסבב הראשון, על כך שישב שם מציל מתחזה שלמחזיק הבריכה אין את התעודה שלו.

אלי שוורצברג: אתם מאמינים?

אלי שוורצברג: וילדים במים, אימהות במים.

אלי שוורצברג: רבותיי, הפיקוח שנעשה על די הרשות המקומית, מי שאחראי על זה – זה רישוי עסקים של העיריה.

אלי שוורצברג: שוב, אני מדבר בשם ראשון כרגע, אני יודע שכרגע מחוץ לראשון, אם תתחילו לבדוק את כל הרשויות המקומיות, ולכולם יש בריכות שחייה – קצת יותר, קצת פחות – המצב עגום.

אלי שוורצברג: לא אפרט, כי זה לוקח זמן, אבל זה שם.

אלי שוורצברג: להיכנס לזה.

מיכל שיר סגמן: צריך לחדד את כל מה שקשור לרישוי עסקים מהבחינה הזאת.

מיכל שיר סגמן: כולל העלאת הגיל.

אלי שוורצברג: ברור.

תמי סלע: אמנם זה מ-2018, אבל גם דוח מבקר המדינה על הבריכות הציבוריות - - -

מיכל שיר סגמן: אתם קשורים אחד לשני?

מיכל שיר סגמן: אתם מאותו מקום?

דקלה הראל: אני מפרגנת לו מאוד, אבל אנחנו לא קשורים.

דקלה הראל: שמי דקלה הראל, אני מנהלת את מים חיים, שזה ועד למניעת טביעות, אני כאן בגלל אח שלי הבכור והאהוב, בגלל אחיין שלי, בן העשר.

דקלה הראל: אומר כמה דברי פתיחה וכן אכנס לפתרונות מעשיים.

דקלה הראל: לפני כתשעה חודשים, בקיץ האחרון, אח שלי הלך לים במועצה האזורית חוף הכרמל, חוף מעיין צבי, עם המשפחה שלו, חוף בלי מציל.

דקלה הראל: עשרות אנשים בחוף, משפחות, ילדים, זקנים, בני נוער.

דקלה הראל: נכנס לים, הים רגוע, הכול היה הכי פשוט והכי נחמד בעולם.

דקלה הראל: תוך רגעים הוא היה עם הבן שלו, החזיק את הבן שלו בן העשר, ותוך רגעים, זרם אחד ניתק ביניהם.

דקלה הראל: אח שלי עלה למרומים, והבן שלו בן העשר, וחסד השם עליו, פשוט שחה חזרה לחוף וניצל.

דקלה הראל: ואני תמיד מדגישה את זה כי חשוב להגיד גם את הכאב וגם את הניסים שאנחנו חווים.

דקלה הראל: וקמתי מהשבעה ורציתי להבין איך זה קורה?

דקלה הראל: אח שלי הוא האדם הכי אחראי שאני מכירה, הרבה יותר אחראי ממני.

דקלה הראל: הילדים זה בבת עיניו, הוא לא היה עוזב אותם לרגע.

דקלה הראל: הוא נכנס למים עם הבן שלו, ככה מחובק, למרות שהוא יודע לשחות.

דקלה הראל: הוא לא היה עושה דבר וחצי דבר אם הוא היה רק חושב שזה יכול לסכן במעט את הילדים שלו.

דקלה הראל: איך זה קורה?

דקלה הראל: איך בכלל טובעים?

דקלה הראל: מה זה הדבר הזה?

דקלה הראל: ובאמת, שמעתי את ועדת הפנים, שמעתי את חבר הכנסת סימון דוידסון, והרבה-הרבה מהדוברים כאן בפאנל.

דקלה הראל: והבנתי שמדינת ישראל חייבת להתעורר.

דקלה הראל: חייבת ומהר.

דקלה הראל: אנחנו לקראת הקיץ.

דקלה הראל: יש כאן עוד 30 משפחות לפחות באזור חופי הים, שלא נדבר על טביעות בבריכות בבתים, שהולכים לאבד את היקירים שלהם.

דקלה הראל: וכל מי שפה יודע על זה.

דקלה הראל: אנחנו יודעים מה הולך לקרות.

דקלה הראל: ואנחנו חייבים להתעורר ולעשות את כל מה שניתן לעשות.

דקלה הראל: ואתם שומעים פה כמה פתרונות יש.

דקלה הראל: אני שמעתי את אלי בעבר ודיברנו.

דקלה הראל: אילו פתרונות מדהימים יש.

דקלה הראל: בארגון בטרם יש כל כך הרבה ידע, כל כך הרבה הדרכות, כל כך הרבה הצעות.

דקלה הראל: משמר הצלה ימי, פרויקט שיכול לכבוש ברגע את כל מדינת ישראל.

דקלה הראל: דברים שלא דורשים תקציבי ענק.

דקלה הראל: יש לנו טכנולוגיה חכמה, הטכנולוגיה החכמה שיש, מה שדיברנו עליו עם המצלמות, אלה דברים שהם פורצי דרך בעולם.

דקלה הראל: הם עובדים ומכניסים את הפרויקטים שלהם עכשיו בקנדה ובעוד מדינות, ובישראל עוד לא הצלחנו לתפוס אותם.

דקלה הראל: דברים שהם גם מבחינה כספית וגם מבחינת העשייה שלהם פשוטים ואפשריים.

דקלה הראל: אני רוצה לדבר על שלושה דברים מרכזיים שהייתי רוצה לנצל את הוועדה כאן, ואני כל כך שמחה לשמוע אותך שאת מבינה את גודל העניין, שנוכל סוף כל סוף לקדם את זה.

דקלה הראל: הדבר הראשון – ודיברתי עם מר זהבי בעבר – נושא החינוך.

דקלה הראל: עברתי על כל מה שיש בתוכנית החינוך היום, שבוע הבטיחות, כל הדברים שיש היום במערכת החינוך בנושא טביעות.

דקלה הראל: זה נראה שבהחלט יש כאן אנשים שאכפת להם ודיברתי איתך, ואני מרגישה כמה אכפת לך ואתה רוצה, ואני רוצה שנעלה לשלב הבא.

דקלה הראל: הכנו סרטון הדרכה לחטיבה ולתיכון, בשיתוף מועצה אזורית חוף הכרמל, מצילים, מורים לשחייה, מגן דוד אדום יעצו לנו לכל אורך הדרך, עזרו לנו עם מערכי השיעור, גם איחוד הצלה, הם מכניסים סרטון.

דקלה הראל: פול הבטיח לי שהוא יעבור על כל הסרטון, אני מקווה השבוע לסיים אותו.

דקלה הראל: לתת לנו ככה אישור.

דקלה הראל: להכניס אותו למערכת החינוך עוד השנה.

דקלה הראל: סרטון ברור שמסביר את כל - - -

מיכל שיר סגמן: עוד השנה זה אומר עכשיו, כי הקיץ כבר התחיל.

דקלה הראל: כן.

דקלה הראל: עוד שבוע וחצי, אם רותם יראה עוד שבוע, ויאשר לי אותו.

מיכל שיר סגמן: אשמח שתשלחו גם אלינו.

דקלה הראל: אשמח.

דקלה הראל: עאטף, מנהל אגף רחצה במשרד הפנים, שרה הייתה גם איתי בפגישה, נתן לי חוברת שב-2006, משרד הפנים אישר למשרד החינוך, יצרו תוכנית שרצו להכניס למשרד החינוך.

דקלה הראל: הכינו חוברת עבה עם כל החומר שצריך, והוא התמוסס.

דקלה הראל: אמרתי להם: הוא לא התמוסס.

דקלה הראל: לקחתי את החוברת ועשינו ממנה סרטון.

דקלה הראל: התקדמנו לשנת 2022, כל כך פשוט, ב-20 דקות, שיעור בכל מערכת החינוך, חטיבה ותיכון.

דקלה הראל: אפשר להציל ילדים עוד השנה.

דקלה הראל: ילד שיודע מה זה זרם חוזר, ילד שמבין שהוא יכול להיכנס לחוף בלי מציל.

דקלה הראל: ועשינו את זה נעים ומעניין וקולח.

מיכל שיר סגמן: באיזה מימון?

דקלה הראל: שלי ושל ההורים שלי.

דקלה הראל: אין לנו ברירה אחרת, חייבים להציל חיים.

