הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, כנסת 24, פרוטוקול מספר 53, 2022-05-10 09:30

עאידה תומא סלימאן: בוקר טוב לכולן.

עאידה תומא סלימאן: אני פותחת את הישיבה של הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי.

עאידה תומא סלימאן: היום ה-10 למאי 2022 ואנחנו נדון בנושא של מקצועות צווארון וורוד – שכר, תנאי העסקה ואתגרים נוספים.

עאידה תומא סלימאן: האמת היא שזה דיון שכבר הרבה זמן מדברים עליו.

עאידה תומא סלימאן: ניגשו אליי בזמנו מויצ"ו על מנת לבקש את הדיון הזה ובגלל כל מיני סיבות, ביניהן גם פגרה וגם עומס עבודה בתוך הוועדה, אנחנו החלטנו שאנחנו עושות את זה אבל דוחות את זה קצת ואז הגיע היום המיוחד של חברת הכנסת נעמה לזימי ואני מבינה שהיום שלך נקרא "קידום מעמד העובד והעובדת וזכויות העובדים בישראל".

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שבחרת לעסוק ביום המיוחד הזה בנושא מאוד מאוד חשוב והוא גם כן קרוב לליבי.

עאידה תומא סלימאן: זה אחד הנושאים שאני חושבת שהוזנחו שנים רבות וטוב שיש חברי כנסת חברתיים שאיכפת להם ורוצים באמת לשנות את המצב הקיים.

עאידה תומא סלימאן: לצערנו הרב, גם מעמד העובדים והעובדות עבר שחיקה בשנים האחרונות בצל הקורונה ונפגע.

עאידה תומא סלימאן: בכלל, כל נושא התעסוקה בישראל נפגע בשני העשורים האחרונים, המעבר הזה מתעסוקה ישירה והעסקה ישירה להעסקה שהיא דרך כל מיני חברות ודרך כל מיני קבלנים תרמה – או אולי בעצם לא הייתי משתמשת במילה "תרמה" – יותר דרדרה את המצב למצב שהוא יותר קשה.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו בוועדה דנו כמה פעמים בנושאים שקשורים למקצועות צווארון וורוד – אם זה היה בנושא של עובדות סוציאליות או אם היו אלה מנהלות משפחתונים או סייעות וכולי.

עאידה תומא סלימאן: כל פעם עסקנו בעוד קבוצה ועוד קבוצה וטוב שביוזמה שלך, חברת הכנסת לזימי, אספנו את הכל ביחד ואת נותנת גם לכולם הזדמנות והוועדה גם היא תיתן הזדמנות להסתכל מעל.

עאידה תומא סלימאן: לבוא ולהגיד "זו לא הבעיה של הסייעות לבד וזו לא הבעיה של מנהלות המשפחתונים".

עאידה תומא סלימאן: יש משהו מובנה בתוך המדינה שהוא מאחד את כל המקצועות הללו וזה לא במקרה שהן וורודות וזה לא במקרה שהרוב הוא נשים ולכן אני מאוד ככה מתלהבת מהדיון הזה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהדיון הזה יפרוץ דרך לעוד כמה דיונים, אבל בואו, אני רוצה לתת לך קודם כל – כמי שיזמה את היום המיוחד הזה היום בכנסת ואני מברכת על היוזמה, אני נותנת לך לפתוח.

נעמה לזימי: תודה רבה לך עאידה חברתי.

נעמה לזימי: אני רק רוצה להגיד שכשהודענו על היום המיוחד הזה הוועדה הראשונה שאישרה לנו את הדיון וזה עוד לפני הוועדות אצלינו בתוך הסיעה ובזה לא היה לי ספק, אז חשוב לי להגיד לך.

נעמה לזימי: באמת שבמקומות האלו זה לא רק שאנחנו רואות עין בעין, אלא שאלו המקומות של שותפות שאני מאוד מקווה שגם תצליח להניב תוצאות כי זה המקום שלא רק מחבר אידיאולוגיה, אלא גם יכול לייצר בריתות ואני חושבת שזה כל כך מתאים שהדיון הכל כך חשוב הזה, הרוחבי הזה, נמצא כאן בוועדה שלך שהיא מתחללת את הסוגייה לא רק התעסוקתית, אלא הסוגייה המגדרית הרחבה של הנושא הזה.

נעמה לזימי: ביום הראשון שלי בכנסת, יום לאחר ההשבעה, הגשתי שדולה לעובדות הצווארון הוורוד.

נעמה לזימי: אמנם הייתה קורונה, גל ועוד גל ולא יצא לכנס אותה ואני מקווה שבמושב הזה אנחנו נוכל לכנס את השדולה הזו ואני מקווה ואני אשמח שזה יהיה גם בשיתוף פעולה.

נעמה לזימי: כי הנושא הזה צריך לדון בו כל הזמן וגם לפרק אותו לגורמים לפעמים, כדי שגם תהיה התייחסות נקודתית לסוגיות ספציפיות.

נעמה לזימי: הכנתי פה איזה נאום גדול, אבל אני אגיד משהו יותר ממוקד – כי מאוד חשוב להגיד.

נעמה לזימי: הסיפור של הגירעון החברתי במדינה ובהכרח בכל מקצועות הטיפול והעבודה של עובדות הצווארון הוורוד חמור במיוחד וזאת בגלל שבעוד שחלק מהשרים והפקידים הבכירים עסוקים באופן אובססיבי בצמצום הגירעון הפיננסי ונוגסים עוד ועוד בשירותים הציבוריים וברשת הביטחון החברתית הם יוצרים גירעון הרבה יותר מסוכן, שאותו יהיה הרבה יותר קשה לתקן.

נעמה לזימי: מדינת ישראל לא צריכה לפחד מגירעון כספי, היא צריכה לפחד מגירעון חברתי, קהילתי, נפשי ורווחתי.

נעמה לזימי: במדינת ישראל אין מספיק מורות, מטפלות, עובדות סוציאליות, פסיכולוגיות, אחיות וכל אותן עובדות צווארון וורוד שהן הביטחון החברתי שלנו – החיוניות ביותר.

נעמה לזימי: הגירעון הזה חמור באופן מיוחד משום שכבר עכשיו קשה מאוד לתקן אותו.

נעמה לזימי: מערכת הרווחה שלנו בקריסה משום שהעובדות הסוציאליות לא מסוגלות להתפרנס מהמקצוע שלהן ובורחות החוצה וכך גם מערכת החינוך, מערכת הטיפול הנפשי ובוודאי גם הסייעות שגם ידברו פה היום.

נעמה לזימי: אני אגיד שלאורך השנה הזו נפגשתי עם כל אחד מהסקטורים האלו בכל מיני אופנים ונדמה שכל מקום שאנחנו נוגעות בו בסוגיות של הצווארון הוורוד, המקום כאילו לא טופל 30 שנה ומה שמקומם במיוחד ובטח תסכימי איתי עאידה – שבמקביל יש את ההצהרות הגדולות על עוד מיליון עובדים בהייטק, כאילו שמדינה יכולה להתקיים כשכולם רק עובדים פה בהייטק, כאילו שהמדינה והקיום שלה לא מושתת על העובדות הכי חיוניות האלו.

נעמה לזימי: בשבוע שעבר אני סיירתי סיור פתע במעון "בית דפנה".

נעמה לזימי: נכנסתי לתוכו והיה חשוב לי לדבר עם החוסים, אבל לא פחות חשוב לדבר עם העובדים והעובדות ואני שאלתי אותם בלי בושה "כמה אתם מרוויחים?", אז הם ענו לי שמרוויחים שכר מינימום ושאלתי עוד יותר בלי בושה מישהי שעובדת כבר 30 שנה שם "כמה את מרוויחה היום?", לא היה לה קל להגיד ואז כבר המנהל התערב ואמר "..

נעמה לזימי: עובד שעובד פה 20 שנה מרוויח קצת מעל שכר המינימום.

נעמה לזימי: .".

נעמה לזימי: 20 שנה, כן?

נעמה לזימי: בואו נדמיין איך הפנסיה של אותו העובד תיראה במקצוע הכי קשה ושוחק – המקצועות שלכן.

נעמה לזימי: היום גם קיבלתי את הדיווח על זה שמנכ"ל דנאל, שמרוויח בשנה מעל לארבעה מיליון ₪ ולפעמים גם קרוב לחמישה מיליון ₪ וזה בזמן שהעובדים שלו עובדים ומרוויחים שכר הנמוך.

נעמה לזימי: אבל הבעיה היא לא מנכ"ל דנאל, הבעיה היא המדינה.

נעמה לזימי: הבעיה היא המדינה שלא ממהרת לחתום על ההסכם הקיבוצי של העובדות הסוציאליות שהיא חתמה, שהממונה על השכר משתהה ומשתהה.

נעמה לזימי: הבעיה היא העיריות והרשויות המקומיות שחושבות שסייעות זה איזה משהו שצריך לעשות אותו בהתנדבות אולי, אני לא יודעת מה ואיך הם תופסים בדיוק את העבודה שלכן, הבעיה היא שיש אחיות שצריכות לטפל בהיעדר תקנים במסדרונות מיון מפוצצים ובלי יכולת אפילו לשיפור ההסכם הקיבוצי שלהן, המערך הפסיכולוגי שקורס ואומרים "האם הכסף שהשיגו לפסיכולוגי ילך עכשיו למתמחים" ומשסים עכשיו עוד פעם אוכלוסייה מוחלשת אחרת – מוחלשת במובן התעסוקתי.

נעמה לזימי: אלו כולן בעיות קריטיות וכשאנחנו אומרות הרחבת גירעון ואני יודעת שפה עאידה היא שותפה מלאה לתפיסה הזו, לא מפזרות אלא אנחנו אומרות שצריך להרחיב את הגירעון בישראל כדי לשקם את המערכות.

נעמה לזימי: אנחנו יודעות שאת התוצאות הטובות של הרחבת הגירעון היום אנחנו נראה קדימה ואם אנחנו לא נעשה את זה עכשיו הענפים האלו יהיו בקריסה ולכן אני קודם כל מודה לכם שאתם פה, באמת.

נעמה לזימי: אני רוצה להגיד לכן שאנחנו איתכן ואנחנו לשירותכן במה שצריך ויש כאן גם שותפות ובריתות ונשים שאפשר לעבוד איתן מתוך הכנסת ולא מפתיע שאין פה חברי כנסת גברים נכון?

נעמה לזימי: כן.

עאידה תומא סלימאן: אני התרגלתי שחברי הכנסת הגברים לא מגיעים לנושאים הכי חשובים שדנים בהם בוועדה הזו.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאנחנו דנות פה בנושאים הכי חשובים במדינה הזו וחברי הכנסת הגברים נעדרים, אז כנראה.

נעמה לזימי: זה של נשים, זה כל הפסיכולוגיות האלה והאחריות והעובדות הסוציאליות האלה, זה לא כזה חשוב עד שהילד מחכה לתור לפסיכולוגית.

עאידה תומא סלימאן: אבל זה חלק מהנושא נעמה, זה חלק.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו דנות בנושאים של צווארון וורוד.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו או יותר נכון הם חושבים, שהעניינים שאנחנו דנים בהם בוועדה לקידום מעמד האישה זה נושאים שקשורים לנשים וזה לא חשוב אף פעם.

עאידה תומא סלימאן: עכשיו זאת הגישה שעומדת גם כן מאחורי המעמד של עובדות הצווארון הוורוד.

נעמה לזימי: ממש.

עאידה תומא סלימאן: אבל אני רוצה רק להוסיף משהו.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו מדברות פה על גם סייעות וגם עובדות סוציאליות וגם על כל המקצועות שהוזכרו.

עאידה תומא סלימאן: אבל אנחנו יושבות פה, בתוך משכן כנסת ישראל, כאשר יש קבוצה של עובדות בתוך המשכן הזה שעובדות אף הן באותם התנאים המחפירים, אני אישית ניסיתי לטפל בזה בעבר ולצערי הרב לא הצלחתי.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שמי שהיו צריכות גם להצטרף לדיון הזה אלו עובדות המשק בבניין הזה.

עאידה תומא סלימאן: זה גם עובדות מהקפיטריה, גם עובדות הניקיון.

עאידה תומא סלימאן: הן עובדות גם כן כעובדות קבלן.

נעמה לזימי: אגב, אני רוצה להגיד לך שכשישבתי על הנושא הזה עם מנכ"ל הכנסת כמה פעמים, בהתחלה אמרו לי שהסכומים לפירוק ההסכם שהיה עם עובדות הניקיון מחברת שפיר ספציפית הם סכומי עתק.

נעמה לזימי: ביקשנו את ההסכם ואז גילינו שזה לא נכון.

נעמה לזימי: הוא פשוט לא הסכים לתת לי את ההסכם.

עאידה תומא סלימאן: זה לא נכון.

עאידה תומא סלימאן: אלו אותן הטענות נעמה.

נעמה לזימי: אותן טענות פעם אחר פעם.

עאידה תומא סלימאן: אלו אותן טענות שהאוניברסיטאות העלו כשדיברנו על התעסוקה הישירה של עובדות הניקיון והן אמרו "זה יעלה לנו הון עתק", עשינו מחקר, הבאנו והראינו להם ועובדה שעוד ועוד אוניברסיטאות מעסיקות עכשיו באותו האופן.

נעמה לזימי: תמיד יש טיעונים מוזרים להעסקה ישירה אבל אני רק אגיד שעל עובדות המזנון, שגם הן מועסקות באותו האופן הטיעון היה "..

נעמה לזימי: אתן רוצות מה?

נעמה לזימי: ואם תהיה תלונה בצלחת למי יתלוננו?

נעמה לזימי: לזה שהגיש או לקייטרינג שהביא את האוכל?..".

עאידה תומא סלימאן: נו באמת!?

נעמה לזימי: זה הדבר שהכי קל לפתור מבחינה משפטית בעולם.

נעמה לזימי: זאת אומרת, מדינה שממציאה את כל הדברים שהיא יכולה להמציא, אבל איך לסנכרן בין העסקה של עובדות מזנון – זה כבר מורכב מידי כנראה.

עאידה תומא סלימאן: טוב, אני חושבת שלכנסת יש מחלקת ייעוץ משפטי מאוד מאוד מקצועית שתוכל לפתור את זה.

נעמה לזימי: לא, לא בוודאי שזה.

נעמה לזימי: אבל עאידה, הנה עוד סוגייה שאפשר לפתור יחד, אני מאוד מאוד מקווה.

עאידה תומא סלימאן: אני מוכנה ובואי נשלב כוחות ונעשה את זה.

עאידה תומא סלימאן: זה נושא שכבר עלה כמה פעמים, טיפלתי בו וקיימתי דיונים, אבל לא הצלחנו להתקדם.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, תודה רבה חברת הכנסת נעמה לזימי.

נעמה לזימי: אני רק מצטערת אם אני אלך במהלך הדיון, ישנם עוד כשמונה דיונים שמתקיימים פה היום ואנחנו רצים ביום המיוחד הזה.

עאידה תומא סלימאן: זה מה שלא טוב בימים מיוחדים.

נעמה לזימי: נכון.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, אני רוצה קודם כל לתת לנציגות של ויצ"ו את רשות הדיבור.

עאידה תומא סלימאן: הגברת רבקה נוימן – מנהלת האגף לקידום מעמד האישה בויצ"ו, בבקשה גברתי.

עאידה תומא סלימאן: אני מבינה שאתן שתיים שרוצות להציג את המחקר שלכן.

רבקה נוימן: כן.

עאידה תומא סלימאן: אבל רק תיקחו בבקשה בחשבון שיש לי רשימה די ארוכה של דוברות, אז תשתדלו לעשות את זה כפי שסוכם ובאופן מתומצת.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה.

רבקה נוימן: כן המפקדת, אני אעמוד בזמנים.

עאידה תומא סלימאן: אני לא בטוחה שבצה"ל יאהבו את זה כשאת אומרת לעאידה "המפקדת".

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, בבקשה.

רבקה נוימן: נתמודד גם עם צה"ל.

רבקה נוימן: שמי רבקה נוימן ואני מנהלת את האגף לקידום מעמד האישה בויצ"ו ואני כאן במספר כובעים – כובע אחד של ויצ"ו, שהוא הכובע של ארגון שעובד בשיתוף פעולה עם המדינה ומפעיל עבור המדינה שלנו שירותים רבים מול לא מעט משרדים ממשלתיים כמו משרד הבריאות, משרד החינוך, משרד הרווחה וזרוע התעסוקה.

רבקה נוימן: אנחנו מספקות שירותים ומעסיקות עובדות בתנאים שהמדינה דורשת מאיתנו במכרזים.

רבקה נוימן: במקביל, תוך כדי הפיצול אישיות הזה אנחנו גם ארגון שחי בזירה החברתית מאז ועד עולם ונושא זכויות נשים מאוד מאוד קרוב לליבו ובעצם מהמקום שרואה את שני הדברים ושצופה גם במה שקורה לנשים במקצועות עבודה סוציאלית, מקצועות הבריאות, הפיזיותרפיה, קלינאיות תקשורת, פסיכולוגיות, מקצועות ההוראה השונים ומטפלות לגילה הרך, כל אלה הם מקצועות שאנחנו גם מעסיקות בהם ורואות את המצוקה.

רבקה נוימן: אז המצוקה שלנו כמובן שבראש ובראשונה היא לגייס כוח אדם ואנחנו במצב של גירעון בכל המקומות האלה ויותר מזה, על זה מיכל תרחיב, כמפעילות מקלט לנשים נפגעות אלימות וילדיהן איזה שירותי קהילה אנחנו פוגשות ברחבי הארץ על מנת לממש את זכותם של הילדים – אם זה אבחון ואם זה טיפול ואם זה האנשים שעושים את זה ואם זה כל הדברים הללו.

רבקה נוימן: בעצם המסמך הזה כשהתחלנו לעבוד עליו, "מקצועות הצווארון הוורוד" נשמע קצת 'ברבי' כזה.

רבקה נוימן: אני חושבת שמה שעומד מאחורי המסמך הזה זה קריאת מצוקה שמשדרת כאן שהמדינה שלנו מתמודדת עם גירעון טיפולי בכל אחד מהתחומים האלה – בריאות, חינוך, רווחה, רווחה נפשית.

רבקה נוימן: אנחנו מחוייבים לטפל האוכלוסיות נורמטיביות וגם באוכלוסיות מוחלשות ואנחנו לא מגיעים לזה.

רבקה נוימן: ילדים רבים נפגעים לאורך הדרך, לא מאובחנים בזמן, לא מקבלים טיפולים בזמן ותיכף אנחנו נדבר גם על זה.

רבקה נוימן: אנחנו מדברות פה על סיפור שצופה את פני העתיד.

רבקה נוימן: אנחנו, היקף המשבר, אנחנו מדינה שהרעיבה את השירותים האלה יותר מעשור.

רבקה נוימן: זה נבע ממגמה של גם הפרטה מאוד נרחבת ואני חושבת שזה כמו המשל על אותו הסוס שמרעיבים ומרעיבים.

רבקה נוימן: אז אנחנו ערב לפני התמונה של אותו הסוס, כי הגענו לשיא ההרעבה של המערכות.

רבקה נוימן: ישנה בריחה של אותן הנשים החוצה וכולן יכולות להשתכר הרבה יותר בחוץ ובשוק הפרטי ויש דרישה היום בשוק הפרטי ויש גם מי שישלם ובעצם השירות הציבורי שהיה אמור לדאוג לכולנו ללא כל קשר למה המצב הכלכלי שלנו, קורס ולא מסוגל לעמוד בפרץ.

רבקה נוימן: יותר מזה, העובדות שנשארו ונאחזות בשירות הציבורי – אם מטעמי אידיאולוגיה ואם מטעמי שליחות, חוות עומס שלא היכרנו מעולם.

רבקה נוימן: הן חוות עומס מטורף והן לא מגיעות לעשות את העבודה וכאן אני רוצה רגע להגדיש, המחאה של העובדות היא לא רק על השכר שלאורך השנים נשחק והיא לא רק על המקום שמייחסים בחשיבות של העבודה שלהן, היא גם תנאי העבודה המחפירים והנוראיים.

רבקה נוימן: חלק מהן, בראיונות שעשינו ואני מניחה שגם איגוד העובדים הסוציאליים מדברות על זה, שזה לא אחראי להישאר היום במקום שבו הן עובדות ולהתיימר לספק את השירות, יותר אחראי מצידן לקום ולצאת ולייצר משבר שמחייב את המדינה לעצור ולהתחיל להתייחס אליו בכל אחד מהמשרדים הממשלתיים.

רבקה נוימן: מדינה משלמת היום, סליחה – לא המדינה, אלא החברה האזרחית משלמת כבר היום מחיר מאוד מאוד גבוה ואני רוצה לתת שתי דקות למיכל קודם שתשלים את הדברים שלי ברמת המקרים מהשטח.

עאידה תומא סלימאן: אני הבנתי ממך שגם מיכל תדבר ולכן אני חושבת שכדאי להעביר את זה אליה עכשיו על מנת שנוכל לעמוד הלוח הזמנים, בבקשה מיכל.

מיכל אוריון שגיא: אני גם אשתדל להיות מאוד קצרה.

מיכל אוריון שגיא: אנחנו חוות, ביחסים שלנו מול נותני שירותים ובעיקר אני אדבר על המקלטים, בעיקר מול שירותי הרווחה של הרשויות, שאותם אנחנו פוגשים ברשויות ואיתם יש לנו יחסי גומלין, אנחנו חווים קריסה של ממש בפן הזה.

מיכל אוריון שגיא: קושי מאוד גדול, תורים ארוכים לכל שירות שצריך.

מיכל אוריון שגיא: אני למשל אדבר פה על ילד שפגשתי הבוקר, שמחכה חודשים לפגוש את אבא שלו במרכז קשר והוא חווה רגרסיה מאוד קשה בגלל שהוא לא פוגש את אבא שלו והוא מתגעגע אליו.

מיכל אוריון שגיא: תהליך השיקום שלו בעצם נפגם וזה דבר מאוד פשוט לכאורה, נכון?

מיכל אוריון שגיא: לפגוש בפיקוח את אבא שלו ולהתחיל לבנות איזו שהיא מערכת יחסים בנפרדות של המשפחה הספציפית הזו – זה משהו נורא קטן לכאורה ומאוד מאוד פשוט וצריך לחכות חודשים על מנת שיהיה מי שיחזיק את זה.

מיכל אוריון שגיא: נשים שמגיעות למקלטים הן מוחזקות בהם והן מקבלות את המעטפת בפנים, אבל המפגש של החוצה הוא על גבול הבלתי אפשרי וזה בכל התחומים שאנחנו נושקות להם – גם המורכבויות שנשים מגיעות איתן מלכתחילה הולכות וגדלות, כי אלו דברים שהם לא מוחזקים בקהילה וגם השירותים שהם יכולות לקבל.

מיכל אוריון שגיא: זאת אומרת, גם הנשים מגיעות למצב יותר קשה וגם היכולת שלנו להנגיש להם שירותים הולכת ומתמעטת ופוחתת.

מיכל אוריון שגיא: לקבל מענה טלפוני לפניות שלנו אל מול משרד הרווחה זה הופך להיות יותר ויותר קשה, מאוד מורכב וקשה ובאמת, אני יכולה לתת עוד כל כך הרבה דוגמאות ספציפיות, אבל אני חושבת שהרעיון מובן.

עאידה תומא סלימאן: בואי, אני חושבת שלדיון הזה ישנם שני רבדים כשאנחנו מדברים, יש את הנושא של העובדות עצמן ואת מה שהן חוות והתנאים, תנאי ההעסקה שלהם שגורמים להבה מהן לעזוב ולעתים גם לנטוש את המקצוע.

עאידה תומא סלימאן: הרובד השני שאתן גם מעלות פה, זה כל הנושא של כאשר המצב הוא ככה במקצועות האלו, כאשר יש עומס, כאשר יש חוסר של סיפוק בוא נגיד, גם כן של העובדות.

עאידה תומא סלימאן: כל זה איך שהוא משליך על רמת השירות הניתנת לציבור.

עאידה תומא סלימאן: כאשר אנחנו לא מדברים פה על רמת שירותים בנושאים שבהם באותו רגע האדם לא קיבל את השירות וזהו – אפשר לעבור הלאה, אלא שזה מחסור בשירותים, delay בשירותים שעלולים לגרום לפגיעה מתמשכת ולהשלכות גם נפשיות וגם חברתיות באופן כללי על החברה כולה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שזה ברור ולאורך הדיון אנחנו כנראה נתייחס גם לזה וגם לזה.

עאידה תומא סלימאן: אני מודה לכן על העבודה החשובה שעשיתן בויצ"ו ועל המיקוד שנעשה בנושא הזה.

עאידה תומא סלימאן: כדאי גם לזכור שבגלל שיש את הממד המגדרי אצל העובדות במקצועות האלה, אנחנו גם יודעות שהמדינה לא המציאה פתרונות ליציאה של הנשים לשוק העבודה כדי לתמוך בעצם במשפחה על, אני לא הייתי אומרת 'אובדן', אבל על ירידה בשירות הבסיסי שנותנות הנשים הללו, תוך ההגדרות המגדריות הקיימות הללו עד היום.

עאידה תומא סלימאן: תודה לכן, אני רוצה לתת לאיגוד העובדים והעובדות הסוציאליות, אפרת רותם ואפרת לוי, אפשר לקבל את הרושם שהשם אפרת זה תנאי חובה להיות חלק מהאיגוד.

אפרת רותם: שמי אפרת רותם, אני עובדת סוציאלית ועורכת דין.

אפרת רותם: אני מנהלת את החטיבה הארצית באיגוד העובדים והעובדות הסוציאליים ואנחנו נציג פה היום ממצאים של סקר שעשינו במהלך חודש אפריל 2022, שבו בדקנו בעצם למה יש כל כך הרבה משרות פנויות.

אפרת רותם: אז יש היום כ-1,500 משרות פנויות שקיימות ועומדות.

אפרת רותם: פי אחת וחצי.

עאידה תומא סלימאן: כבר 1,500?

עאידה תומא סלימאן: לפני שלושה חודשים נאמר בדיון אצלי פה שזה עומד על כ-1,000 משרות.

אפרת רותם: אז הציטוט של ה-1,000 היה נכון לשנת 2020.

אפרת רותם: בעצם היום אנחנו מדברים כבר על גידול של פי אחת וחצי – כ-1,500 משרות.

אפרת רותם: אני מדברת על זה פה בהערכה, אך אחד לא באמת יודע כי יש כל כך הרבה מקומות וכל כך הרבה זה ושירותים מופרטים וזה.

אפרת רותם: אבל ההערכה היא מאוד הייתי אומרת ואני חייבת להגיד גם "זהירה" שלנו כשאנחנו מדברים על 1,500.

אפרת רותם: בעצם רצינו לבוא ולבדוק איך זה משפיע ואולי גם קצת למה.

אפרת רותם: הסקר הזה נערך בחודש אפריל האחרון ועליו ענו כמעט 1,800 עובדות סוציאליות ובואו נראה אם אני מצליחה לתפעל את זה.

אפרת רותם: השאלה הראשונה ששאלנו היא על גידול בעומס ב-3 השנים האחרונות, כ-63% מהעובדות הסוציאליות ששאלנו אמרו שבמהלך השנתיים האחרונות גדל העומס בכ-63%.

אפרת רותם: זה לא שבינואר 2020 המצב היה טוב יותר.

אפרת רותם: בואו, אנחנו נכנסנו למשבר הקורונה ולשנתיים האחרונות כשכבר אז לא היה אפשר לבצע את העבודה ומאז זה רק החמיר, כל פעם נכנסים לאיזו שהיא נקודה ואומרים "זה לא יכול להיות יותר גרוע", אבל זה יכול להיות יותר גרוע.

אפרת רותם: באנו ושאלנו "למה העומס גדל?", אז ככה: כ-86% מהעובדות הסוציאליות אומרות שזה גדל בגלל שהמצוקות גדלו ואנחנו יודעים את זה, בסדר?

אפרת רותם: כולם כבר דיברו על זה, הקורונה הביאה להגדלה של כמות הפניות, היא הביאה להעמקה של המצוקות, אבל לא רק זה.

עאידה תומא סלימאן: וכדאי להדגיש שזה לא יסתיים בתום הקורונה.

אפרת רותם: ממש לא.

עאידה תומא סלימאן: זאת אומרת המצוקות האלה לא ייעלמו פתאום עם הרגיעה במגיפה.

אפרת רותם: חד משמעית, זה לא ייעלם.

עאידה תומא סלימאן: המגיפה החברתית תמשיך הרבה מעבר למגפת הקורונה.

אפרת רותם: אנחנו עוד לא מדברים פה על משברים חברתיים, הידע המקצועי שלנו גם מאוד מראה את זה.

אפרת רותם: משברים חברתיים הם ב-delay מסוים.

אפרת רותם: אנחנו נראה בשנים הקרובות לכל אורכן עדיין את ההשפעה של זה.

אפרת רותם: אז כ-57% מהעובדות אומרות שהעומס לא גדל רק בגלל שהמצוקות החמירו, אלא כי עובדות אחרות עזבו.