דקלה הראל: יש לנו מצווה ושמרתם לנפשותיכם מאוד, יש לנו מצווה לרשויות החוק, לעשות כל מה שאפשר לעשות.

דקלה הראל: ואנחנו נקדם את זה.

דקלה הראל: אני ממש מבקשת בכל לב, בבקשה שימי את זה בראש סדר העדיפויות.

דקלה הראל: וגם מר זהבי, שאני יודעת שאתה כבר בתוך זה, לעשות את זה עוד השנה.

מיכל שיר סגמן: בסדר גמור, לכן ביקשתי שתשלחי אלי את זה גם.

דקלה הראל: בסדר גמור.

דקלה הראל: אני יודעת שמאיר יצחק הלוי, בחינוך הבלתי פורמאלי, אמר לי מראש, וגם היועצת שלו כתבה לי הבוקר: דקלה, תשלחי אלינו הכול, אנחנו נקדם את זה בחינוך הבלתי פורמאלי בכל הכוח.

מיכל שיר סגמן: מאיר יצחק הלוי היה ראש עיריית אילת, זאת עיר חופים, שם זה בבריכות וזה באמת עיסוק יום-יומי, קיץ וחורף סביב השנה, אז הוא מודע לזה מאוד.

דקלה הראל: נכון.

דקלה הראל: עשינו כנס לפני כמה חודשים בעניין, הוא הצטרף לכנס והוא תומך מאוד.

דקלה הראל: השלב הבא זה סרט הדרכה ליסודי, וארגון בטרם הם אלופי עולם, אשמח לשתף איתכם פעולה, לבנות סרטון הדרכה לחינוך היסודי.

מיכל שיר סגמן: להורים.

דקלה הראל: להורים, נראה שאתם כבר עושים, נכון?

מיכל שיר סגמן: השאלה היא איך ההורים אמורים - - -

אורלי סילבינגר: אני חושבת שזה סופר חשוב.

אורלי סילבינגר: אנחנו רק צריכים לזכור ששינוי התנהגות לא מתרחש בבת אחת, ולכן צריך מה שקוראים 360, שזה הסברה יחד עם התקנות, יחד עם פעולות אכיפה, יחד עם השגחה ואחריות הורית.

אורלי סילבינגר: השילוב של הדברים האלה יכול לעשות את השינוי.

אורלי סילבינגר: אנחנו שומעים פה סביב השולחן 360, והמטרה היא שבאמת נעבוד ביחד כדי שזה יקרה.

דקלה הראל: נכון מאוד.

מיכל שיר סגמן: רק בבקשה, אנחנו צריכים אוטוטו לסיים את הדיון.

דקלה הראל: אקצר.

דקלה הראל: דבר שני, לימודי שחייה – רק אדגיש שאני מציעה שזה יהיה בכיתה ב'.

דקלה הראל: הסיבה שהאחיין שלי שחה לחוף לבד הייתה כי - - -

מיכל שיר סגמן: אדבר על זה עם שרת החינוך.

דקלה הראל: כן.

דקלה הראל: אחי פשוט החליט ללמד אותו באופן פרטי ולכן הוא היום חי.

דקלה הראל: אם היה מחכה לכיתה ה', רק השנה הם למדו, הוא לא היה חי.

מיכל שיר סגמן: זאת בדיוק הבעיה.

מיכל שיר סגמן: מי שיש לו מודעות וכסף, פשוט רושם את הילדים שלו לחוג שחייה, ומי שאין לו אז אין.

דקלה הראל: נכון.

דקלה הראל: אבל הנה, דוגמה חיה שיש כאן ילד חי בעולם, בגלל שההורים שלו לקחו אותו ללימודי שחייה באופן פרטי, ולא חיכה למערכת החינוך.

דקלה הראל: אני גם למדתי בחו"ל, בתור ילדה, בבית ספר אמריקאי, למדנו בכיתה ב' שחייה.

דקלה הראל: בעולם יש מקומות שמלמדים פעוטות איך ליפול למים ורק לסחוף את עצמם לכיוון מקום וגדה.

דקלה הראל: מדהים כמה דברים ניתן לעשות.

דקלה הראל: דבר שלישי, כל נושא החופים הלא מוכרזים.

דקלה הראל: באמת שיש המון פתרונות.

דקלה הראל: היום, במדינת ישראל יש חוף מותר, חוף אסור ואיזשהו מקום באמצע שנמצא חוף לא מוכרז או חוף חסר סטטוס, שמדינת ישראל לא מתייחסת אליו בכלל.

דקלה הראל: אין שום התייחסות בחוק לשטחים האלה.

דקלה הראל: כשאני הגעתי לפגישה עם מנכ"ל משרד הפנים, יאיר הירש, אמרתי לו: בוא נגדיר.

דקלה הראל: במדינות בעולם יש שיטות שונות להגדיר.

דקלה הראל: אני יכולה להציע הרבה רעיונות, לא נרחיב על זה עכשיו – או אסור או מותר.

מיכל שיר סגמן: מה היית התשובה?

דקלה הראל: הייתה תשובה – לא, לא יודע, לא מתאים, אנחנו צריכים לברר וללמוד את הנושא.

מיכל שיר סגמן: מתי זה היה?

דקלה הראל: לפני חודשיים, שלושה.

מיכל שיר סגמן: נבקש את תשובת משרד הפנים לנושא הזה.

מיכל שיר סגמן: חוף מוכר, מוכרז?

דקלה הראל: לא מוכרז וחסר סטטוס.

מיכל שיר סגמן: שני דברים שונים.

תמי סלע: לא מותר ולא מוכרז וחסר סטטוס.

תמי סלע: הלא מוכרז זה - - -

מיכל שיר סגמן: יש מוכרז, יש לא מוכרז ויש חסר סטטוס.

מיכל שיר סגמן: היא מדברת על החסר סטטוס.

אורלי סילבינגר: ויש גם אסור.

שרה חמודה: יש מוכרז כמותר לרחצה, מוכרז כאסור לרחצה, וכל השאר הוא חסר סטטוס.

מיכל שיר סגמן: כמה כאלה יש?

מיכל שיר סגמן: על איזה גודל של רצועות חוף אנחנו מדברים?

אלי שוורצברג: ללא סטטוס הוא די ארוך.

אלי שוורצברג: רק לסבר את אוזנך, ללא סטטוס, מה משמעותו?

אלי שוורצברג: משמעותו שאני כמנהל חופים או אחד המצילים, לא יכול לאכוף שם.

אלי שוורצברג: אני כאזרח עכשיו נכנס למים - - -

מיכל שיר סגמן: בלא מוכרז אתה יכול?

אלי שוורצברג: באסור לרחצה, מחובתי לפקח על המקום, כי המקום אסור.

אלי שוורצברג: מחובתי לפקח.

אלי שוורצברג: אני כן יכול לאכוף.

אלי שוורצברג: בחוף ללא סטטוס, אזרח יכול לומר לי: אדוני, אל תאמר לי מה לעשות.

מיכל שיר סגמן: - - - כוח אדם, אבל לצורך העניין, דווקא פה באמת העניין של המצלמות יכול להביא פתרון מאוד-מאוד נכון.

דקלה הראל: זה בדיוק המקום.

דקלה הראל: אני יכולה להגיד שמועצה אזורית חוף הכרמל, חולמים לפיילוט כזה אצלם.

דקלה הראל: החברות שמתפעלות את המצלמות החכמות האלה, מוכנים לעשות, מוכנים לתת את הכלים.

מיכל שיר סגמן: ופניתם, רגע שנייה, זו הרי לא פעם ראשונה, משרד הפנים מכיר את העניין.

מיכל שיר סגמן: האם פניתם, מה הייתה התשובה, האם יש מקום לייצר כזה פיילוט על?

דקלה הראל: התשובה מחולקת לשניים: א', יאיר הירש, מנכ"ל משרד הפנים, אהב את הרעיון מאוד, אמר: אני מוכן, יש לנו תקציב מוכן שהתכוונו לתת לחופים מוכרזים.

דקלה הראל: הוא אמר: אני מוכן, אני מוכן לתת את זה לפיילוט כזה.

דקלה הראל: אני מוכן, אני הולך על זה.

דקלה הראל: הוא ביקש מעאטף לקחת את זה וליזום.

דקלה הראל: ועטאף בהחלט מתעניין.

דקלה הראל: אבל הדברים צריכים לזוז.