אפרת רותם: אז אם עובדת אחרת בצוות עזבה, אותה עובדת שנשארה צריכה למלא את המקום שלה וכך נוצר איזה שהוא מצב מעגלי – עובדת אחת עוזבת, האחרת נושאת בעומס וזה מגיע בסופו של דבר עד לכדי כך שבסופו של דבר גם היא קורסת.

אפרת רותם: המשכנו ושאלנו קצת יותר על השינוי בהיקף של כוח האדם בשנתיים האחרונות.

אפרת רותם: 61% אמרו שיש פחות עובדות בשנתיים האחרונות.

אפרת רותם: אגב, כרבע אחוז מהעובדות אמרו שאין שינוי – אם יש יותר עבודה, אז גם באותה כמות של כוח אדם או גם אם יש יותר מצוקות אז גם אם זה אותו היקף של כוח אדם בעצם העומס גדל.

אפרת רותם: אבל 61% אמרו לנו שלא מספיק זה שגדלה המצוקה, יש גם פחות עובדות.

אפרת רותם: מתוכן כמעט 88% אומרות לנו שהסיבה שיש פחות עובדות זה כי העובדות עזבו ואף אחד לא מצליח לאייש את המשרות האלה.

אפרת רותם: מודעות מפורסמות ואנשים לא מגיעים לעשות את העבודה.

אפרת רותם: אז אני חושבת רגע על אותה עובדת סוציאלית שלמשל עובדת עם צעירות במצוקה עד עכשיו, עד 2020 לצורך העניין, היה לה איזה שהוא pull של כמות מסוימת של צעירות שהיא עבדה איתן וליוותה אותן, עכשיו המצוקה של כל צעירה היא יותר עמוקה ויותר קשה – אז זה דורש יותר זמן, יש יותר פניות שמגיעות מבחוץ והשולחן שלידה, של הקולגה – ריק, אז היא צריכה למלא את מקומה, מה שעוד יותר מגדיל את העומס.

אפרת רותם: .

אפרת רותם: מי שנפגעות מזה אלו כמובן, כפי שכבר נאמר העובדות, שצריכות לשאת בזה ובמה שזה אומר, אבל כמו שיושבת ראש הוועדה כבר אמרה, הנפגעים הראשיים אלו מי שאמורים לקבל את השירותים שהן נתונות.

אפרת רותם: אם מישהו עדיין משלה את עצמו שיש בישראל שירותים חברתיים מתפקדים, צר לי לפוצץ לו את הבועה.

אפרת רותם: זה ממש לא ככה.

אפרת רותם: ניסינו לבדוק כמה מקבלי שירות, או כמה מטופלים, או כמה לקוחות יש לכל עובדת סוציאלית.

אפרת רותם: אני אקח כדוגמא, בסדר?

אפרת רותם: בתחום האלימות במשפחה, אם אני לוקחת את כמות המטופלים בממוצע לעובדת לעומת היקף המשרה.

אפרת רותם: אגב, המשרות הן הרבה פעמים אינן משרות מלאות.

אפרת רותם: אנחנו מדברים פה על ממוצע של משרות חלקיות ויש לה פחות מעשר דקות – תשע דקות ו-50 שניות.

אפרת רותם: לשם הדגמה, לקח לי יותר זמן היום לעבור את הבידוק הבטחוני בכנסת, מאז שהוועדה התחילה היה צריך לעבור שלוש נשים לפי הזמן שעבר.

אפרת רותם: זו כמות הזמן שיש לעובדת הסוציאלית לתת לאישה, או יותר נכון כמות הזמן שיש לאישה לקבל.

עאידה תומא סלימאן: עבודה מעמיקה.

אפרת רותם: בזמן הזה היא צריכה לתת לה את התמיכה הרגשית שהיא זקוקה לה, אולי לסייע ביציאה למקלט כשצריך, אולי לסייע בהליכי שיקום, במיצוי זכויות, בסיוע לשכר דירה.

אפרת רותם: אני אתקדם.

עאידה תומא סלימאן: כן, בואי נתקדם.

אפרת רותם: בסדר גמור.

אפרת רותם: אני גם רוצה עוד רגע להעביר את רשות הדיבור לאפרת השנייה, שקצת תספר לנו פה מניסיונה, אבל אני אגיד עוד משפט אחד.

אפרת רותם: זו לא גזירת גורל, בואו, יש כאן מדיניות שמחליטה לייבש את השירותים החברתיים ולייבש את המקצועות האלו.

אפרת רותם: זה יכול היה להיות אחרת, יש עובדות סוציאליות מוכשרות, מקצועיות, שיכולות ויש להן את היכולת לעשות את העבודה.

עאידה תומא סלימאן: כן.

אפרת רותם: אנחנו גם בכיוון הנכון, אנחנו לקראת הסכם קיבוצי שעתיד להיחתם בימים הקרובים, הרבה אגב בזכות הסיוע שלך – יושבת ראש הוועדה ושל חברות וחברי כנסת נוספים וזה בזכות גם מאבק ככה מאוד מאוד עיקש.

עאידה תומא סלימאן: אני מאוד מקווה שאתם ומשרד האוצר עומדים בלוח הזמנים שסוכם.

אפרת רותם: אני גם מאוד מקווה, כרגע זה הכיוון ואני מאוד מקווה שאכן לא יהיו הפתעות.

אפרת רותם: אבל אני חייבת לומר שזה לא, זה צעד מדהים וזה הישג וזה נהדר ואני מלאת הערכה לעובדות הסוציאליות שנאבקו.

עאידה תומא סלימאן: אז לפני סיום השבוע הזה נשמע את הבשורה שנחתם ההסכם עם העובדים הסוציאליים?

עאידה תומא סלימאן: אני שואלת את משרד האוצר.

רום בראב: אני לא יודע להתייחס לזה, אני יכול לבדוק את זה ולעדכן.

קריאה: כן, כן ענבל אהרוני אמרה לי שהם חותמים ביום חמישי.

עאידה תומא סלימאן: אני יודעת, אני בשיח עם ענבל אהרוני.

עאידה תומא סלימאן: אני הייתי רוצה שזה ייחתם עוד לפני כמה חודשים, אבל אני לא במקרה שואלת את משרד האוצר.

עאידה תומא סלימאן: העובדות הסוציאליות רצו לחתום כבר מזמן.

עאידה תומא סלימאן: אז אני כן מבקשת לברר את זה ולוודא ולחזור אליי בתשובה עכשיו, כאילו תוך כדי הדיון.

רום בראב: אין בעיה.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

אפרת רותם: אני רק רוצה לומר שזה נהדר ובאמת אני מלאת הערכה לעובדות שנאבקות כבר שנתיים ולגיבוי של הסתדרות העובדים ובאמת ככה לסיוע של חברות וחברי הכנסת.

אפרת רותם: אבל בואו גם נשים את הדברים על השולחן, זה לא יפתור את כל הבעיות.

אפרת רותם: ביום שאחרי החתימה על ההסכם עדיין יהיו תשע דקות ו-50 שניות לאשה מוכה.

אפרת רותם: אפרת אני אשמח שתמשיכי קצת.

עאידה תומא סלימאן: כן, אפרת לוי את תמשיכי, אבל אני חייבת להגיד גם שהנתונים האלה מזעזעים.

עאידה תומא סלימאן: הנתונים האלה ממש, לא שאני לא מכירה את איך שזה עובד, אבל אני חייבת גם להגיד שהנתונים האלה גם כן הם לא הנתונים המדויקים כשמדובר על עובדות סוציאליות בחברה הערבית.

עאידה תומא סלימאן: המספרים שם מוכפלים פי שניים כאשר מדובר על עובדים סוציאליים ועל עובדות סוציאליות בחברה הערבית.

עאידה תומא סלימאן: רק היה לי חשוב להגיד שזה יהיה ברור.

עאידה תומא סלימאן: כן אפרת ואני שתי דקות מבקשת ממך, כי צריך להמשיך.

אפרת לוי: אין שום בעיה.

אפרת לוי: אז שלום, אני אפרת לוי ואני עובדת סוציאלית, אני חברה באיגוד העובדים והעובדות הסוציאליים ויושבת ראש וועדת מדיניות חברתית באיגוד ואני עובדת סוציאלית כבר 14 שנה.

אפרת לוי: במהלך השנים האלה עבדתי במגוון תפקידים במחלקות לשירותים חברתיים, בעמותות, גם בתפקידי שטח וגם בתפקידי ניהול.

אפרת לוי: אני בוגרת תואר ראשון ותואר שני בבודה סוציאלית ואינספור השתלמויות מקצועיות.

אפרת לוי: למעשה לא הפסקתי ללמוד מהרגע שסיימתי תואר ראשון.

אפרת לוי: לפני חודשיים לצערי הרב ואני אומרת את זה באמת בכאב, עזבתי את המגזר הציבורי ויצאתי לעצמאות.

אפרת לוי: זה לא צעד שרציתי לעשות, אלא שזה צעד שנאלצתי לעשות וזאת מאחר ולא הייתי מוכנה יותר לשלם את המחירים הכלכליים, הרגשיים, הפיזיים והנפשיים שמשלמת עובדת סוציאלית שעובדת היום במגזר הציבורי.

אפרת לוי: לפני מספר שנים, כשעבדתי כעו"ס משפחות במחלקה לשירותים חברתיים בדרום תל אביב היו תחת אחריותי כ-150 הורים וילדים, שרבים מהם תחת צווי בית משפט על מנת להגן על שלומם של הילדים.

אפרת לוי: עבדתי אז בחצי משרה, כ-19 וחצי שעות בשבוע ל-150 איש.

אפרת לוי: זה אומר שכמעט בלתי אפשרי לעשות תהליכים טיפוליים לעומק.

אפרת לוי: כשאני מצליחה ללוות משפחה בטיפול עומק, זה כמובן בא על חשבון כל השאר שנשאר להם פירורים של זמן שאני יכולה לתת.

אפרת לוי: באחת השיחות שלי עם ראש הצוות שלי דאז, היא סיפרה לי שאת חלק מהאימהות המטופלות אצלי היא זוכרת כילדות מגיעות אלינו למחלקה עם האימהות שלהן 20 שנה אחורה.

אפרת לוי: זה לא חייב להיראות ככה, כשזה עובד ואנחנו יודעות לעשות את העבודה, זה עובד מדהים.

אפרת לוי: כשאני מצליחה ללוות אישה שבעקבות תאונה נפלטה משוק העבודה, נכנסה לעוני ושקעה בדיכאון כי היא לא הצליחה לשלם עבור הטיפולים להם היו זקוקים שני ילדיה שהם עם צרכים מיוחדים, כשברגע הראשון האישה לא רצתה קשר איתי ולא רצתה ממני דבר ואחרי תהליך וקורס תעסוקה וליווי וכניסה לעבודה חדשה, האישה נאמה בטקס הסיום בקורס והודתה לי שלא וויתרתי לה – לא על הקשר בינינו ולא על הדחיפה להיכנס לקורס.

אפרת לוי: למעשה הנוסח המדויק שלה היה "..

אפרת לוי: אפרת העובדת הסוציאלית אמרה לי ללכת וגם כשאמרתי לא היא לא וויתרה.

אפרת לוי: אני הלכתי לקורס כדי להשתיק אותה..".

אפרת לוי: ועדיין, תהליך מרגש שכזה הוא כל כך מעט אל מול מה שאני יכולה ורוצה ומסוגלת לתת.

אפרת לוי: כי אין, אין משאבי זמן ואין משאבים של עזרה כלכלית ואין מסגרות טיפול בקהילה שמתקרבות אפילו לענות על הביקוש הקיים וכל זה עוד לפני הקורונה.

אפרת לוי: אנחנו יודעים מה המצב היום.

אפרת לוי: בנוסף לכל זה, המשכורת המבזה שאני מקבלת בסוף החודש – 47 ₪ לשעה וזה אחרי תואר שני ועשור של ניסיון.

אפרת לוי: אז נכון, כמו שאפרת אמרה – אני כל כך מקווה שהשבוע סוף סוף נחתום על הרפורמה, אבל מאחר והיא רק צעד אחד קטן בכיוון הנכון היא ממש לא הולכת לפתור את בעיות העומסים ואת בעיות היעד המענים ואת מה שהעובדות הסוציאליות מתמודדות איתו בשטח ובטח ובטח לא תפתור דבר עבור האוכלוסיות שאנחנו עובדים איתם ולא תקדם את האנשים הללו במילימטר צעד קדימה.

אפרת לוי: אני נמצאת כאן ומייצגת אלפי עובדות.

אפרת לוי: אני פה כי המדינה לא נותנת לנו לעשות את העבודה שאנחנו יודעות, אוהבות ומשקיעות שנים של לימודים כדי לעשות אותה בצורה המקצועית ביותר.

אפרת לוי: אני מאמינה גדולה במגזר ציבורי חזק לחברה שיש בה חוסן וסולידאריות ואני אמשיך להיאבק עבורנו העובדות ולא פחות מזה עבור אזרחי המדינה שמגיע להם שירות הרבה יותר טוב, נגיש ומכבד.

אפרת לוי: תודה.

עאידה תומא סלימאן: תודה רבה, תודה.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד שהישיבה הזו אם היא לא הייתה עוסקת בעובדות והיא הייתה עוסקת בעובדים, אף אחד לא היה מרגיש שחובה עליו להסביר כמה הוא טוב בעבודה שלו, כמה הוא עושה עבודה טובה וכמה העבודה שלו תורמת לחברה.

עאידה תומא סלימאן: אלא שהוא היה בא ודורש את מה שמגיע לו מבחינת השכר, מבחינת תנאי תעסוקה.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו הנשים חייבות לקחת על עצמינו את העניינים החברתיים ואת הראייה הכוללת, אבל אחד הדברים שבמאבקים שלנו צריכים להישמע באופן הרבה יותר ברור הוא הקול שלנו הדורש את הזכויות בלי שום התנצלות ובלי שום יותר מידי הסבר.

עאידה תומא סלימאן: אם אני לא טובה בעבודה אל תורידו לי את השכר – תפטרו אותי! אבל אם אני כבר עובדת אז מגיע לי את התנאים המקיימים את העבודה שלי בצורה המכובדת ואני חושבת שזה חשוב מאוד כי לצערי הרב אנחנו עדיין במצב שבו מנסים לכפות עלינו שיח שהוא אפולוגטי כזה כאשר אנחנו דורשות את הזכויות שלנו וזה לא חייב להיות ככה.

עאידה תומא סלימאן: תודה לך אפרת.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת את זכות הדיבור ואתן לא מבינות כמה הרשימה פה היא ארוכה היום.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת לפרופסור אורלי בנימין, חוקרת למגדר, את זכות הדיבור.