דקלה הראל: עאטף כן מנסה לקדם - - -

מיכל שיר סגמן: כלומר, מנכ"ל משרד הפנים אהב את הרעיון של לעשות את הפיילוט בחוף הכרמל.

מיכל שיר סגמן: יש לו את התקציב, יש כבר את רישות המצלמות, עכשיו רק צריך את היישום, והיישום יקרה עכשיו.

מיכל שיר סגמן: אוקיי, הנה אנחנו עכשיו מעבירים את זה למשרד הפנים כדי לברר איפה זה עומד.

דקלה הראל: אשמח אם תהיה פגישה, עם ראש המועצה האזורית חוף הכרמל, עם חברת SightBit, שעכשיו הם רוצים לעבוד איתה.

דקלה הראל: פשוט שתהיה פגישה עם מנכ"ל משרד הפנים, עם עאטף ונקדם את זה למעשה.

דקלה הראל: המטרה היא לא רק ליצור חוף חכם, אלא ליצור תבנית שלמה של איך להתמודד עם מניעת טביעות.

דקלה הראל: נשב כל הארגונים ביחד, ונקבע כבר היום פגישת המשך.

דקלה הראל: יש כאן כל הרבה רעיונות, משמר הצלה – אני חוזרת ואומרת, יש כל כך הרבה דברים שאפשר לעשות איתם במדינת ישראל.

דקלה הראל: כל הרעיונות של אלי.

דקלה הראל: פשוט נשב ונקדם את הצעד הבא.

דקלה הראל: נבנה תבנית מסודרת, ואת התבנית הזאת אפשר יהיה להגדיל לכל הארץ.

מיכל שיר סגמן: אנחנו כבר העלנו עוד דברים במהלך הישיבה, וספציפית גם את הדבר הזה שכבר הבנו שנמצא במשרד הפנים, וקיבל סוג של אישור.

מיכל שיר סגמן: נעשה ישיבת מעקב בעוד שלושה שבועות, פה בוועדה, על כל הנושא הזה של בטיחות, גם בבריכות וגם בים.

מיכל שיר סגמן: לראות איפה הדברים עומדים.

מיכל שיר סגמן: עוד תהיה ישיבת מעקב, אנחנו נקבע אותה לעוד שלושה שבועות.

דקלה הראל: אני ממש רוצה להודות לך.

מיכל שיר סגמן: בשמחה רבה.

מיכל שיר סגמן: בבקשה, שם מלא ותפקיד לפרוטוקול בבקשה.

עדי פול חכים: צוהריים טובים לכולם, חברי הכנסת, שמי עדי פול חכים, אני מנכ"ל משמר ההצלה הימי.

עדי פול חכים: אנחנו שייכים לאיגוד עולמי של הצלה, עם יותר מ-130 ארצות בעולם.

עדי פול חכים: יש לנו גב חזק מכל העולם לגבי הצלה, במיוחד לגבי חופים, ואנחנו באנו להציל את המצב.

עדי פול חכים: חברים, יש הרבה בעיות, אבל יש לנו פתרונות.

עדי פול חכים: יש לנו 100 שנים של ידע, חינוך, טכנולוגיה מאוסטרליה, שהיא הארץ המובילה בעולם בעניין של הצלה ימית.

עדי פול חכים: אני יושב כאן, ועם כל הכבוד, וכל הכבוד לאלי שעושה פיילוט, אבל יש לנו תוכנית לאומית שכבר רצה.

מיכל שיר סגמן: הצגתם אותה לאיזשהו משרד ממשלתי?

מיכל שיר סגמן: הייתם איתו בקשר?

עדי פול חכים: עם עיריית אשקלון.

מיכל שיר סגמן: זה לא עוזר לי בעיריות, זה טוב, אני לא מזלזלת, אבל יש את משרד הפנים ויש את המרכז לשלטון מקומי.

מיכל שיר סגמן: יש גופים שאמורים לתאם ולתכלל את האירוע הזה.

מיכל שיר סגמן: משרד הפנים, אתם מכירים את האיש הזה?

מיכל שיר סגמן: נפגשתם פעם, שמעתם פעם תוכנית שלו?

שרה חמודה: לא.

מיכל שיר סגמן: אז זהו, זה לא - - -

עדי פול חכים: היינו לפני שנה בדיון עם חבר הכנסת שנפטר אחרי שבועיים של הדיון בכנסת ב-12 ביולי.

עדי פול חכים: היינו שם.

מיכל שיר סגמן: סעיד אלחרומי.

עדי פול חכים: כמו שאמרתי, יש לנו כבר תוכנית בנויה.

עדי פול חכים: יש לי כבר במשרד החינוך תוכנית לשנה מספטמבר עד יוני.

עדי פול חכים: כל שיעור, 32 שיעורים, מפורט, על כמה דקות, מה שצריך.

עדי פול חכים: יש לנו גם כן מפגשים, שש שיעורים.

עדי פול חכים: הכול מסודר, מאוסטרליה, הבאנו את זה ותרגמנו את זה לעברית.

עדי פול חכים: נתרגם את זה לערבית.

עדי פול חכים: יש לנו כבר את כל החומר בכדי להבין את המצב שאפשר לפתור.

עדי פול חכים: כל טביעה זה למנוע טביעות.

עדי פול חכים: ואחת זה מספיק.

עדי פול חכים: להוריד מספרים, עולים מספרים.

עדי פול חכים: אחד זה מספיק, זה עולם אחד.

עדי פול חכים: זה מאיפה אנחנו באנו.

עדי פול חכים: ועם הגב של ארגון ההצלה העולמי, יש גם כן את האו"ם, האו"ם לפני שנה, הודיע ב-25 ביולי, זה יום - - -

מיכל שיר סגמן: לא הבנתי, נפגשת עם משרד החינוך והכנתם את התוכניות או שאלה תוכניות שאתם רוצים להגיש למשרד החינוך.

עדי פול חכים: אנחנו מנסים להגיש את התוכנית למשרד החינוך.

עדי פול חכים: כן.

מיכל שיר סגמן: רותם?

רותם זהבי: אשמח להיפגש איתם ולשתף איתם פעולה.

מיכל שיר סגמן: בבקשה, הנה, יש פגישה.

עדי פול חכים: יופי, תודה.

עדי פול חכים: אז גם כן העניין של איך להביא את התוכנית, כן.

עדי פול חכים: זה עניין של מה המשימה שלנו.

עדי פול חכים: המטרה היא להחדיר לישראל תוכנית ייחודית לפי המודל האוסטרלי, שטרם יושמה בישראל, בקנה מידה רחב, לחינוך כלל האוכלוסיות בישראל, בפרט להתנהלות בטוחה במים בחופים על מנת למנוע טביעות.

עדי פול חכים: הפעילות מתבססת גם על פטרולים.

עדי פול חכים: זאת אומרת שיש באוסטרליה, חינוך, מסגרת לצעירים, לנוער, מגיל 15 עד 17, שעברו את הקורסים, ומתנדבים לעזור למצילים בים.

עדי פול חכים: יש יותר מ-200,000 ילדים שעושים את זה כל שנה באוסטרליה.

עדי פול חכים: ביולי הקרוב, אני מביא מומחה מאוסטרליה, בשביל להביא את ההכשרה לזה.

מיכל שיר סגמן: בסוף אתה צריך גם גוף, בין אם מדובר על הרשות לחיילים משוחררים שרוצים לתת להם את זה, או חברה שסיימו בגרויות, ויש להם עוד זמן לפני צבא.

מיכל שיר סגמן: צריך גוף שיחליט שהוא לוקח את זה תחת חסותו, ואומר: יאללה, בוא נעשה את זה משהו מגניב, שהחבר'ה הצעירים שלנו ילמדו להיות מצילים.

מיכל שיר סגמן: שוב, אני חייתי בעולם, בתקופתי זה היה באמת נורא מגניב, אז כולם עשו את זה.

מיכל שיר סגמן: אני מבינה שלא כך הדבר היום.

עדי פול חכים: זה super cool, אחד מהרעיונות שלנו, שעיריית הרצליה קיבלו גם את הרעיון – יצירת תימרוץ חיובי להתנדב על ידי שילוב בני נוער במשמר ההצלה הימי כחלק מפרויקט מחויבות אישית.

עדי פול חכים: כל ילד צריך לעשות התנדבות של 60 שעות, בכיתות י', י"א, י"ב.