עאידה תומא סלימאן: אני רק רוצה שתקפידו על שלוש דקות על מנת שבאמת נוכל לעמוד בלוח הזמנים שלנו.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

אורלי בנימין: תודה רבה על האפשרות לדבר פה בפגישה החשובה הזאת היום.

אורלי בנימין: כמובן, כמו שכאן כל הדוברות שלפניי אמרו, אנחנו מדברות על מדיניות שיטתית שנמשכת באמת מאז סוף שנות ה-70' וביתר שאת מאז שנת 1985.

אורלי בנימין: אני בעצמי השתתפתי בישיבות ועדה כאלה כבר בתחילת שנות ה-2,000 במאבקי קלדניות, במאבקים אין סופיים על השיטה הכלכלית שעסוקה בלהציג – כמו שנעמה לזימי חברת הכנסת אמרה קודם, להציג גירעון מצומצם שבעצם נשאב ישירות מן הכיסים של העובדות המוחלשות ביותר, מה שאני קוראת לאורך השנים "תעסוקת עוני", תעסוקת עוני שמיוצרת על מנת שהאוצר יוכל להציג הישג במדיניות כלכלית.

אורלי בנימין: ההישג הזה הוא פשע, הוא פשע של גניבת כספים מעובדות שקודם כל תנאי ההעסקה החוקיים שלהם אינם מקוימים וזה קורה בשל השיטה של המכרזים, הסכמים עם מפעילים בתחומים שונים שלא מקיימים את הזכויות של העובדות.

אורלי בנימין: מהבחינה הזאת מה שידוע הוא הנורמטיבי והעברייני.

אורלי בנימין: אני רוצה להגיד שהעובדות הסוציאליות הגיעו להסכם קיבוצי לא רע ואני מקווה שהוא ייחתם ביום חמישי הקרוב.

אורלי בנימין: לדעתי בעוד אנחנו יושבות כאן יחד ואנחנו רואות את פרצופה האמיתי של השיטה, עלינו לתבוע איחוד ענפי בעיסוקי הצווארון הוורוד, כאשר תהיה לנו את האפשרות לתבוע צווי הרחבה.

אורלי בנימין: הצו של העובדות הסוציאליות לראשונה עתיד לחלץ אותן מתלות באבטחת הכנסה והדבר הזה צריך להיות נכון לכל אחת מהעובדות שמועסקת, אם זה בסיוע לקשישים, אם זה לפעוטות, אם בהקשר של חברות הסיעוד, אם זה בהקשר של הגירת עבודה, בכל אחד מהתחומים הללו.

אורלי בנימין: המאבק הזה שלנו כאן

אורלי בנימין: הוא לא נפרד מהמאבק לשינוי שכר המינימום, להעלאתו לפחות ל-40 ₪ לשעה.

אורלי בנימין: כל העובדות שלנו סובלות משכר מינימום נמוך מידי, כל העובדות שלנו הן למעשה חיות בעוני – לא כל העובדות אבל חלקן הגדול בעוני ומתמודדות בקושי משמעותי לקיים את הילדים שלהן.

אורלי בנימין: הגירעון הקטן שמדינת ישראל מתגאה בו, הוא הרעב של שולחנות האוכל הריקים של העובדות האלה.

אורלי בנימין: אני באמת חושבת שאנחנו צריכות לחשוב כיצד אנחנו מקדמות את המאבק המשותף הזה.

אורלי בנימין: אנחנו צריכות לשתף פעולה לאורך זמן.

אורלי בנימין: עאידה, אני יודעת שאת שומעת את הדברים הללו כבר הרבה שנים, אבל אם אנחנו לא נתבע שינוי חקיקתי מבחינת ההגדרה של ענף משותף שבו ההישגים של האיגודים יהיו חזקים יותר כמו העובדות הסוציאליות או המורות, שמשפיעים גם על העובדות שקשה להן להתארגן - כמו הסייעות, התומכות החינוכיות, העובדות בסיעוד, אז אנחנו לא נוכל להגיע להישגים עבורן ומהבחינה הזאת האיחוד הענפי הוא בראש סדר העדיפויות.

אורלי בנימין: השינוי החקיקתי הבא שאנחנו צריכים לתבוע הוא שכאשר יש לנו הפעלה של שירות חברתי באמצעות מפעילי שירותים, הממד של השכר לא יהיה מופקד בידיים של מפעילי השירותים שלא יודעים לכבד את החוק לעתים קרובות מידי והממד של השכר חייב להיות משולם על ידי גוף ציבורי – אם זו רשות מקומית, אם אלו משרדי הממשלה שחותמים על החוזים ואם אלו גופים ציבוריים שהופקדו על הנושא הזה.

אורלי בנימין: אנחנו לא יכולות להמשיך לדמיין ששיטת ההעסקה הזו ושיטת הפעלת השירותים הזאת היא לגיטימית.

אורלי בנימין: היא לא לגיטימית, היא מוחקת את המיומנות של העובדות כמו שאנחנו עכשיו שמענו והיא מותירה הרבה מאוד מהן בעוני.

אורלי בנימין: תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: תודה לך.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהצעת כמה הצעות שהן מאוד טובות, אבל מחייבות מאבק מאוד רציני אל מול הכוחות שפועלים בשוק ואל מול הממשלה באופן כללי.

עאידה תומא סלימאן: כי בסופו של דבר, יש מדיניות שמובלת על ידי הממשלה באופן כללי ועד עכשיו ממשלות ישראל לא העזו – אף אחת מהן, אלא להיפך – הובילו, לא העזו להתגרות במדיניות הזו ולהיפך, הובילו להעמקת המדיניות הזו ואימצו את המדיניות הזו.

עאידה תומא סלימאן: מדיניות ההפרטה, מדיניות ששוחקת את העובדים.

עאידה תומא סלימאן: אילה קיסר שוגרמן?

עאידה תומא סלימאן: אני מקווה שאני מבטאת את זה נכון.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה.

אילה קיסר שוגרמן: היי, שלום ותודה על ההזדמנות להציג.

אילה קיסר שוגרמן: אני אדבר ככה באמת כמה מילים מעטות.

אילה קיסר שוגרמן: שמי אילה קיסר שוגרמן, אני סוציולוגית, וערכתי מחקר עבור הקואליציה להעסקה ישירה ועמותת אית"ך מעכי להעסקת סייעות ותומכות חינוכיות במגזר החרדי.

אילה קיסר שוגרמן: אני רוצה לשים כאן איזה שהוא זרקור קטן על האוכלוסייה המסוימת הזו, שהיא עצמה אפשר לומר מושתקת, שבאמת אנחנו רואים את הנחיצות באמת, באיזה שהוא מנגנון או איזו שהיא התערבות משמעותית ממסדית מעבר באמת לרשתות החינוך החרדיות שבעצם מעסיקות את תומכות החינוך החרדיות הללו.

אילה קיסר שוגרמן: כשבאמת אנחנו רואים באופן ספציפי של האוכלוסייה הזו שישנה הפרה בוטה ושיטתית של הזכויות.

אילה קיסר שוגרמן: כלומר, גם שכר המינימום ואמנם מדובר כאן במוסדות חינוכיים לא רשמיים שמתוקצבים לרוב 75% מהתקצוב הרגיל של מוסדות חינוך רגילים ורשמיים ואולם הזכויות שלהן היו אמורות להיות מושוות.

אילה קיסר שוגרמן: השכר שלהן והתנאים היו אמורים להיות מושווים ואנחנו רואים בקרב האוכלוסייה הזאתי הפרה שיטתית כמו פיטורים בחודשי הקיץ, היעדר רצף תעסוקתי וכדומה.

אילה קיסר שוגרמן: כאשר יש פה איזה שהוא שילוב והשתקה של הנשים האלה נובעת גם מההזדהות מצד אחד עם המערכת וגם מתוך איזו שהיא נטייה תרבותית חברתית לא לאתגר את המערכות שבתוכן הן פועלות.

אילה קיסר שוגרמן: שוב, אני באתי לכאן רק כדי לשים איזה שהוא זרקור על קבוצת אוכלוסייה מסוימת כדי להראות ולהצביע על הנחיצות והחיוניות של הקמת מערכות למנגנוני אכיפה ופיקוח ואולי גם העברה באמת של התשלומים וכולי למוסדות ציבוריים אחרים.

אילה קיסר שוגרמן: תודה.

עאידה תומא סלימאן: תודה לך.

עאידה תומא סלימאן: הילה בן זיקרי, תומכת חינוכית, בבקשה.

הילה בן זיקרי: תודה רבה לחברת הכנסת ויושבת ראש הוועדה על רשות הדיבור, שלום לכולם קורים לי הילה בן זיקרי ואני תומכת חינוכית צמודת ילד, מה שנקרא "משלבת", של ילד עם צרכים מיוחדים בבית ספר רגיל ואני מייצגת את מאבק התומכות החינוכיות, מה שנקרא בעבר "סייעות".

הילה בן זיקרי: תנאי ההעסקה והשכר שלנו פשוט פוגעים בצורה ישירה בחינוך של הילדים שלנו וזה בצורה חד משמעית.

הילה בן זיקרי: זה פוגע במקצועיות שלנו ומידרדר אותה, כי מי שבאמת טובה במה שהיא עושה לא מוכנה לעבוד בתנאים האלה ובטח שלא בשכר הזה.

הילה בן זיקרי: השכר והתנאים לא עולים בקנה אחד עם דרישות התפקיד וזה ממש בלתי אפשרי לחיות ולהתקיים עם כזה סכום.

הילה בן זיקרי: אני יכולה להגיד על עצמי שאני עובדת במקסימום שעות שהתלמיד שלי נמצא בבית הספר ואני לא מגיעה אפילו ל-70% משרה.

הילה בן זיקרי: אני משתכרת במשהו כמו 3,000 ₪ בחודש.

הילה בן זיקרי: אי אפשר לחיות מזה באמת, זה לא מכבד – לא אותי, לא את כל הנשים שמחנכות את הילדים שלנו.

הילה בן זיקרי: מפרידים בינינו, יוצרים בינינו, כאילו יש סייעות או תומכות של חינוך מיוחד ושל בתי ספר.

הילה בן זיקרי: אנחנו ראינו את זה בצורה מאוד ברורה בחג הפסח עם ההסכם שלמי שתעבוד.

הילה בן זיקרי: מה שקורה זה שהם מתגמלים חלק וחלק נשארות ממורמרות – כמוני, אני יכולה להגיד.

הילה בן זיקרי: לא מאפשרים לנו להתאגד, איזה עצוב זה, אבל כאילו איך?

הילה בן זיקרי: אנחנו במדינה דמוקרטית, אנחנו מנסים המון המון שנים להתאגד וזה לא מצליח, אני לא מצליחה להבין למה.

הילה בן זיקרי: בסופו של יום מכניסים לעבוד במקצוע הזה את כל מי שיש לה דופק וזה רק כי צריך למלא את החסר, אין משהו אחר.

הילה בן זיקרי: האם הם מוכשרים לכך?

הילה בן זיקרי: לא בטוח.

הילה בן זיקרי: בשורה התחתונה עתיד חינוך הילדים שלנו הוא ממש בסכנה.

הילה בן זיקרי: זה פוגע רק בילדים שלנו.

הילה בן זיקרי: תודה.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

עאידה תומא סלימאן: האמת היא שהבעיות שעומדות בפניכן הן בעיות שגם כן, עסקנו בהן באחד הדיונים הקודמים ואחד הדברים הראשונים ששמעתי כשרציתי לעסוק בנושא וביקשתי ממרכז המחקר שיכין איזה שהוא מסמך שממצה את המצב וממפה את המצב, השאלה הראשונה הייתה "עאידה, על אילו סייעות את רוצה שנעשה את המחקר?

עאידה תומא סלימאן: " ואני אמרתי "מה זאת אומרת?

עאידה תומא סלימאן: " אמרו לי "תשמעי, מצב הסייעות בגנים זה משהו אחד ומצב הסייעות בבתי הספר זה משהו אחר" ואני באמת לא ידעתי שיש צורך לעשות את ההפרדה הזן ואפרופו דמוקרטיה, בדמוקרטיה לא משתמשים בתהליכים של הפרד ומשול ובדמוקרטיות הזכות להתאגד ולהיאבק ביחד זו זכות בסיסית ויש עוד כמה תהליכים שאני יכולה למנות ואפשר להסיק בסוף עד כמה המונח הזה "אנחנו מדינה דמוקרטית" הוא מלא בתוכן, אבל אני אשאיר את זה לכם.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה להעביר את רשות הדיבור לשירה כהן, לשעבר עובדת במזנון הכנסת.

עאידה תומא סלימאן: את האמת, כשדיברתי על עניין עובדות המזנון לא ידעתי שיש לי פה נציגה בוועדה, אז בבקשה שירה.

שירה כהן: ברשות יושבת ראש הוועדה, בוקר טוב לכולם.

שירה כהן: שמי שירה, אני מקרית מלאכי ואני עבדתי כ-13 שנים במזנון הכנסת, פוטרתי לאחר מאבק של עובדי המזנון לגבי פיטורי הפגרה.

שירה כהן: עבדתי שנים ללא תנאים, ללא הבראו או ימי חופשה, ללא תשלום בגין שעות נוספות, בלי אפילו לדעת שמגיע לי את הדברים האלה.

שירה כהן: גם לאחר שפוטרתי, בתום 13 שנות עבודה, לא קיבלתי דמי אבטלה בגלל כל פיטורי הפגרה, לא היה לי רצף.

שירה כהן: רוב העובדות במזנון הכנסת הן נשים, רובן, בעירק בוועדות השונות - היינו הרוב צוות נשים.

שירה כהן: רובן נשים חד הוריות או מבוגרות.

שירה כהן: עבדנו כולנו שעות רבות ללא תנאים וגם לא היה פיקוח שמישהו יגיד לנו מה מגיע לנו ומה לא מגיע לנו.

שירה כהן: גם כיום, כשיש פיקוח ומקבלים פיצויי פיטורין, רוב הקבלנים עובדים פה בין שנה ל-4 שנים, אז ככה שיוצא שהפיצויים ממש "מצחיקים".

שירה כהן: אפשר לומר שאם הייתי בעלת משפחה אין סיכוי שהייתי שורדת 13 שנים במזנון הכנסת.

שירה כהן: יש כיום עזיבה גדולה של בעיקר עובדות המזנון, קל יותר לפגוע בנשים ולהן קשה יותר למצוא עבודה, בעיקר נשים נשואות או אימהות צעירות שלמעסיקים קשה להעסיק אותן מסיבה של חופשות לידה וימי מחלה של ילדים.