עדי פול חכים: למה לא להשתמש בידע שלנו, לשים את זה בתוכנית חינוכית?

מיכל שיר סגמן: בסדר גמור.

מיכל שיר סגמן: תהיה לך פגישה עם משרד החינוך, וכבר אגיד לך גם למה אני מקצרת: אנחנו בעוד שלושה שבועות נעשה פה דיון המשך.

מיכל שיר סגמן: הדיון הזה התנהל בעיקר בהקשבה, לשמוע את משרדי הממשלה ואת האנשים.

מיכל שיר סגמן: דיון ההמשך לא יהיה כזה.

מיכל שיר סגמן: בדיון ההמשך אני רוצה לראות או פתרונות או התחלה לפתרונות, בין אם זה במשרד החינוך, בין אם זה במשרד הפנים.

מיכל שיר סגמן: רשות השלטון המקומי תהיה פה גם בדיון ההמשך.

מיכל שיר סגמן: אני כבר ארצה לשמוע call for action, את התכל'ס.

מיכל שיר סגמן: ולכן אני אומרת שהדיון הזה הוא הקשבה, הוא הצפת הבעיה, הבנת סטטוס.

מיכל שיר סגמן: דיון המעקב לא יהיה כזה.

מיכל שיר סגמן: דיון המעקב צריך להיות, איך אנחנו מתקדמים מעכשיו, מה אנחנו עושים בקיץ הקרוב, בסדר?

מיכל שיר סגמן: ולכן, ברגע שכבר תהיה פגישה, משרד החינוך יקשיב לרעיונות, אני מתארת לעצמי שלא ייקח 100% מהרעיונות, וזה בסדר, יש להם משרד חינוך טוב, אני יודעת שהם מבינים דבר או שניים, זה משרד שקיים גם דקה או שתיים.

מיכל שיר סגמן: חלק מהדברים הם ייקחו.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה להבין בדיון המעקב בעוד שלושה שבועות, איפה הדברים עומדים – מה נלקח, מה לא נלקח, מה חשוב, מה לא חשוב.

מיכל שיר סגמן: מה אפשר ליישם מידית, מה יהיה אפשר ליישם רק בעוד שנה.

מיכל שיר סגמן: הכול בסדר.

מיכל שיר סגמן: אבל כן להבין את ה-call for action של מה אנחנו עושים מעכשיו, כדי למנוע את מקרה הטביעה הבא.

מיכל שיר סגמן: ואני יכולה לומר שמריחות או גלגולי אחריות למשרדים אחרים לא יתקבלו בסובלנות רבה.

מיכל שיר סגמן: את זה אני כבר אומרת מעכשיו למשרדי הממשלה שמאזינים לנו.

מיכל שיר סגמן: אתן לך לסיים, בבקשה.

עדי פול חכים: תודה.

עדי פול חכים: זה כאילו שבאוסטרליה, ב-1906, אותו מצב.

עדי פול חכים: עכשיו אנחנו ב-2022.

עדי פול חכים: אפשר לעשות דברים, כבר יש לנו את כל החומר.

עדי פול חכים: זה עניין טכנולוגי - - - יש צבא של התנדבות.

עדי פול חכים: אנחנו עושים גם הכשרות להורים, זה הדבר.

עדי פול חכים: ההורים והמורים צריכים ללמוד את ההכשרות, ויש לנו את כל זה.

עדי פול חכים: יש לנו פעולות המערבות הורים וילדים.

עדי פול חכים: הסדנאות שלנו – יש לנו 12 חופים שעובדים בהם.

עדי פול חכים: וגם בכיתה א', להתחיל מגיל צעיר מאוד.

עדי פול חכים: לא לחכות לכיתה ה' ללמוד לשחות.

מיכל שיר סגמן: את זה אנחנו כבר ביקשנו ממשרד החינוך, אני גם אדבר עם שרת החינוך היום.

עדי פול חכים: זה חשוב מאוד, זה עניין של מודעות בים, זה לא רק שחייה.

עדי פול חכים: לשחות בבריכה זה עולם אחר מעניין של סחף בים.

עדי פול חכים: זה מאוד חשוב.

עדי פול חכים: ועוד דבר נוסף הוא שיש לנו עכשיו מצב מאוד cool.

עדי פול חכים: קיבלנו מאיגוד מכבי עולמי, שענף הספורט התקבל – ספורט הצלה ימי.

עדי פול חכים: זה דבר ענק.

עדי פול חכים: זה יהיה באולימפיאדה בבריזבן אוסטרליה בעוד עשר שנים.

עדי פול חכים: אבל יש תחרות לילדים שיכולים ככה להבין את הטכניקה להצלת חיים.

מיכל שיר סגמן: אתה אומר שפשוט להפוך את זה למשהו כייף.

עדי פול חכים: בדיוק.

עדי פול חכים: אנחנו עשינו כבר שיווק בטיק טוק, באינסטגרם, לילדים צעירים.

עדי פול חכים: במקום לשתות בירה ולהיות בחוף, לעשות משהו, להתנדב, לתרום לקהילה.

עדי פול חכים: וזה עובד בחוץ לארץ.

מיכל שיר סגמן: במיוחד אחרי שנת קורונה שבהם ישבו בבית, קצת לזוז ולעשות דברים, זה בסדר גמור.

עדי פול חכים: מעבר לזה יש לנו הסכם שעשינו על הגב של הסכמי אברהם, חתמנו עם איחוד האמירויות ועם מרוקו, שביולי יבואו ילדים לארץ ללמוד.

עדי פול חכים: זה דבר בין-לאומי, לא רק אצלנו.

רותם זהבי: דבר איתי, אתן לך כמה רעיונות לקראת הקיץ.

עדי פול חכים: אהלן וסהלן.

מיכל שיר סגמן: גם למשרד החינוך יש רעיונות עבורך.

מיכל שיר סגמן: לא רק הפוך.

רותם זהבי: במדינת ישראל לא צריך לספר מה זה התנדבות.

רותם זהבי: אנחנו עם שיודע להתנדב.

רותם זהבי: בהחלט, אתה נכנס פה כמו כפפה ליד.

עדי פול חכים: זה נכון מאוד.

עדי פול חכים: אנחנו גאים בזה.

עדי פול חכים: כמו שיש את המשמר האזרחי, אנחנו בדיוק אותו דבר.

עדי פול חכים: הכמות של כסף שנשקיע בחופים, יש לנו צבא של מתנדבים שיכולים לעזור.

עדי פול חכים: יכולים לעזור עם פטרולים, עם החגורה, בשעות מאוחרות יותר.

עדי פול חכים: יש לנו פיילוט כבר בפלמחים.

עדי פול חכים: אנחנו עושים במקומות שכבר יש לנו פיילוט לעשות את זה.

עדי פול חכים: יש דבר כזה.

עדי פול חכים: זה מה שרציתי להגיד, שיש לנו את הפתרון, ואנחנו מוכנים לשבת עם כל העמותות, ולהביא את זה אליכם.

מיכל שיר סגמן: בסדר גמור.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: אלי, מילה וחצי בבקשה.

אלי שוורצברג: מילה וחצי.

אלי שוורצברג: חשוב לישיבה הבאה, לזמן את אחראי רישוי עסקים מטעם משרד הפנים.

מיכל שיר סגמן: עכשיו יעלה מנהל התכנון בזום.

תמי סלע: זה גורם אחר, זה לא אותו - - -

שרה חמודה: רישוי עסקים.

מיכל שיר סגמן: להביא את רישוי עסקים?

מיכל שיר סגמן: כן.

אלי שוורצברג: רישוי עסקים במשרד הפנים, כי כל בריכות השחייה הציבוריות כפופות לרישוי עסקים.

מיכל שיר סגמן: יש כמה וכמה גורמים שלא נמצאים היום וכן יהיו בישיבה הבאה.

מיכל שיר סגמן: מינהל התכנון בנושא בריכות, בבקשה.

מיכל שיר סגמן: שלום, אסתי, תודה שאת אתנו, מקווה שהקשבת לדיון.

מיכל שיר סגמן: נשמח לשמוע אותך.

אסתי אופק: אגיד שהחלק שלנו יותר רלוונטי, לא לטביעה בים ולא לטביעה בגיגית.

מיכל שיר סגמן: ברור, אנחנו מדברים על בריכות.

אסתי אופק: הבריכות בצימרים, זה עיקר העניין, כי לגבי בריכה הציבורית יש תקנות ויש החמרות ויש בדיוק מה.

אסתי אופק: והתחושה שהייתה - - -

מיכל שיר סגמן: סליחה שאני קוטעת אותך, אבל יש למשל את הבריכות הקנויות שצימר או מקום שיש לו דשא, פשוט מחליט שהוא קונה אותם ומציב אותם וזהו.

מיכל שיר סגמן: הם ארעיות ועליהן אין חוק.

אסתי אופק: נכון.

אסתי אופק: על בריכה מתנפחת גם לא יהיה.

מיכל שיר סגמן: לא מתנפחת, גם כזו שנבנית, הגדולה הזאת שאפשר פשוט - - -

אסתי אופק: שנייה, שנייה, תני לי, אני אגיב.

אסתי אופק: בריכה שהיא מוצר שהוא מוצר מדף, אי אפשר - - - מה תגידי?

אסתי אופק: מוצר שקנית את הבריכה, את יכולה לשים את הבריכה, זה לא בעולם התכנון והבנייה.

מיכל שיר סגמן: ברור, זה לא את.

אסתי אופק: מה שכן, יש היום גם בבריכה פרטית, שבריכה פרטית מוגדרת שזה מתחת לארבעה יחידות דיור.

אסתי אופק: זאת אומרת שארבעה צימרים ומעלה, כבר חל עליהם מה שחל על בריכה ציבורית.

אסתי אופק: לגבי שלושה ומטה, כתוב: בבריכה יותקנו אמצעים לתחימת השטח שסביב הבריכה, המקום שבו מותקנות מערכות ההפעלה, והמקום לחומרים המסוכנים, באופן שתימנע כניסה לא מבוקרת של בני אדם, ובכלל זה ילדים ופעוטות, בבריכה ובמקומות האמורים ויש - - - בכוונה התקנה נכתבה באופן תפקודי, לא נכנסו לאיזה גדר ולאיזה מנעול, לאיזה שער.

מיכל שיר סגמן: למה?

אסתי אופק: בריכות שקטנות מעשר מטר מרובע, זה לא הסקופ שלנו.

אסתי אופק: בואי שנייה נלך לפרקטיקה, מה זה צימר.

אסתי אופק: אם יש לי בית ויש לי יחידה לילד, אבל בקיץ כשהילד שלי, לא יודעת מה, בחו"ל וכולי, אני גם משכירה אותה לאורחים מבחוץ, ועכשיו היא צימר.

אסתי אופק: אין על זה רישוי עסקים.

מיכל שיר סגמן: למה?

אסתי אופק: אין איך לבדוק את זה.

מיכל שיר סגמן: אבל את עדיין אמונה על הבטיחות של האנשים שנמצאים אצלך.

מיכל שיר סגמן: זה עסק לכל דבר ועניין.

שרה חמודה: זה לא חייב ברישום.

אסתי אופק: אבל הבריכה הפרטית לא ברישוי עסק.

אסתי אופק: הבריכה הפרטית, מתחת לארבעה, היא לא ברישוי עסקים.

אסתי אופק: אין לך איך לבדוק את זה, את לא יכולה לבדוק את הגדר.

אסתי אופק: דרך אגב, דיברו פה קודם, ברור שאין מחלוקת שהאחריות היא של ההורים להשגיח ולחינוך וכולי.

אסתי אופק: אבל נגיד אפילו שהגדר תהיה אוטומטית, אם נשווה לחגורת בטיחות ברכב – אחריותו של כל אחד לבדוק שהילד חגר וזה עשה קליק.

מיכל שיר סגמן: אבל אם אני עולה על מונית, זה באחריות נהג המונית, אחרת הוא מקבל את הדוח.

אסתי אופק: נכון.

אסתי אופק: אז באחריותי גם להגיד להורים, תשמרו על הילדים, תפקחו עיניים.

אסתי אופק: דרך אגב, גם הגדר האוטומטית יכולה במקרים מסוימים להתקלקל ו - - -

מיכל שיר סגמן: לא, מתפקידך זה לשים להם חגורת בטיחות, ובמקרה הזה, חגורת הבטיחות בבריכה – זה גדר.

תמי סלע: גם אי אפשר לרכוש מכונית אם אין את חגורות הבטיחות.

אסתי אופק: זה לא בעולם של תקנות תכנון ובנייה.

אסתי אופק: אני לא נגד, גם אני אימא לילדים והקשבתי פה בקשב רב לכולם.

אסתי אופק: אני רק אומרת שיש לנו תקנות שהם על בריכות של מעשר מטר מרובע ומעלה.

אסתי אופק: על קטנות יותר, שזה שכשוכית - - -

מיכל שיר סגמן: תראי, אם הסטטיסטיקה הייתה אחרת, והמספרים היו אחרים, הייתי מסכימה איתך ואומרת: וואלה, את צודקת.

מיכל שיר סגמן: ברגע שהנתונים מראים שמקרי הטביעה, בין אם זה בצימרים שאת אומרת שהם מתחת לרדאר, אפשר לבוא כמדינה – ובמקרה הזה, אני ואת זה המדינה – ולהגיד: אוקיי, בסדר, נו, זה החוק.

מיכל שיר סגמן: מה לעשות, זה מה יש.

רותם זהבי: אעזור לך מיכל, תכנון ובנייה עוסק בכל נושא בטיחות באופן עמוק מאוד.

רותם זהבי: באינספור תחומים.

רותם זהבי: בתחומים של בנייה, בתחומים של דלתות, בתחומים של כל מה שקשור לבית הפרטי שלנו, לכל מה שאנחנו עושים וכולי.

רותם זהבי: אין שום סיבה שהם לא יתעסקו בזה.

מיכל שיר סגמן: נכון.

אסתי אופק: אנחנו מתעסקים.

אסתי אופק: אשלים את דברי – אנחנו מתעסקים ואנחנו אומרים שיש להתקין מערכות הפעלה, ויותקנו אמצעים לתחימת השטח שסביב הבריכה באופן שתימנע כניסה ומבוקרת של בני אדם, ובפרט של ילדים ופעוטות.

אסתי אופק: אנחנו רק לא נכנסים לרזולוציה, של איזה גדר ואיזה מנעול, ומה יהיה גובה - - -

מיכל שיר סגמן: וכך מאבדים חיי אדם.

מיכל שיר סגמן: זה בדיוק העניין.

מיכל שיר סגמן: הבנו את זה, את יכולה להקריא את זה עוד פעם.

מיכל שיר סגמן: את החוק אנחנו מבינים, מה קורה היום אנחנו מבינים, אנחנו אומרים שזה לא מספיק טוב.

אסתי אופק: ההצעה שלי, שזה פשוט יהיה בתקן, לא בתקנות לתכנון והבנייה, אלא בתקן של בריכה.

אסתי אופק: אם אני קונה בריכת intex או שאני עושה בריכה חפורה, במוצר עצמו יהיה לי את התקן שמחייב גם לעשות את הגדר מסוג מסוים.

אסתי אופק: בפרטיות אין דרך לאכוף את זה.

אסתי אופק: אם זה לא נמצא בתוך רישוי עסקים, מי יאכוף את זה?

אסתי אופק: יגישו היתר בנייה על בריכות?

מיכל שיר סגמן: כולם מפילים את הכול על רישוי עסקים.

רותם זהבי: לא, זה מורכב, זה לא קשור.

אסתי אופק: באמת לא הבנתי, מישהו יגיש היתר בנייה על גדר?

אסתי אופק: הוא יגיש היתר בנייה, הוא ייכנס עכשיו למסלול הארוך והמייגע של היתר בנייה בשביל הגדר?

אסתי אופק: זה לא יקרה.

תמי סלע: צריך היתר בשביל הבריכה?

מיכל שיר סגמן: לא.

מיכל שיר סגמן: בריכה קנויה לא צריכה היתר.

מיכל שיר סגמן: רק אם הוא חופר.

אסתי אופק: התקנות חלות היום.

אסתי אופק: אבל חוץ מבריכה מתנפחת, הן חלות על הכול.

מיכל שיר סגמן: ובריכה חפורה?

מיכל שיר סגמן: לא intex.

אסתי אופק: בריכה חפורה עד – כן ,כן, זה חל.

תמי סלע: עד?

מיכל שיר סגמן: לא עד.

מיכל שיר סגמן: בריכה חפורה?