שירה כהן: הגיע הזמן לשוויון מגדרי, בעיקר פה בכנסת שתהיה אור לכל המעסיקים בארץ ותילחם נגד העסקה קבלנית לפחות פה, שלא יהיו יותר עובדי קבלן ועובדות המזנון יהיו להם אור ותקווה בעיניים וגם הם יזכו לקבל מתנה ביום האישה או לפחות איגרת ברכה ויהיו גאות לעבוד פה בכנסת ישראל.

שירה כהן: תודה.

עאידה תומא סלימאן: זה לא רק ביוזמת חברי הכנסת, אלא מהמעסיק שלהם.

שירה כהן: כן, זה לצערי אפילו איגרת לא קיבלנו.

עאידה תומא סלימאן: כן, לצערי גם.

עאידה תומא סלימאן: אני מודה לך ואני חייבת להגיד שמאוד קשה לי לשמוע את הדברים שלך.

עאידה תומא סלימאן: זה לא שאני לא מכירה את המצב, אבל כל פעם זה מאוד קשה לשמוע שאנחנו יושבים ועובדים וחלק גדול מהעבודה שלנו מתקיימת ואנחנו מצליחים כחברי כנסת לתפקד בזכות זה שאתן נמצאות ואתן מגבות את העבודה שלנו תמיד בנעימות ותמיד ממש נותנות את הכבוד, מתייחסות בצורה יפה.

עאידה תומא סלימאן: אני רואה את העבודה הקשה שלכן, גם בלילות כשאנחנו נשארים פה ותמיד היה לי קשה לשמוע על התנאים שלכן.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שכלל חברי הכנסת צריכים להתבייש שהמצב הזה ממשיך להתקיים ואני חושבת שכן, בית המחוקקים אמור לתת דוגמא ועכשיו בית המחוקקים בצורת התעסוקה הזו נותן דוגמא שהיא בעיני מאוד מאוד רעה, שפוגעת בכלל העובדים והעובדות במדינת ישראל ואני חושבת שאנחנו אלו שצריכים לדאוג שהמצב הזה ישתנה.

עאידה תומא סלימאן: אני מודה לך שהגעת.

עאידה תומא סלימאן: חברת הכנסת נירה שפק, כשתרצי תסמני לי ואתן לך לדבר.

נירה שפק: אני אשמח.

עאידה תומא סלימאן: עכשיו?

עאידה תומא סלימאן: בבקשה.

נירה שפק: קודם כל אני חייבת לעשות רגע קישור לדיון האחרון שהיינו בו אתמול.

נירה שפק: אני חושבת ששם עמדתי על הצורך שלנו פשוט להיות שם על השולחן ולא לוותר ואתמול דיברתי על החוק שחייבים לקדם אותו לקראת הבחירות לרשויות המקומיות וכנראה מישהו עושה ואתמול בלילה השרה הרלוונטית אישרה את הצעת החוק וזה עולה לוועדת השרים בחקיקה.

נירה שפק: זאת אומרת שנשים שירוצו במועצות האזוריות בבחירות עוד שנה וקצת, אנחנו נריץ את החקיקה מהר , אבל זה כבר יעלה לטרום.

עאידה תומא סלימאן: ברכות, בואי רק נקווה שכולם יחזיקו מעמד עד שתגיעה העת.

נירה שפק: כולם יחזיקו מעמד.

נירה שפק: כמו שברור לי שמי שצריך לעשות את זה, זה לא אופוזיציה ולא קואליציה, אלא כל, איך אמרת על העובדים והעובדות?

נירה שפק: זו צריכה להיות הבושה של כולנו.

נירה שפק: אז ככה גם ההצלחה של כולנו צריכה להיות.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד לך, חברת הכנסת נירה שפק, שאני הייתי מעורבת ולא הייתי חברת כנסת אז אבל הובלתי את הלובינג ליצירת החוק שאת עושה לו את התיקון עכשיו.

נירה שפק: איזה כיף לשמוע.

נירה שפק: אז זה דבר אחד.

נירה שפק: אז אני אומרת, קודם כל אנחנו רוב האוכלוסייה, תראו כמה אנחנו יושבות פה ואומרת שבסוף באצבע שלנו הדברים יקומו.

נירה שפק: אז כאילו בואו, בואו, אני כאילו לא מדברת על הדברים שגם צריכים אבל יש לנו דרך, אנחנו לא צריכים להיות תלויים.

נירה שפק: אנחנו כולנו מדברים על מגדר ואני אומרת לכם חבר'ה, אני בכלל לא מדברת על זה ממקום של מגדר, זה כשל שוק.

נירה שפק: פשוט כשל שוק.

נירה שפק: זה כאילו יהיה לי מיליון דולר בכיס אחד ומיליון דולר בכיס שני ואני אגיד 'רגע, את המיליון דולר הזה אני אפקיד ואני אשקיע ואני אצור איתו תעסוקה ודברים למען החברה ועם המיליון השני יאללה, בוא נשאיר אותו בכיס, לא קרה כלום', נראה לכם שמישהו יעשה דבר כזה?

נירה שפק: אותו הדבר בתעסוקת נשים, זה כשל שוק וכך צריך להתייחס לזה.

נירה שפק: אף אחד לא עושה לי טובה בגלל שאני אישה.

נירה שפק: וזו תפיסת העולם שלי.

נירה שפק: אני חייבת להגיד וזה משהו שלא תכננתי להגיד את זה כשדיברה חברת הכנסת.

נירה שפק: בתקציב שעבר לצערי יצא לי לחוות בתור חברת ועדת כספים, אנחנו ישבנו לתוך הלילה ועברו לכוסות שהן חד פעמיות ואני רואה את אחת העובדות דוחפת ודוחפת ודוחפת ואמרתי לה "בואי אני אעזור לך", דחפתי את העגלה ואימאל'ה היא לא זזה לי.

נירה שפק: הסתכלתי על העגלה הכבדה הזאתי ואומרים לי "אבל זה מה שכתוב בפניה ובמכרז של הקבלן", כאילו איבדנו את זה?

נירה שפק: וכן, אני מתביישת להגיד שלוקח לי כבר חצי שנה להחליף להם את העגלות.

נירה שפק: חצי שנה אני לא מצליחה להחליף את ה-פקקטה עגלות האלה וזה בושה לנו, אני ממש מתביישת.

נירה שפק: זה לא, זה לפני שמדברים על הדברים ועל התנאים הבסיסיים ואני לא אפסיק עם זה.

נירה שפק: אני מאוד שמחה לקיים את הוועדה הזאת שמעלה דברים, אני חברה ב-ipu שזה הפרלמנט של הפרלמנטים ויש שם כוח מאוד חזק של נשים ופרלמנטים בעולם וכל דבר שצריך פה אני פה בשביל זה ואני חושבת שצריך להפסיק דבר אחד – כל ענף שנכנסות בו נשים יש כאילו משהו שהוא קבוע – נכנסות נשים, יוצאים גברים, עולה העומס, יורדת היוקרה, יורדים תנאי התעסוקה, עולה השחיקה, אין אופק ואין אורח חיים למי שעושה את העבודה הזו.

עאידה תומא סלימאן: אבל יש מגדר, שאת אמרת בהתחלה שאת לא רוצה להתייחס אליו.

נירה שפק: לא, אז אני אומרת.

עאידה תומא סלימאן: אז זהו, זה הממד המגדרי.

נירה שפק: אני אומרת נכון, יש את הממד הזה.

נירה שפק: אבל אני קוראת לו "כשל שוק" גם, כי מישהו מפסיד כאן.

נירה שפק: מישהו מפסיד כאן ואנחנו ראינו את זה גם דרך אגב, גם בצבא.

עאידה תומא סלימאן: רובינו מפסידים, אבל יש כאלה שמרוויחים מהמציאות הזו ועל זה צריך לדבר.

עאידה תומא סלימאן: יש אנשים שמרוויחים.

נירה שפק: אז אנחנו נתקן ונטפל בזה וזה לא רק במקצועות האלה.

נירה שפק: כשאני רואה את המרפאות בעיסוק ואת הקלינאיות והיועצות והעובדות הסוציאליות, זה לא הליבה שלי אבל אני לוחמת איתך בזה וכל מה שצריך אנחנו נעבוד.

נירה שפק: תודה.

עאידה תומא סלימאן: תודה לך.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת את רשות הדיבור לאסנת זיו מאית"ך מעכי.

עאידה תומא סלימאן: ואחר כך תדבר גאיה שיפמן, נציגת הסטודנטים.

אסנת זיו: כן, היי תודה.

אסנת זיו: אז אני אסנת זיו ואני עורכת דין מעמותת אית"ך מעכי – משפטניות למען צדק חברתי.

אסנת זיו: למי שלא יודע, אנחנו עמותה יהודית ערבית שפועלת כבר למעלה מ-20 שנה בשדה הפמיניסטי ומקדמת זכויות של נשים.

עאידה תומא סלימאן: בוועדה אנחנו מכירים.

אסנת זיו: בוועדה מכירים אז נתקדם.

אסנת זיו: אז אני מנהלת את הקו החם, קו הסיוע של העמותה שפועל בפריסה ארצית לקבלת פניות בעיקר בתחום של תעסוקה בשכר נמוך וביטוח לאומי.

אסנת זיו: רוב הפניות שאנחנו מקבלות באמת הן בעלות אופי של צווארון וורוד והייתי רוצה להציג קצת את השטח ואת הבעיות שאנחנו מתמודדות איתן ברמה המקצועית ולהגין מה הן הבעיות באמת התעסוקתיות של הנשים במקצועות האלה.

אסנת זיו: אני כן אגיד שרוב הפניות שאנחנו מקבלות, למעלה מ-50% הן של נשים שמועסקות בתחומי החינוך, בעיקר של תומכות החינוך בתחום החינוכי וכן, בהמשך לדברים שאמרה איילה, להפנות דווקא את הזרקור לנשים שהן לא יכולות או יש איזו שהיא מניעה מבחינתן לבוא ולדבר – נשים מאוכלוסיות מוחלשות, מהחברה החרדית והערבית, שמועסקות בתחומי החינוך המוכר שאינו רשמי.

אסנת זיו: מדובר במוסדות שמתוקצבים על ידי המדינה, אמורים לפחות להיות מפוקחים על ידי המדינה, אבל סובלות מהפרות הכי משמעותיות בתנאי ההעסקה שלהן.

אסנת זיו: אז אם הייתי צריכה לצייר מעגלים הייתי אומרת שיש את המעגל של הנשים שמועסקות בתחום הצווארון הוורוד ויש את החצר האחורית שלהן, שאלו נשים שמועסקות באותן מוסדות וסובלות עד מאוד מלהגיע אפילו למינימום בתחום הזה.

אסנת זיו: אז לא בכדי אין פה איתנו היום סייעות, תומכות חינוכיות מהמגזר המוכר שאינו רשמי.

אסנת זיו: זה כי הן מפנימות הרבה מאוד מהמסרים שקיימים גם ככה מהמקצועות בתחום הצווארון הוורוד והטיפולים של קשר הערכים שהן צריכות להתנדב, הערכיות הגדולה שבהעסקה עם האוכלוסיות האלה, שבאה בהכרח על חשבון התגמול שהן זכאיות לו.

אסנת זיו: רוב רובן של הנשים הללו, אני הגשתי נייר עמדה וגם כתבתי בעצם את הבעיות העיקריות, אבל חשוב לי שכן להזכיר אותן.

אסנת זיו: התגמול הנמוך הוא חוצה מגזרים ותחומי תעסוקה וכולן סובלות ממנו וזה חלק בעצם שהוא בלתי נפרד בעצם מהעסקה בצורה חלקית, שלא מאפשרת הגעה למשרה מלאה וזה גם נובע מהצורך של נשים בעיקר לאזן את החיים שלהן עם הצורך בגידול הילדים.

אסנת זיו: כן הייתי רוצה להזכיר את הנושא של היעדר הידע בנוגע למיצוי זכויות והסכמים מסורבלים ולא נגישים.

אסנת זיו: נשים שמועסקות בתחומים האלו הן הרבה פעמים נתונות בעצם, הזכויות שלהן נתונות להסכמים קיבוציים מאוד מאוד מסורבלים, הן לא יודעות למה הן זכאיות, אף אחד לא מנגיש להן את הזכויות האלה וזה יוצר איזה שהוא מעגל שלא מאפשר גם מיצוי זכויות, גם במידה והזכויות האלה קיימות.

אסנת זיו: פיצולי מעסיקים זו תופעה שקיימת בצורה נרחבת למשל וגם לזה צריך לשים סטופ, זה חלק גם מהתופעה של ההעסקה העקיפה.

אסנת זיו: הזכרתי עוד כל מיני דברים נוספים ואני לא אתעסק בהם בגלל שהם כבר נאמרו בנוסף לעוד הרבה דברים אחרים.

אסנת זיו: כן הייתי רוצה להגיד משהו על הוואקום הזה, של מקצועות הטיפול ומי מטפל ובמי מטפלים וגם להגיד שגם קווי הסיוע – בין אם זה של עמותות, עורכות דין, עובדות סוציאליות, סובלים גם הם באמת מהזנחה קשה ומתגמולים לא הולמים, זה לא מבחינת איזה שהוא בכי, אבל להגיד שגם כאן אנחנו מסתמכות הרבה מאוד על התנדבות וזה בשביל לעזור לאוכלוסיות מוחלשות וכל המצב הזה הוא בלתי נסבל ומנציח בעצם את היחס של נשים לחברה וגם את האוכלוסיות שאנחנו בעצם מנסות לעזור להן ולייצג אותן.

עאידה תומא סלימאן: תודה רבה, זו הייתה סקירה מקיפה.

עאידה תומא סלימאן: טוב, אני אמרתי שאני אתן את זכות הדיבור לגאיה שיפמן ואחריה אנחנו נשמע את עלמה ארליך מתא אופק ירושלים.

גאיה שיפמן: שלום לכולן.

גאיה שיפמן: אז אני גאיה שיפמן, אני סטודנטית בסמינר הקיבוצי לחינוך דמוקרטי ואני מאוד מתרגשת להיות כאן.

גאיה שיפמן: אני נציגת תאים סטודנטיאליים של תנועת "דרכנו", תנועת אזרחית חוץ מפלגתית בישראל.

גאיה שיפמן: אני מייצגת חברים וחברות שלי, אנחנו 80% נשים בתואר לחינוך, שבחרו ללמוד חינוך מתוך תשוקה אמיתית למקצוע, מתוך הרצון להשפיע ולשנות ולהיות חלק מהמערכת ואנחנו נתקלות כבר בשנה ד' לתואר, כבר בשלב הסטאז' בלא מעט בעיות.