אסתי אופק: עד עשר מטר מרובע לא.

אסתי אופק: מעשר מטר מרובע ומעלה כן.

תמי סלע: אז יש עוד מה לשפר.

מיכל שיר סגמן: רגע, שימי רגע נקודה.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נלך על רישוי עסקים – החלק הזה, ברגע שמדובר על בריכה חפורה, את באה ואומרת לי: אני לא יכולה לדעת אם מישהו קנה את intex ושם אותו בחצר, והחליט להפוך את זה לצימר.

מיכל שיר סגמן: זה דבר אחד.

מיכל שיר סגמן: את זה יש דרך לאכוף, אחרת זה לא את.

מיכל שיר סגמן: אבל אם אני מסתכלת על בריכה חפורה, הנה משהו שאפשר לשנות אותו.

מיכל שיר סגמן: הוא כבר חפר.

אסתי אופק: אם היא בריכה חפורה אין בעיה.

מיכל שיר סגמן: אבל את אומרת עשר מטר, אני אומרת לך שעשר מטר לא מספיק טוב.

אסתי אופק: - - -

מיכל שיר סגמן: כל בריכה, למה עשר מטר?

מיכל שיר סגמן: כשיש מקרי טביעה - - -

אסתי אופק: בואי, יש גבול.

אסתי אופק: איפשהו צריך לשים את הגבול.

מיכל שיר סגמן: מה?

מיכל שיר סגמן: אני רוצה לשבור קיר קטן ולהרחיב חלון אצלי בבית, הם מוציאים לי את הנשמה.

מיכל שיר סגמן: את הנשמה מוציאים לי עם היתרים, את צוחקת עלי?

מיכל שיר סגמן: פה מדובר על חיי אדם, מדובר פה על בריכה חפורה למקום שבו, אני משכירה ומבקשת כסף מאנשים שיישנו אצלי, וזה לא בסדר, זה הגזמה?

אסתי אופק: לא, אני אומרת שאם את נמצאת בעולם של היתרי בנייה, אין שאלה בכלל.

אסתי אופק: בהיתר יכולים לדרוש ממך.

אסתי אופק: אבל קנית בריכת intex כמוצר מדף.

תמי סלע: לא intex.

מיכל שיר סגמן: אני עכשיו רוצה לחפור בריכה של שמונה מטר אצלי בבית.

מיכל שיר סגמן: אולי אהפוך את זה לצימר או לא – אני צריכה או לא צריכה היתר?

אסתי אופק: את צריכה היתר.

אסתי אופק: בריכה חפורה ובנויה, את צריכה היתר, כמובן.

תמי סלע: אז למה אני לא גם דורשת, במסגרת ההיתר, שזה יהיה עם גדר שתוחמת את זה בצורה נורמלית?

מיכל שיר סגמן: למה אין חובה שתהיה גדר?

אסתי אופק: בעולם ההיתרים אין לך בעיה.

אסתי אופק: יכולים לדרוש את כל הדרישות.

תמי סלע: אבל אתם לא דורשים את זה, אתם דורשים מעל עשרה מטר.

אסתי אופק: כשאת עושה את זה לא בהיתר.

מיכל שיר סגמן: אם אני עושה משהו שהוא נגד החוק, אקבל על זה עונש.

מיכל שיר סגמן: מה לעשות, ככה זה עובד במדינה מתוקנת.

אורלי סילבינגר: אני רוצה להגיד משפט אחד – אנחנו ארגון די מקצועי - -

מיכל שיר סגמן: זה קצת מרגיש כאילו אני הולכת נגד הגלים.

אורלי סילבינגר: - - ואנחנו המון-המון זמן מתעסקים בנושא של התקנות, ואני רוצה להגיד לכם משהו: הם כל כך מורכבות, שבסופו של דבר, אני לא בטוחה שגם קל לאכוף אותם.

אורלי סילבינגר: ואני רוצה לבקש, אולי לשבת, לעשות קצת יותר סדר, לאחד קצת יותר את הדברים.

אורלי סילבינגר: אני רוצה לדעת שכל משפחה שהגיעה לצימר, גם אם יש לו בריכה של עשרה מטר, גם אם יש לצימר הזה בריכת intex, הצימר הזה יהיה חייב להגן על החיים של הילד, בדיוק כמו שאם אני הולכת לבית מלון, לא יהיה מצב שבית המלון לא יגן על הילד שלי ברגע שיש לו בריכה, ולא משנה איזה גודל הבריכה.

אורלי סילבינגר: הרי אתם עושים את התקנות כדי שאפשר יהיה לשמור עליהם.

אורלי סילבינגר: ברגע שאדם מן השורה רוצה להיכנס ולקרוא את התקנות, הפלפול בתוכם הוא כל כך מורכב.

אורלי סילבינגר: כאדם שרוצה לעשות את מה שנכון, לא רק שקשה לאכוף את זה, גם קשה להבין.

אורלי סילבינגר: אם אני בתור בעלת צימר רוצה לעמוד בתקנות – אני אומרת לך שזה קשה.

אורלי סילבינגר: זה קשה ויש בהחלט מקום לשינוי.

אורלי סילבינגר: כי אם אנחנו מתקינים גדר, אבל השער לא יינעל באופן אוטומטי – הגדר לא שווה כלום.

אורלי סילבינגר: ילד הוא סקרן, ילד יודע לפתוח בקבוק שבן אדם מבוגר לא יכול לפתוח.

אורלי סילבינגר: ילד נמשך למים.

אורלי סילבינגר: אנחנו חייבים להבין את המציאות.

אורלי סילבינגר: יושב פה אלי, שהוא מומחה במים.

אורלי סילבינגר: ואנחנו נסביר את זה חזור והסבר, ילדים הם סקרנים, הם ימצאו את החורים, והתפקיד שלנו כמבוגרים זה למצוא את ההגנה.

אורלי סילבינגר: זה למצוא את הדרך שבה הם לא יגיעו לשם.

אורלי סילבינגר: ולפעמים אנחנו צריכים להיות בעצמנו קצת יותר יצירתיים.

אורלי סילבינגר: לצערי הרב, אנחנו מבוגרים, אנחנו מאבדים את היצירתיות.

אורלי סילבינגר: לפעמים בא לי להיות ליד ילדים כי ילדים לא מאבדים את זה.

אסתי אופק: אני לא חולקת על זה, אין ספק שצריך לשמור על הילדים.

אסתי אופק: אבל ברגע שתקנה - - - היא לא מגבילה דווקא על הגדר האוטומטית, אולי זה איזשהו משטח שנסגר ומכסה את הבריכה.

אסתי אופק: ושכולם רואים טלוויזיה בתוך הצימר, אין מצב שמישהו ירוץ ויקפוץ למים, כי היא תהיה סגורה.

אסתי אופק: יש המון פתרונות.

אורלי סילבינגר: את יודעת להגיד מי, מי האנשים שצריכים לשבת סביב השולחן, ולא נקום עד שזה ייסגר, ותוך 24 שעות תהיה תקנה?

אורלי סילבינגר: תקן או תקנה.

אורלי סילבינגר: את יודעת להסביר?

אורלי סילבינגר: את יכולה להגיד לי מי האנשים?

אורלי סילבינגר: את יודעת להביא אותם סביב השולחן – אנחנו נגיע ביום שאתם תגידו.

אורלי סילבינגר: זה התפקיד שלנו במדינה הזאת.

אסתי אופק: אני חושבת שזה צריך להיות בעולם התקנים.

אסתי אופק: לא יודעת אם זה יהיה מכון התקנים או - - -

אורלי סילבינגר: תקשיבי, רק תעשי לי טובה אחת – ברגע שאנחנו הולכים למכון התקנים ולתהליכים, זה ייקח עכשיו חודשים.

אורלי סילבינגר: אבל אם ישבו סביב שולחן אחד, הגורמים שזה רלוונטי אליהם, ונחשוב על פתרון שבו לא יוצאים עד שזה לא נסגר, אז זה ישתנה.

מיכל שיר סגמן: אורלי, מי הם הגורמים?

אורלי סילבינגר: רישוי עסקים, משרד הכלכלה, משרד הפנים, מינהל תקינה, מינהל התכנון.

אורלי סילבינגר: בואו נשב שלושתנו סביב השולחן וכל אחד יגיד איפה הקושי שלו ומה הוא יכול לקדם ואיפה אנחנו נפגשים.

אורלי סילבינגר: מה שקורה הוא שאנחנו נזרקים ממשרד למשרד, כאשר ברור לי שכולנו רוצים את אותו הדבר.

אורלי סילבינגר: ברור לי שאת לא יושבת מולי ומנסה להגיד לי שאת לא רוצה.

אורלי סילבינגר: עצם העובדה שאת אומרת: אני החתיכה הזאת, והם החתיכה הזאת – חברים, החתיכות צריכות להתחבר לשם.

אורלי סילבינגר: זה חיים של ילדים שאפשר להציל אותם בשעת ישיבה.

אורלי סילבינגר: באמת.

אורלי סילבינגר: למדתי שהרבה דברים שחיכו 20 שנה, כשאנשים התיישבו ביחד, שעה וחצי וזה נסגר.

אסתי אופק: בשמחה אשב בוועדה לצורך זה ועם האנשים.

אסתי אופק: לתפיסתי, זה שיהיה כתוב בתקנות שצריך שער אוטומטי, אני לא - - - כי פשוט אי אפשר לאכוף את זה.

אורלי סילבינגר: למה לא?

אסתי אופק: בשמחה אשב עם כולם, עם מינהל התקינה ועם כל מי שצריך.

אסתי אופק: אני לא חושבת שהפתרון הוא בעולם של תקנות התכנון והבנייה.

אסתי אופק: אבל אפשר לשבת עם רישוי עסקים ועם כולם.

מיכל שיר סגמן: אנחנו מבקשים פה בוועדה, שאתם תייצרו את המפגש הזה, עם הגורמים הרלוונטיים, יחד עם בטרם, ואנחנו גם נבקש על זה לעשות מעקב, שתיידעו אותנו מתי כזאת פגישה קורית.

מיכל שיר סגמן: ועד 20 ביוני נבקש תשובה כתובה לשאלה האם התקיימה כזאת ישיבה, מי היו גורמים שהחלטתם שצריכים להשתתף בישיבה.

מיכל שיר סגמן: אני ממליצה בחום שבטרם ייקחו חלק ויסייעו לכם לגבי השאלה מי צריך לשבת בישיבה כזאת ומהם תוצאותיה.

אסתי אופק: בשמחה, רק קטע פרקטי מבחינת איך אנחנו יוצרים את הקשר ביננו, אם מישהו יכול בסוף הישיבה להעביר את הפרטים.

מיכל שיר סגמן: בסדר גמור.

אורלי סילבינגר: אסתי תכתבי בצ'ט את הטלפון שלך, ניקח את זה מתמי מנהלת הוועדה.

אורלי סילבינגר: אנחנו לוקחים על עצמנו לחבר את הישיבה הזאת.

מיכל שיר סגמן: אם יש איזשהו משהו שנתקע, תיידעו את הוועדה ואנחנו נדאג להמשך הקישורים.

מיכל שיר סגמן: אתם יודעים, בצבא יש בכל יחידה, יש מחלקת תיאום.

מיכל שיר סגמן: בכל יחידה צבאית, אין דבר כזה שאין בן אדם שזאת העבודה שלו.

מיכל שיר סגמן: וכל התפקיד שלו, בהתחלה חשבו שזה מיותר, אבל כל התפקיד שלו זה רק כל היום לתאם בין יחידות צה"ל השונות.

מיכל שיר סגמן: בשביל מה צריך את זה?

מיכל שיר סגמן: אי אפשר שירימו טלפון ממשרד מפקד בסיס אחד למשרד מפקד בסיס אחר?

מיכל שיר סגמן: זה לא עובד ככה.

מיכל שיר סגמן: מסתבר שבלי יחידות התיאום הצה"ליות, כנראה שגם בצבא שלנו הרבה דברים היו נתקעים בתוך הצנרת הזו.

מיכל שיר סגמן: אני חושבת שבכלל, לא רק מה שקשור בילדים, שאנחנו עכשיו מקימים את יחידת התיאום והתכלול לילדים, כפי שהזכרתי קודם, זה באמת צעד היסטורי, אנחנו צריכים שתהיה יחידת תיאום בכל אחד ממשרדי הממשלה, זה היה עוזר מאוד.

מיכל שיר סגמן: זה משהו צה"לי שאפשר להעתיק.

מיכל שיר סגמן: זאת הייתה תגובה כל כך טהורה של איך.

מיכל שיר סגמן: אבל זה לא רק במקרה הזה, ולא רק בדיון הזה, ולא רק בנושא הזה, זה קשור באופן גורף לכל משרדי הממשלה כמעט בכל נושא שאנחנו לא ניגע בו.

מיכל שיר סגמן: כל הנושא של תיאומים.

מיכל שיר סגמן: יש מישהו שרצה לדבר ולא דיבר?

זהבה רומנו: שמי זהבה רומנו, ממשרד הבריאות, מנהלת התוכנית הלאומית לבטיחות ילדים.

זהבה רומנו: אני רוצה לספר מה התוכנית הלאומית עושה.

זהבה רומנו: אנחנו כבר מתכוננים לקראת הקיץ עם קמפיין למניעת טביעות בשפה העברית ובשפה הערבית.

זהבה רומנו: אם מגייסים את אחיות טיפות החלב שיתנו הדרכה להורים בכל מפגש של הורה עם אחות טיפת החלב.

זהבה רומנו: היא תיתן גם דגש לקראת הקיץ, איך להתנהג בצורה בטוחה בקיץ.

זהבה רומנו: כמובן, כשמדובר בסביבה של מים, גם אחיות בתי החולים ואחיות קופות החולים, יתגייסו לצורך העניין ויתנו הנחייה והדרכה.

זהבה רומנו: את הסרטונים שלנו למניעת טביעות נעביר לטיפות החלב, לבתי החולים, ולקופות כדי שיקרינו אותם באזורי המתנה, אנחנו יודעים שלסרטונים האלו יש השפעה חזקה.

זהבה רומנו: אנחנו מכנסים מחר את פורום ילדים במשרד, בפורום ילדים יש רופאים, אחיות, מקצועות הבריאות, ואנשים נוספים שמצטרפים אל הפורום הזה.

זהבה רומנו: נעלה את הנושא של הטביעה, ונראה איך כל אחד ואחד מהם יוכל להתגייס לקדם את הנושא מול ההורים.

זהבה רומנו: אנחנו חושבים שאנחנו בעצם צריכים להכניס את כל הנושא של בטיחות והתנהגות בטוחה ליד מים, לתוך הדי.

זהבה רומנו: אן.

זהבה רומנו: אי של ההורים, כדי שהם יראו מה יכול לקרות וימנעו את זה מראש.

מיכל שיר סגמן: יש איזה משהו שיכול להתאים לבני נוער, שאפשר להעביר למשרד החינוך?

זהבה רומנו: הסרטון שלנו מופנה יותר לגיל הרך, פחות לבני נוער.

זהבה רומנו: אבל צריך לחשוב על זה.

זהבה רומנו: נפנה בשנית להתאחדות המלונות בישראל.

זהבה רומנו: לפני הקורונה, פנינו ועשינו איתם שיתוף פעולה יפה מאוד.

זהבה רומנו: התאחדות המלונות יצרו סרטון משלהם, את הסרטון הם הקרינו בלובי של בתי מלון, כשנכנסה משפחה לחדר, אז לאחר קבלת הפנים, הם קיבלו סרטון איך להתנהג ליד המים.

זהבה רומנו: זה היה מוצלח מאוד.

זהבה רומנו: זה היה ברוב המלונות, ראינו את הסרטונים האלה.

זהבה רומנו: פנינו גם לארגון הצימרים, הם פחות העלו את הקטע של הסרטון, אבל הם הניחו בחדרים של משפחות מסמך הדרכה לגבי איך להתנהג ליד מים.

מיכל שיר סגמן: בסוף הכי חשוב שזה יהיה ויראלי, שזה יעוף ברשתות, בקבוצות הוואטסאפ.

זהבה רומנו: זה יהיה ויראלי.

מיכל שיר סגמן: אני נמצאת במלונות לא מעט, ולא ראיתי אפילו פעם אחת כזה סרטון.

מיכל שיר סגמן: ואני אימא לילדים קטנים.

מיכל שיר סגמן: אז יכול להיות שזה לא כזה נפוץ, אבל זה רעיון טוב ויפה.

זהבה רומנו: צריך לתגבר אותו.