גאיה שיפמן: אחת הבעיות המרכזיות וכבר דובר עליה הרגע היא כל הנושא של ריבוי מעסיקים ואנחנו בתור מתמחות צעירות, שהוותק שלנו בעולם העבודה הוא לא רחב, אנחנו פחות או לא מכירות כלל את כל התנאים שמגיעים לנו ולא מכירות את כל הפרוצדורה בין המעסיקים וישנם מעסיקים רבים שלאו דווקא נותנים את התנאים הסוציאליים שמובטחים לנו וזו בעצם הבעיה הראשונה שלנו.

גאיה שיפמן: בעיה נוספת היא האתגר הכלכלי שלנו בתור סטודנטים, בייחוד בשנה הזאת של התואר.

גאיה שיפמן: אנחנו גם משלמות שכר לימוד מלא בשנת הלימודים הרביעית שלנו וביחד עם זאת מקבלות שכר זעום.

גאיה שיפמן: אנחנו נדרשות לכ-13 שעות שבועיות, שזה שליש משרה והפער בין מורה בשנה ראשונה במערכת לבין מורה וותיקה יותר שנמצאת במערכת קצת יותר שנים הוא 250%, שביחס למדינות ה-oecd אנחנו נמצאים במקום השני מהסוף, רשימה שמונה בעצם מדינות כמו יוון, פורטוגל, טורקיה, שנמצאות הרבה מאחורינו.

גאיה שיפמן: צמצום הפער הזה הוא מאוד משמעותי ומאוד רלוונטי.

גאיה שיפמן: אני חושבת שאנחנו קהל שבוי.

גאיה שיפמן: אני הגעתי לתואר מתוך הידיעה שהשכר שלי נמוך, מתוך הידיעה שהתנאים שלי לא מספיק טובים ועדיין החלטתי ללמוד חינוך, אבל אני חושבת שזה אסור לקבל את המציאות כמו שהיא ולמרות שאני עדיין אישאר במערכת ועדיין אישאר בתחום החינוך אני חייבת להילחם שלי, אנחנו חייבת להילחם על התנאים שלנו.

גאיה שיפמן: תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: אני רק אזכיר שלאחר שכבר נתתי את זכות הדיבור לנציגה של תא אופק בירושלים, אני ארצה אחר כך להעלות את הנציגה של משרד החינוך על מנת שנוכל לקבל תשובה שנוגע לתנאי ההעסקה של גם הסגל החינוכי וגם של היועצות.

עאידה תומא סלימאן: אני הבנתי שבענייני שכר יש לנו נציגה בזום בכל העניין של השכר במשרד החינוך, אז אנחנו נרצה לשמוע מה העמדה של המשרד בנושא הזה.

נירה שפק: אני מתנצלת שאני נאלצת ללכת לוועדת הכספים, אני אמשיך לעקוב.

עאידה תומא סלימאן: תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: אז אני רוצה לתת עכשיו את זכות הדיבור לעלמה ארליך ולאחר מכן אנחנו נחזור לשמוע את הנציגה של משרד החינוך.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה.

עלמה ארליך: תודה רבה ליושבת ראש הוועדה על כינוס הדיון החשוב הזה.

עלמה ארליך: אני עלמה ואני יושבת ראש של "תא אופק" באוניברסיטה העברית, של מפלגת העבודה.

עלמה ארליך: אני פעילה במאבק להעסקה ישירה באוניברסיטה.

עלמה ארליך: העסקה קבלנית היא רעה חולה שכמו שאנחנו יודעות, התחילה במקצועות הניקיון והאבטחה השונים ובעצם התרחבה למקצועות נשיים שבאמת אנחנו מייצגות כאן, בדיון היום.

עלמה ארליך: העסקה קבלנית זה ביטוי לרמיסת מעמד הנשים גם בשוק העבודה הרחב ושל הנשים הכי מוחלשות בפרט.

עלמה ארליך: אני מבקשת באמת להתייחס עכשיו לאלו שבאמת נמצאות הכי "בתחתית" והתייחסנו אליהן בתחילת הדיון ואלו הן עובדות הניקיון ועובדות הניקיון באוניברסיטה בפרט.

עלמה ארליך: עד לא מזמן האוניברסיטאות התכחשו לעוולה הזו, שנקראת העסקה קבלנית.

עלמה ארליך: עד לא מזמן, כשממש השבוע, כשהאוניברסיטאות הכריזו על מעבר והקמה של חברה בת של האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בן גוריון.

עלמה ארליך: אני שמחה שהאוניברסיטאות סוף סוף מכירות בעוולה הזו שנקראת העסקה קבלנית, אבל חברת בת היא צורה אחרת של אותו הדבר בעצם.

עלמה ארליך: העובדות יישארו מודרות מקהילת האוניברסיטה.

עלמה ארליך: ההכרזה על הקמת חברת בת על חשבון העובדות, ללא שיח איתן והעברת מעסיק ממקום למקום כאילו הן היו סחורה, רק מראה שהאוניברסיטאות לא רואות בהן כבנות אדם.

עלמה ארליך: גם תחת חברה בת קושי ההתאגדות יישאר מהסיבה שהן פשוט עדיין לא עובדות באופן ישיר אצל המעסיק שלהן.

עלמה ארליך: האוניברסיטאות טוענות שהפגיעה החוזרת בזכויות של עובדות הניקיון תיפסק תחת אותה חברת בת, אבל אף אחד לא יכול להבטיח לנו את זה ובמיוחד לאור העובדה שאין לעובדות איגוד וכל שיפור ושמירה על התנאים של עובדות הניקיון נעשה תוך מאבק יחס עם הסגל, הסגל הזוטר וסטודנטים וסטודנטיות.

עלמה ארליך: אני רוצה לשאול איפה האחריות של האוניברסיטאות שנהנות מאוניברסיטה נקייה ובריאה, דבר שהוא כל כך חשוב ושאנחנו יודעות את זה עכשיו – במיוחד בתקופת הקורונה, אבל מצד שני מפקירה אותן לשירותים חיצוניים.

עלמה ארליך: אני מאמינה שעל האוניברסיטאות להיות מגדלור של קידמה, סולידריות וצדק ובה כל קהילת האוניברסיטה היא חלק מעיצוב שלה והלך הרוח שלה וביניהן כל העובדות וזה כלל לא משנה מאיפה הן הגיעו ובמה הן עובדות.

עלמה ארליך: בתוך זה, אני רוצה לקרוא לאיסור העסקה קבלנית בכל המקצועות במשק.

עלמה ארליך: כי הרעה החולה הזו נמצאת בכל מקום, זה לא עניין של שינוי קוסמטי, זה לא עניין שאנחנו עכשיו צריכים לתבוע תנאים ולהגן עליהן יותר.

עלמה ארליך: אנחנו פשוט רואות שבכל מקום שוב ושוב התנאים של העובדות יירמסו כשהן מועסקות בצורה הזו.

עלמה ארליך: תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: כן.

עאידה תומא סלימאן: תודה לך.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד שכמו כל מאבק, השינוי לצערנו לפעמים הוא איטי, אבל אין שינוי בלי מאבקים אמיתיים ואני זוכרת את הישיבה הראשונה שניהלתי בוועדה הזו, לפני כחמש שנים אולי?

עאידה תומא סלימאן: בקדנציה בכנסת ה-20 בנושא של העסקה ישירה של עובדות ניקיון באוניברסיטאות.

עאידה תומא סלימאן: היו חלק ממנכ"לי האוניברסיטאות שלא הבינו בכלל מה אני רוצה מהם.

עאידה תומא סלימאן: זאת אומרת הם לא הבינה בכלל למה אנחנו מעלות את הנושא הזה.

עאידה תומא סלימאן: בשבילם הם לא צריכים להתעסק בנושא, הם הוציאו מכרז, יש מעסיק וזהו "תפנו למעסיק של העובדות".

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שמאז וזה בא, אני לא אומרת שאני פתחתי את המאבק הזה – שלא יהיו אשליות בנושא.

עאידה תומא סלימאן: אני הבאתי את זה לדיון אצלי אחרי שראיתי שיש באמת מאבק שמתנהל גם באוניברסיטת תל אביב, גם באוניברסיטת חיפה ושמעורבים בו סטודנטים מדהימים וגם סטודנטיות וגם סגל זוטר שתמך וגם אני עצמי השתתפתי בהפגנות – גם באוניברסיטת תל אביב וגם באוניברסיטת חיפה ואם תהיה כוונה לקיים עוד הפגנות מהסוג הזה אני אשמח מאוד להיות חלק מהמאבק הזה.

עאידה תומא סלימאן: אבל בלי להשמיע את הקול ובלי לעבור את הצעדים הראשוניים אי אפשר יהיה לנצח את המכונה הגדולה הזו שנקראת "תעסוקה בלתי ישירה" ואני חושבת שצריך שתמשיכו במאבק הזה.

עאידה תומא סלימאן: אני מאוד שמחה לראות תמיד את הסטודנטים ואת הסטודנטיות מרימים את הנושא הזה עם העובדות ומרימים סוג של "מגפון" על מנת להיות הקול של אותן עובדות שלא מצליחות להשמיע ואני חושבת שצריך להמשיך במאבק הזה.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת את רשות הדיבור למאיה פרץ, ראש תחום פיתוח וקמפיינים מ"כוח לעובדים", אחר כך נשמע את עדנה סבג שהיא גננת בצהרון ובגלל זה אני דחיתי קצת נציגת משרד החינוך, כי היחס עכשיו הוא באמת לדברים שלעובדות שנמצאות תחת החסות של משרד החינוך יש להגיד.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה מאיה.

מאיה פרץ: תודה רבה, קודם כל תודה על הדיון באמת הכל כך חשוב הזה, בנושא עובדות צווארון וורוד.

מאיה פרץ: אני מניחה שהתגרים הרבים שעומדים בפני עובדות – גם מבחינת תנאי העסקה וגם מבחינת המקצועות השונים בצווארון וורוד כבר הועלו.

מאיה פרץ: אחד הדברים המרכזיים שאנחנו רצינו לשים עליו את הפוקוס היום הוא בעצם "המעמד הפרופסיונאלי" של עובדות צווארון וורוד.

מאיה פרץ: ישנן שתי דוגמאות מרכזיות שיש לנו ב"כוח לעובדים" והם עובדות המשפחתונים, שיושבת ראש הוועדה מכירה את המאבק שלהן מאוד מקרוב וגם גננות הצהרונים בירושלים, שתיכף נשמע מהן באופן אישי.

מאיה פרץ: אבל באמת אנחנו רואים שיש איזה שהוא יחס מאוד מאוד נמוך לעבודה של העבודות.

מאיה פרץ: זאת אומרת גם עובדות המשפחתונים והצהרונים ובמיוחד בגיל הרך ועד בית הספר, שבעצם מתייחסים לעובדות כ"שמרטפיות" ולא כבעצם אחראיות על חינוך באופן כללי או על חינוך לגיל הרך בתקופה שהיא כן מאוד קריטית.

מאיה פרץ: אחד מהדברים שמובילים לכך היא העובדה שאין איגוד מקצועי בצווארון וורוד או פחות איגוד מקצועי בצווארון וורוד.

מאיה פרץ: אנחנו יכולים לראות שכשיש איגודים מקצועיים אז הם גם דואגים לקידום הפרופסיה ולא רק לתנאי העבודה, שכמובן גם הם קריטיים.

מאיה פרץ: מבחינתנו זה משהו שאנחנו שמים עליו דגש עכשיו, באמירה שמדובר במחנכות ומחנכות שצריכות לקבל על כך הכרה ומבחינתנו הדרך לעשות את זה היא בעצם לחזק את איגודי העובדים במקצועות השונים ובכך גם להעלות את הפרופסיה וכמובן גם את התנאים בעתיד.

מאיה פרץ: אז ככה זה המרכז.

מאיה פרץ: אפשר גם, אני אשמח שתיכף נשמע גם את עובדות הצהרונים בעצמן ואם אנחנו רוצים לדבר על המטפלות במשפחתונים אז אנחנו יכולות במאבק שלהן ממש לתת דוגמא לאיך הן כולן היו מפוזרות כל אחת לעצמה, בכפר שלה או בעיר שלה או בשכונה שלה וברגע שהקימו איגוד משותף, הן הצליחו להיאבק על נושאים ביחד, שהם גם זכויות וגם בתור הכרה המשמעות של השירות שהן נותנות ואני חושבת שזה משהו שהוא מאוד וחשוב גם לשים עליו דגש כשאנחנו מתייחסות למקצועות צווארון וורוד.

מאיה פרץ: תודה.

עאידה תומא סלימאן: תודה רבה ואני חייבת להגיד שאני תמיד הערכתי ומעריכה את התרומה שלכם דווקא ב"כוח לעובדים" בתוך איגוד העובדות במקצועות השונים – גם עובדות המשפחתונים, גם הסייעות וגם הרבה מקצועות אחרים.

עאידה תומא סלימאן: אז אנחנו עכשיו עוברים לעדנה, עדנה סבג.

עדנה סבג: היי, שלום.

עדנה סבג: קודם כל תודה רבה לכם על הדיון הזה שהוא דיון חשוב מאוד.

עדנה סבג: אני עדנה סבג ואם זכור לך, אנחנו היינו פה גם לפני שלושה חודשים.

עאידה תומא סלימאן: בטח שזכור לי.

עדנה סבג: והעלינו את כל הקשיים שיש לנו כעובדות צהרונים, במיוחד לסייעות.

עדנה סבג: אם אתם רוצים אני יכולה לחזור על הדברים שכבר נאמרו פה אז, על התנאים המאוד מאוד קשים.

עדנה סבג: עדיין את יודעת, עדיין אין לנו עובדות כי אף אחת לא רוצה לבוא ולעבוד בצהרונים וזה מהסיבה שהשכר הוא מאוד מאוד נמוך, אף אחת לא רוצה להיכנס ולעבוד בעבור 37 שקלים לשעה כשהעובדות מקבלות בין 30 ל-31 ילדים ללא עזרה.

עדנה סבג: כאילו שתי עובדות – מובילה וסייעת באותו גן, על 31 ילדים, שזו אחריות.

עדנה סבג: לפני כן, כשהתחלתם את הדיון אתם דיברתם על כל מיני דברים כמו "אין פה חברי כנסת".

עדנה סבג: אבל אתם צריכים, מי שלא נמצא פה חשוב לומר, שכל חברי הכנסת, גם אנשים שיושבים שם בהייטק יש להם ילדים, נכדים, יש להם מכל קשת המגזרים של הילדים.

עדנה סבג: זה החינוך של הילדים שלהם, זה הדבר הכי חשוב בעולם.

עדנה סבג: אני חושבת שזה הדבר לפני לגעת בדברים אחרים צריך לגעת בחינוך הילדים, כי ככה גודל דור ודור כדי לקבל חינוך יותר טוב ויותר משמעותי וזה לגבי העתיד של כל ילד וילד.