מיכל שיר סגמן: חשוב להעיף את זה ברשתות.

מיכל שיר סגמן: זה מה שתופס.

מיכל שיר סגמן: לא רק פעם אחת אלא משהו שחודר לתוך התודעה.

מיכל שיר סגמן: זאת טיפה חוצבת.

זהבה רומנו: אין ספק.

זהבה רומנו: גם הסרטונים שלנו רצים ברשתות החברתיות.

זהבה רומנו: אנחנו מריצים את הסרטונים שלנו בין משרדי הממשלה.

זהבה רומנו: אנחנו מעלים את הסרטון באתר המשרד בכל הזדמנות כזאת או אחרת.

זהבה רומנו: צריך להגביר.

זהבה רומנו: אין ספק שצריך להגביר את זה.

זהבה רומנו: אנחנו מתכוונים לפנות לגופים מסחריים, לשים מדבקות זוהרות, מדבקות ענק, על כל מוצר של בריכות ביתיות כאלה ואחרות שנרכשות לקראת הקיץ.

זהבה רומנו: לפנות אליהם, לשים אולי רולר: שימו לב, אתם רוכשים בריכה, שימו לב להוראות הבטיחות וכולי.

זהבה רומנו: זאת כבר תוכנית בהתהוות, תמחרנו את התוכנית הזאת, אני מקווה שבחודש הקרוב נוכל לצאת עם התוכנית.

זהבה רומנו: וכמו שציין רותם, השנה הוספנו ותגברנו את ההשתתפות שלנו בשיעורי שחייה.

זהבה רומנו: אפילו הכפלנו את המספר.

זהבה רומנו: שיעורי השחייה מיועדים לחברה החרדית ולחברה הערבית, במיוחד לחברה הבדואית.

מיכל שיר סגמן: ראינו - - - זה טוב, אבל זה לא מספיק.

זהבה רומנו: נכון.

זהבה רומנו: אין ספק שצריך להגדיל את זה.

זהבה רומנו: אם יהיו לנו יותר תקציבים, נוכל לתת יותר.

זהבה רומנו: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: סליחה, כל פעם שאומרים לי תקציב, יתנו לי תקציב – הגשתם בקשה?

זהבה רומנו: הגשנו בקשה, לא פעם ולא פעמיים.

זהבה רומנו: בינתיים, גם בדחילו ורחימו מקבלים את התקציב של 6,000,000 שקל לאוצרי ו-4,000,000 שקל מהמשרדים.

זהבה רומנו: אני מקווה שנצליח השנה לבקש קצת יותר.

מיכל שיר סגמן: תיידעו אותנו אם אנחנו יכולים לסייע במשהו.

זהבה רומנו: מה שאני יכולה גם לציין שהייתה כאן היכרות עם ארגונים שעושים דברים יפים מאוד.

זהבה רומנו: רשמנו לפנינו, וכבר יצרנו קשר, לקחנו את הפרטים.

זהבה רומנו: נשמח לקבל פרטים נוספים.

זהבה רומנו: אלי, נשמח ליצור איתך קשר ונקדם את הדברים.

מיכל שיר סגמן: בסדר גמור.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

עדי פול חכים: עוד דבר אחד לקראת הקיץ, תשומת לב לקהל, יש עניין של קמפיין קיץ.

עדי פול חכים: קמפיין שכבר לפני חודש היה צריך להתחיל.

עדי פול חכים: עניין של למצוא ידוען, מישהו שהוא מול הטלוויזיה, שאנשים יתרכזו בזה.

עדי פול חכים: כמו סטטיק ובן-אל, שאנשים יתנו תשומת לב לאותם אנשים, ששומעים את המילים האלה.

מיכל שיר סגמן: להעלות את המודעות.

מיכל שיר סגמן: בסדר גמור.

מיכל שיר סגמן: קמפיין להעלאת מודעות.

עדי פול חכים: בדיוק.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: תודה למשתתפים.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה לסכם את הדיון ואנחנו נפגשים פה בעוד שלושה שבועות ואני מצפה ממשרדי הממשלה להיות גם מוכנים עם התשובות הרלוונטיות.

מיכל שיר סגמן: הסיבה שאנחנו מייצרים את דיון המעקב בזמן כל כך צפוף, שלושה שבועות זה לא הרבה זמן, זה בגלל שהקיץ לא מחכה לנו ואין לנו ברירה אחרת.

מיכל שיר סגמן: בשנה הבאה, אורלי, אנחנו נעשה את הדיון כבר במרץ או באפריל.

מיכל שיר סגמן: ואז באמת יהיה זמן ולא נצטרך לדחוק תוך שלושה שבועות דיוני מעקב.

אורלי סילבינגר: הלוואי שלא נצטרך אותו.

מיכל שיר סגמן: הלוואי.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה לסכם את הדיון.

מיכל שיר סגמן: להלן החלטת הוועדה לעניין טביעת פעוטות בבריכות פרטיות: למשרד הפנים, מינהל התכנון והבנייה ורישוי עסקים, למכון התקנים, למשרד הכלכלה, למשרד המשפטים ולארגון בטרם – הוועדה קוראת להיפגש לשולחן עגול ולמצוא פתרון לעניין גידור בריכות פרטיות ובריכות ארעיות.

מיכל שיר סגמן: הוועדה מבקשת תשובה בנושא עד 20 ביוני 2022.

מיכל שיר סגמן: למשרד הבריאות, הוועדה קוראת לתגבר את ההסברה לצורך הגברת המודעות של ההורים.

מיכל שיר סגמן: למשרד הכלכלה, הוועדה קוראת לחייב סימון שמתריע על סיכון בעת רכישת בריכה ביתית.

מיכל שיר סגמן: אגב, אני יכול להגיד עוד משהו על הבריכה הביתית – אין גם ציון של גיל.

מיכל שיר סגמן: אני לא יודעת אם הבריכה מתאימה לגיל שנתיים, לגיל שלוש, לגיל שש פלוס, וזה משהו שאני בהחלט חיפשתי כהורה.

מיכל שיר סגמן: סימון של גיל, כמו שיש תקן של גיל, לאיזה גיל זה מתאים בכלל.

מיכל שיר סגמן: להלן החלטות הוועדה לעניין טביעת ילדים ובני נוער במים פתוחים: למשרד הפנים ולמשרד המשפטים, הוועדה קוראת לתקן את תקנות הסדרת מקומות רחצה (בטיחות בבריכות שחייה), תשס"ד-2004, כך שתורחב חובת ההשגחה על ילדים עד גיל תשע.

מיכל שיר סגמן: הוועדה מבקשת את התייחסות משרד הפנים לסוגיה עד יום רביעי הקרוב, 25 במאי 2022.

מיכל שיר סגמן: למשרד הפנים ולמרכז לשלטון מקומי, הוועדה קוראת להאריך את שעות עבודת המצילים, בעיקר בתקופת החופש הגדול, ולמצוא פתרון מידי לנושא, נוכח העובדה שהקיץ התחיל.

מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת להגדיל את מספר החופים המוכרזים.

מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת לקיים פיילוט לחוף חכם.

מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת לפעול לאכיפה בנושא מקצועיות המצילים המועסקים בבריכות השחייה במסגרת רישוי עסקים.

מיכל שיר סגמן: הוועדה מבקשת את התייחסות המשרד לעניין החופים ללא סטטוס.

מיכל שיר סגמן: למשרד החינוך, הוועדה קובעת ש-60,000 תלמידים שלומדים שחייה במסגרת בית הספר, זה פלח קטן מאוד, ומבקשת לפעול לכך שכל תלמידי כיתות ה' בכל הארץ, מכל המגזרים, ילמדו שחייה במסגרת משרד החינוך.

מיכל שיר סגמן: הוועדה מבקשת להקדים את גיל לימוד השחייה מתחת לכיתה ה', לאור הקביעה שמדובר בגיל מבוגר מדי.

מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת לפעול להעלאת מודעות ההורים והילדים לנושא הבטיחות במים.

מיכל שיר סגמן: הוועדה מבקשת לבחון את התוכנית האוסטרלית למניעת טביעות, אותה הציג נציג ארגון משמר ההצלה הימי.

מיכל שיר סגמן: הוועדה תקיים ישיבת מעקב בעוד שלושה שבועות.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה לכל המשתתפים.

מיכל שיר סגמן: הישיבה נעולה.