עדנה סבג: הקושי בתוך הצהרון, זה ממש קשה.

עדנה סבג: אין לנו עובדות אז אנחנו באות חולות לעבודה, אנחנו מגיעות גם כשיש תחלופה וכל יום מתחלפת סייעת.

עדנה סבג: עכשיו שתבינו, יש המון צהרונים שאין בהם סייעת או מובילה קבועה, כל יום מישהי אחרת מגיעה ומתחלפת.

עדנה סבג: אתם לא יודעים מה זה עושה לילדים, את יודע?

עדנה סבג: אין קביעות, אין סדר יום, הילדים נכנסים לרגרסיה.

עדנה סבג: אלו דברים שאין לדעת.

עדנה סבג: אני לפעמים נכנסת לפעמים ויש גנים, את יודעת אני עכשיו שמעתי סיפור שאני נשבעת לך, אני אומרת לך שאני כמייצגת עובדות מתקשרת אליי עובדת ואומרת לי "..

עדנה סבג: שלחו לי עובדת בת 12..".

עאידה תומא סלימאן: מה?

עאידה תומא סלימאן: לא!

עדנה סבג: אני נשבעת לך וכשאת אומרת לרכזת שלך דבר כזה, היא מתחמקת והיא אומרת "..

עדנה סבג: לא, לא.." וזה כי אין להם עובדות.

עדנה סבג: יום אחד מתקשרת אליי עובדת "עדנה, אני אקבל שכר על היום הזה?.." ואת יודעת למה היא שאלה אותי דבר כזה?

עדנה סבג: היא אמרה אין לי, למובילה שלי מחליפה ולי, אני רוצה לבוא לעבודה.

עדנה סבג: אבל אין, סגרו את הצהרון, אמרו להורים "תבואו בשעה 14:00..".

עדנה סבג: אני אומרת לך יש לי אין ספור סיפורים שאין לי בכלל זמן למנות אותם.

עדנה סבג: אבל יש דבר שחשוב לי מאוד לומר, הדובדבן שבקצפת הוא שעדיין אנחנו יצאנו ליום אזהרת שביתה וצחקו עלינו.

עדנה סבג: אף אחד לא בא, ביקשנו להיפגש עם משרד האוצר, עם משרד החינוך ואף אחד לא רוצה להיפגש איתנו.

עדנה סבג: היחידה שהסכימה להיפגש איתנו הייתה נעמה לזימי חברת הכנסת וכל הכבוד לה, היא הגיעה אלינו עד למשרד.

עדנה סבג: את יודעת, זה היה בתקופה של הקורונה וסגרו פה.

עדנה סבג: היא הייתה מקסימה ואני אומרת לך שהיא היחידה שהגיעה, חוץ ממנה אף אחד לא מוכן להיפגש.

עדנה סבג: עכשיו, נפגשנו עם סגן ראש העיר ואת יודעת, הם מדברים ומשחקים אותה.

עדנה סבג: עכשיו, אני רוצה להגיד לך עאידה את הדבר הכי חשוב שכולכם תשמעו והלוואי שזה יגיע לאוזניים שם.

עדנה סבג: אני עוד לא ראיתי דבר כזה במדינה מתוקנת, אני ממש ולא רק אני, אנחנו מזועזעים כל 800 העובדות.

עדנה סבג: תקשיבי, הם אמרו לנו והזמינו אותנו למשא ומתן ואיימו, זה איום!

עאידה תומא סלימאן: מי הם?

עאידה תומא סלימאן: מי אלו "הם"?

עדנה סבג: עיריית ירושלים וכל הצוות שם שניהל מולנו את המשא ומתן, עורכי הדין שלהם, הדובר מטעם עיריית ירושלים.

עדנה סבג: אני קצת לא זוכרת שמות.

עאידה תומא סלימאן: זה לא חשוב שמות עכשיו, אוקי העירייה.

עדנה סבג: את יודעת מה הם אמרו לנו עאידה?

עדנה סבג: את חייבת להקשיב.

עדנה סבג: הם אמרו לנו "אתן, אם אתן לא תפסיקו את המאבק להעלאת השכר ואם לא תפסיקו לאיים עלינו בשביתה – אנחנו נעביר אתכן למעסיק אחר עם תנאים מחפירים.

עדנה סבג: .

עדנה סבג: " והם עומדים על זה "..

עדנה סבג: עכשיו תתנו לנו תשובה, אם אתן לא מפסיקות אין אתן לא איתנו.

עדנה סבג: אנחנו זורקים אתכן לפח" ככה זה נשמע.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, מזעזע.

עדנה סבג: זה מזעזע מאוד.

עדנה סבג: מישהו צריך לקחת את הכפפה.

עדנה סבג: עכשיו יש לי עוד כל כך הרבה.

עאידה תומא סלימאן: לא, לא אי אפשר.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת לעבור הלאה.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו צריכות גם לשמוע תשובות ממשרד החינוך.

עדנה סבג: אבל באמת עאידה, אנחנו מתחננות, 800 עובדות לא להיזרק לאיזו חברה.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו גם נפנה לעיריית ירושלים ואנחנו נבדוק את העניין הזה.

עדנה סבג: זה מה שרציתי לדעת, אם זה שקר או אמת.

עדנה סבג: אם הם באמת מסוגלים לעשות את זה, וסליחה זה פשוט כל כך בוער בי הדבר הזה.

עאידה תומא סלימאן: אני יודעת ואני מרגישה את זה, אבל אנחנו חייבות גם כן לנסות לקבל תשובות.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו גם ננסה לפנות לעיריית ירושלים ולקבל תשובה בעניין הזה.

עדנה סבג: את זה הייתי מאוד רוצה, שתפנו לעירייה ולבדוק אם זה בכלל מותר לו.

עדנה סבג: עוד מעט יש בחירות.

עאידה תומא סלימאן: תודה עדנה, תודה לכן.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת את רשות הדיבור לגברת סוניה פרץ – סמנכ"לית ומנהלת אגף בכיר כוח אדם בהוראה ממשרד החינוך.

עאידה תומא סלימאן: שלום לך גברתי.

סוניה פרץ: שלום ובוקר טוב.

עאידה תומא סלימאן: בוקר טוב.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו כבר יושבות פה משהו כמו שעה וחצי ושומעות פה את התלונות בקשר להרבה ממקצועות הצווארון הוורוד ותנאי העסקן, אבל בעיקר אני רוצה לבקש את התייחסותך למה שעלה עכשיו גם בנושא ואני יודעת שהן לא בתעסוקה ישירה של משרד החינוך, אבל בסופו של דבר משרד החינוך אכן מממן את השירות הזה והוא אחראי גם מהבחינה המקצועית על השירותים האלה.

עאידה תומא סלימאן: עלו פה הדרישות של הסייעות וגם תנאי ההעסקה שלהן ואני ארצה לשמוע מה משרד החינוך אומר על כך.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו אכן פנינו לפי זה, לאחר הדיון הקודם שהתקיים בנושא הסייעות.

עאידה תומא סלימאן: מה היא העמדה של משרד החינוך בנושא הזה?

עאידה תומא סלימאן: האם אתם מודעים ומודעות והאם השרה עצמה גם כן מודעת למצב שנוצר, שהוא בעצם פגיעה בתנאי העסקה של העובדות בתחום חינוכי שעלולה וכן היא גם פוגעת ברמת החינוך שמקבלים הילדים האלה במוסדות החינוכיים הללו ואם כן, מה הן התוכניות שלכם על מנת לפתור את הבעיות הללו?

סוניה פרץ: אז האמת היא שבמסגרת תפקידי אני מטפלת בעובדי הוראה ואני חשבתי שהמיקוד פה בדיון יהיה יותר בכל מה שקשור לתנאי ההעסקה של העובדים.

עאידה תומא סלימאן: עלו גם הטענות של הסטודנטיות להוראה וסליחה שאני לא חידדתי את זה גם.

עאידה תומא סלימאן: לפחות אלה שמועסקים באופן ישיר במוסדות החינוכיים.

עאידה תומא סלימאן: על פה גם כל העניין של שכר המורים והמורות.

סוניה פרץ: כן.

סוניה פרץ: אז לעניין הזה אני אגיד שזה אחד היעדים המאוד חשובים שלנו.

סוניה פרץ: כל עניין שכר המורים ובדגש על שכר המורים והמורות ובדגש על שכרם של המורים החדשים שנכנסים למערכת.

סוניה פרץ: זה אחד הדברים שאנחנו מובילים אותו במסגרת משאיים ומתנים שאנחנו מקיימים עכשיו.

סוניה פרץ: זה באמת אחד היעדים החשובים שלנו בתוך תהליכי העבודה, שאנחנו חושבים שזה גם חלק מהפתרונות או לפחות אחד הפתרונות המרכזיים גם למענה על חוסרים של עובדי הוראה – תופעה שהולכת וגדלה ושנות הקורונה בהחלט העצימו את העניין הזה.

סוניה פרץ: אז כמו שאמרתי, זה באמת נמצא על סדר היום שלנו ואנחנו פועלים על מנת.

עאידה תומא סלימאן: סליחה, אבל כאשר את אומרת גברתי "נמצא בסדר היום שלנו", את יכולה בבקשה לפרט יותר מה זה אומר?

עאידה תומא סלימאן: האם מתנהל עכשיו משא ומתן עם משרד האוצר בנושא הזה?

עאידה תומא סלימאן: מה הדרישה שלכם בנושא הזה?

עאידה תומא סלימאן: מה, כאילו איפה זה עומד אצלכם בסדר היום?

סוניה פרץ: אז אני אמרתי שזה במסגרת המשא ומתן, משא ומתן שהמדינה מקיימת מול ארגוני המורים והנושא הזה של השכר למורה חדש הוא בהחלט אחד הנושאים המרכזיים שלנו בתוך השיח.

עאידה תומא סלימאן: ישנה ציפייה או צפי לאן זה יוביל המשא ומתן הזה?

עאידה תומא סלימאן: האם תיחמתם את זה בלוח זמנים, האם ידוע איך מתקדמים נכון לעכשיו?

סוניה פרץ: תראי, אנחנו מאוד רוצים והשאיפה היא שהדבר הזה יהיה הרבה לפני תחילת שנת הלימודים הקרובה וזאת בכדי שאנחנו נפתח את השנה באופן תקין ונוכל להיענות לצורכי המערכת, זאת השאיפה של כולנו וזה משא ומתן, אז.

עאידה תומא סלימאן: אם אני לא טועה על מנת שתהיו מוכנים ואם יש ציפייה שזה יסתיים לפני כדי שתוכלו להתכונן, חודשי הקיץ הם תקופת ההכנות לפתיחת שנת הלימודים, כלומר יולי – אוגוסט.

עאידה תומא סלימאן: זה אומר שהמשא ומתן, כדי שתוכלו באמת והתקווה היא – ככה אני מבינה, המשא ומתן צריך להגיע לסיומו ככה בסוף יוני, משהו כזה.

עאידה תומא סלימאן: אחרת אתם לא תוכלו להתכונן.

סוניה פרץ: קודם כל אנחנו בעיצומן של ההכנות.

סוניה פרץ: את ההכנות אנחנו מתחילי הרבה מאוד זמן לפני יולי אוגוסט.

עאידה תומא סלימאן: ברור, יש הרבה הכנות.

עאידה תומא סלימאן: אבל כאשר מדברים על לגייס צוותים.

סוניה פרץ: נכון.

סוניה פרץ: תראו, זה אחד היעדים שלנו.

סוניה פרץ: אנחנו כולנו ערים לזה וכולנו מודעים לזה ולשם אנחנו גם מכוונים.

עאידה תומא סלימאן: ואם יש לך איזו שהיא התייחסות בעניין הסייעות אנחנו נשמח לשמוע.

סוניה פרץ: אני לא כל כך יודעת להתייחס לעניין הסייעות, אני אשמח לחזור לוועדה בנושא הזה אחר כך.

סוניה פרץ: אני כן יכולה להגיד שזה דבר שהוא משותף לנו ולשלטון המקומי, אני יודעת שהשלטון המקומי עושה המון לטובת העניין הזה.

סוניה פרץ: אני לא יודעת אם יש נציג מטעם השלטון המקומי בישיבת הוועדה היום, אבל שווה לשמוע גם כן את עמדתם, אני חושבת שזה מאוד חשוב.

עאידה תומא סלימאן: ברור שזה חשוב לשמוע את עמדתם, אבל סופו של דבר אני יודעת טוב מאוד ואת זה אני יודעת גם מהדיון הקודם שניהלנו פה בנושא, שחלק מישובים בשלטון המקומי בסופו של דבר מוסיפים מכיסם לתקציבים שהם מקבלים ממשרד החינוך וזה בכדי לשלם לסייעות.

עאידה תומא סלימאן: זה לא שאני פותרת אותם מהאחריות ואנחנו כן נשב איתם ונדבר איתם, אבל זה אומר שאתם באופן ישיר או לא ישיר, כאילו משרד החינוך צריך לקבל החלטה בעיני, שהיא החלטה ברמת מדיניות שכן הסייעות הן מחנכות ובראיה שלכם הן חלק מהצוותים החינוכיים שמשרד החינוך מוביל על מנת להנגיש את השירות שעליו הוא אמון וזה החינוך.

עאידה תומא סלימאן: כלומר, בלי ההתערבות של משרד החינוך גם הוא בתנאי ההעסקה של הסייעות אתם תגיעו לאותו החוסר שכבר קיים במערכת החינוך של צוותים שמוכנים לעבוד בתנאים כאלה שהם תנאים מחפירים.

עאידה תומא סלימאן: אז זה ייפול בסופו של דבר שוב עליכם ולא רק על המרכז לשלטון מקומי.

עאידה תומא סלימאן: לזרוק את זה ולהגיד "המרכז לשלטון מקומי הוא המעסיק", זה טוב.

סוניה פרץ: לא, לא אמרתי את זה, ואני מתנצלת כי לא התכוונתי, ואם זה מה שהובן אז לא לזה התכוונתי.

סוניה פרץ: אמרתי שהם השותפים שלנו וצריך לשמוע גם את עמדתם בנושא הזה.

עאידה תומא סלימאן: צריך לשמוע, אבל בינתיים בואי נשמע אתכם.

עאידה תומא סלימאן: הם לא נוכחים פה, אתם נמצאים.

עאידה תומא סלימאן: את נמצאת פה, יש שניים בשותפות הזו, אז בואי שנשמע את הראשון, שהוא המשרד, שהוא היותר אחראי ואחר כך נשמע את מרכז השלטון המקומי.

עאידה תומא סלימאן: אז מהי העמדה שלכם.

סוניה פרץ: לכן אני אמרתי, אני הקדמתי ואמרתי שהתפקיד שלי אינו כולל את עניין הסייעות ולכן אני צריכה לחזור פה למשרד על מנת לעשות את הבירור הזה ואנחנו נחזור אליכם בעניין הזה אחר כך.

עאידה תומא סלימאן: אפשר רק לדעת מי האחראי בעניין הסייעות במשרד החינוך?

עאידה תומא סלימאן: על מנת שנדע למי לכוון את ההזמנה לדיון הבא שייערך בנושא?

סוניה פרץ: אני חושבת שזה המנהל הפדגוגי אבל אני אבדוק את זה אצלנו ואני אחזור לוועדה.

עאידה תומא סלימאן: המנהל הפדגוגי?

עאידה תומא סלימאן: אנחנו מדברים פה על תנאי העסקה, מה זה שייך לפדגוגי?

קריאה: היא לא יודעת.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי טוב.

סוניה פרץ: אני לא אמרתי שאני לא יודעת, אמרתי שאני אבדוק.

עאידה תומא סלימאן: טוב, תודה.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו נחכה לתשובה מכם ובינתיים אני מבינה שבמשרד האוצר יש לכם תשובה לשאלה שלי בעניין העובדים הסוציאליים והעובדות הסוציאליות.

רום בראב: כן.

רום בראב: אגף השכר במשרד האוצר ואיגוד העובדים והעובדות הסוציאליות יושבים בעבודה מאוד מאומצת וזאת על מנת לחתום על ההסכם כבר ביום חמישי הקרוב או עד יום חמישי הקרוב.

רום בראב: נכון לרגע זה עדיין קיימים פערים וקיימת עוד עבודה.

רום בראב: אבל כאמור, גם המשרד וגם איגוד העובדים הסוציאליים עושים את כל המאמצים האפשריים על מנת לעמוד בחתימה של הסכם עד ליום חמישי הקרוב.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי.

אפרת רותם: אם אפשר רק להגיד, את כל הפערים אפשר לפתור והכל בסדר אם יושבים 24/7 והכל בסדר ביום חמישי הקרוב חותמים, איחור של שנה, אבל זה לחלוטין אפשרי.

עאידה תומא סלימאן: אני אישית לא היה לי ספק שאיגוד העובדים סוציאליים מוכן לפתור את כל הבעיות האלה, אני מאוד מקווה שלאוצר יש את אותה כוונה והיא כן לפתור את כל הבעיות.

עאידה תומא סלימאן: לגבי הפערים שמעתי עוד מאז, כשהתחילו את כל המאבק הזה והתחילו להגיד כל פעם ששאלנו "יש פערים", זאת מילה מאוד יפה להגיד.

עאידה תומא סלימאן: יש דרישות וכבר מקיימים עליהן שיחות ומשא ומתן חודשים על גבי חודשים, ההסכם הזה היה צריך להיחתם עוד ביולי, ואני מאוד מאוד מקווה שלא יקרה מצב שבתחילת השבוע הבא אני אפתח את הדיון של הוועדה בכל נושא שלא יהיה ולא אברך על ההסכם שנחתם.

עאידה תומא סלימאן: אני מאוד מקווה שביום שני בדיון הבא שלנו בוועדה הזו אנחנו נוכל לברך שסוף סוף נחתם ההסכם הזה ושאתם תעמדו בלוח הזמנים שאתם העמדתם לעצמכם, כי את האמת?

עאידה תומא סלימאן: – אף אחד מאיתנו לא רוצה לראות לא קריסה ולא שביתה של עובדים סוציאליים.

עאידה תומא סלימאן: תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: תאמינו או לא – יש עדיין עוד אנשים שנרשמו לדיון הזה ועוד לא שמענו אותם.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת שתי דקות לשלושה דוברים שעדיין לא שמענו אותם ואחר כך אנחנו נסכם את הדיון, כי בכל זאת אי אפשר להמשיך עד אינסוף.

עאידה תומא סלימאן: עירית גזית מאקי"ם ואחר כך גליה ציון מנעמ"ת.

עירית גזית: תודה רבה.

עירית גזית: אני מאקי"ם, הארגון הארצי לאנשים עם מוגבלות שכלית ואני קודם כל רוצה להגיד תודה לכל העובדות המסורות בכל מקצועות הליווי, ההדרכה, הטיפול, מקצועות הבריאות והעבודה הסוציאלית ואני כאן כדי להגיד שאנחנו ממש בלב הקטסטרופה.

עירית גזית: אין לנו עובדות ועובדים ואני רוצה להזכיר שכל מי שעובד בהייטק לא יוכל לעבוד אם העובדים יהיו בבית, אם ההורים לא יוכלו לקבל טיפול, אם אנשים עם מוגבלות לא יוכלו לקבל טיפול.

עירית גזית: העובדים והעובדות שלנו כולם היו במהלך כל תקופת הקורונה נכנסו לסגרים בתוך המסגרות, עזבו משפחות ונכנסו לבידודים יחד עם האנשים.

עירית גזית: זאת לא עבודה שמאפשרת עבודה היברידית – חייבים להגיע למקום העבודה, ואני חושבת שלא יהיה די בשיפור השכר.

עירית גזית: צריכה לקום בדיוק כמו שקמה הוועדה הבין משרדית לטיפול במשבר בכוח האדם בהייטק, המשבר במקצועות האלו הוא הרבה יותר חמור וצריכה לקום וועדה בין משרדית ולחשוב על פתרונות הרבה יותר יצירתיים מאשר עוד שקל אחד או שניים בשכר, שאני חלילה לא מזלזלת בזה, אבל זה צריך לכלום גם אולי נקודות זיכוי במס הכנסה למי שעובדת ומגיעה לסך המס בכלל, הטבות למשל בהגרלות לדיור – כל המחיר למשתכן, לתת איזו שהיא עדיפות למי שעובד ועובדת במקצועות האלה, הכרה בכלל במקצועות האלה – למתג אותם, קורסי הכשרה שמקנים הטבות בשכר.

עירית גזית: זו צריכה להיות ממש חשיבה מחוץ לקופסה, כי אנחנו ממש בפתחה של קטסטרופה.

עירית גזית: אני לא יודעת כמה מסגרות לא ייפתחו או לא יוכלו לתפקד.

עירית גזית: אנחנו גם נתקלים בקושי עם הסייעות בחינוך המיוחד, אנחנו מפעילים הארכות יום ובאמת, אנחנו משלמים הרבה יותר משכר המינימום.

עירית גזית: אנחנו מקבלים מהמדינה כמפעיל שכר מינימום ובעצם מתוך הכיס של העמותה אנחנו מוציאים את ההפרש וחייב להיות פתרון מאוד מאוד יצירתי ומאוד מאוד דרמטי.

עאידה תומא סלימאן: אבל אתן יודעות שזה הרעיון של ההפרטה, זה בדיוק הרעיון של ההפרטה – שהמדינה מתנערת מהאחריות שלה כלפיי השירותים האלה וזה לא הולך ב"בום" כשמוציאים מקצוע אחד או תחום אחד להפרטה, זה קורה עם הזמן.

עאידה תומא סלימאן: מכרסמים לאט לאט באחריותה של המדינה ואז נכנסת הפילנתרופיה ונכנסים ארגונים, אבל בבת אחד גם כן נכנס כל העניין של פרסום תנאי השכר וההעסקה על מנת שיוכלו להתאזן.

עאידה תומא סלימאן: זה כל הרעיון של ההפרטה.

עירית גזית: זה נכון, אבל מה שאני אומרת זה שעכשיו, אולי עכשיו זה הזמן להתעורר, אני לא יודעת.

עירית גזית: פשוט כי מה שקורה עכשיו זה מצב כזה שעוד לא היה, גם משבר הקורונה.

עאידה תומא סלימאן: אני אוהבת כשחושבים שזה איזה שהוא מקרה של "נרדמו במשמרת" או לא שמו לב, זאת מדיניות מכוונת, שכל מי שאחראי במדינה הזו בשני העשורים האחרונים רצה להוביל את המדיניות הכלכלית הזו והתנער מהאחריות כלפיי החברה וכלפיי השירותים החברתיים ונותניהם ולצערי הרב, אמנם קראו הם לעצמם "ממשלת השינוי", אבל הם ממשיכים גם את הדרך הזו.

עירית גזית: אנחנו פה כדי להתריע, אין לנו משהו אחר או דרך אחרת.

עאידה תומא סלימאן: אני יודעת, אני יודעת.

עאידה תומא סלימאן: אבל ההתרעה הזאת צריכה להיאמר בצורה הכי ברורה.

עירית גזית: אני חושבת שבסוף מי שהכי סובלות וסובלים הם האנשים שנזקקים לשירותים האלה ואני רק מזכירה את המקרים האחרונים במסגרות לאנשים עם מוגבלות, שחלקם נבעו ממחסור בכוח אדם, מתשישות של צוותים, מאיכות כוח האדם – שהיום כולנו יודעים שמאוד קשה לברור את כוח האדם כי פשוט אין כוח אדם.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, תודה רבה לך עירית.

עאידה תומא סלימאן: עורכת הדין גילה עציון, גם כן שתי דקות, ואחר כך אנחנו נעביר את רשות הדיבור להיידי מ"כולנו משפחה", ובזה אנחנו מסיימות את הדיון הזה.

גליה עציון: אני רק אגיד שאני יושבת פה עצובה, כי אנחנו שוב ושוב שומעות איך חשוב לפתור את בעיית השוויון המגדרי ובעיות השכר בהפניית נשים להייטק ובסופו של יום העולם לא מתפקד בלי הגופים החברתיים וזו לא "תחרות המסכנים", אבל אני רק רוצה להזכיר וזה כמשל, זה לא שהן היחידות בשרשרת, אבל המחנכות המטפלות במעונות מגילאי לידה ועד שלוש ועאידה את היית שותפה במאבק, טרם התכנסה וועדת המחירים לדון בשכר שלהן וזה באופן מפתיע.

גליה עציון: אנחנו רואות מה קורה אצל העובדות הסוציאליות וזה לא פלא שחסר שם אנשים.

עאידה תומא סלימאן: אני לא אגיד מה חשבתי על ההסכם שנעשה.

עאידה תומא סלימאן: אני ידעתי שזה היה יותר מידי קל.

גליה עציון: אני כן אגיד שאנחנו לא ישבנו עם היד על השלטר והייתה אחריות מאוד גדולה כלפיי ילדים וכלפיי פעוטות, שבלי שהם – ראינו את זה בקורונה, מי שעמד בחוד החנית בקורונה היום עובדות סוציאליות, היו מחנכות, היו מורות ואלו הגורמים שישבו שם, או יותר נכון שעמדו בחוד החנית ואלו הגורמים שפשוט ממשיכים להתעלם מהם וממשיכים לא לתת להם שכר.

גליה עציון: אני רק על מנת לסבר את האוזן, אנחנו שמענו את בעיית הסייעות והיא בעיה קשה.

גליה עציון: המחנכות במעונות רוצות להגיע לשלב שבו הן יקבלו שכר כמו הסייעות.

גליה עציון: אז רק ככה שתבינו את שרשרת המזון.

גליה עציון: עכשיו אני לא מדברת רק בשמן, אני מדברת על עצם ההסתכלות על המקצועות של צווארון וורוד כעל מקצועות שאפשר לוותר עליהם, אז אתן יודעות מה?

גליה עציון: שיוותרו עליהם ואנחנו נראה מה קורה.

עאידה תומא סלימאן: אני לא חושבת שהם חושבים שאפשר לוותר עליהם, אני חושבת שהם חושבים שאפשר עדיין להחזיק את האנשים בתנאים האלה.

גליה עציון: אני יכולה להגיד לך שלפחות במעונות, בדיוק כמו שאמרה עירית קודם – גם במעונות לפעוטות אנחנו באותו המצב, אין כוח אדם בכלל.

גליה עציון: אז בסדר, בסוף אנחנו נגיע למצב שבו אנחנו נהיה אומת הסטארט אפ, נחליף טיטולים ונטפל בפעוטות ונחנך אותם גם כי אתן יודעות – גילאי לידה עד שלוש זה מצריך גם חינוך וזה יהיה כנראה דרך הזום.

גליה עציון: אז בסדר, נמציא את האפליקציה שתטפל בפעוטות, אולי רובוטים.

גליה עציון: תודה.

עאידה תומא סלימאן: תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: היידי, בבקשה.

היידי טיקוצקי: טוב אז שלום לכולם, אני היידי ואני ככה שומעת את הדברים פה, ואני רוצה לספר שאני באה לא בפתחה של קטסטרופה, אלא מתוך הקטסטרופה.

היידי טיקוצקי: אני מנהלת מעון בבני ברק ומכירה לא רק בבני ברק.

היידי טיקוצקי: אמנם בני ברק זה המגזר החרדי, שחשבנו ששם סייעות ומטלות יש יותר ולמרבה הצער מסתבר שגם שם המצב הוא קטסטרופלי ואני בקשר ורואה גם הרבה מאוד אחרות.

היידי טיקוצקי: אני מבינה שדיברו כאן הרבה מאוד כבר על נושא הסייעות וכמו שמישהי הזכירה – המטפלות והסייעות במעונות יום היו רוצות להגיע למצב של סייעות בגני ילדים מהרבה מאוד בחינות וסיבות וחשוב לי מאוד שתבינו שמצב העבודה במעונות היום הוא בעצם על אנושי, הוא בלתי אפשרי, אנחנו מרגישות ויודעות שדורשים מאיתנו משהו שהוא לא מתאפשר.

היידי טיקוצקי: האם יש כאן מישהי שגידלה פעם עשרה ילדים?

היידי טיקוצקי: כי אני במגזר שלי מכירה הרבה יותר שגידלו עשרה ילדים, אבל אף אחד לא גידלה עשרה ילדים בני אותו הגיל.

היידי טיקוצקי: כשהיא קיבלה את הילד העשירי שלה, היה לה כבר ילד בכור בן עשרים.

היידי טיקוצקי: אנחנו מבקשים מהבנות, מבנות הצוות לקבל 11 פעוטות שלא יודעים לאכול לבד, שלא יודעים להשכיב את עצמם לישון לבד, הם לא יודעים לחתל את עצמם לבד, בטח שלא יודעים לגמול את עצמם לבד מחיתולים.

היידי טיקוצקי: אנחנו מבקשים מהן לעשות את כל זה במשך כ-8 שעות יום יום ובנוסף לכל להישאר נעימות, חייכניות, מתוות דרך – נשות חינוך.

היידי טיקוצקי: יש כאן משהו אבסורדי, משהו שהוא בלתי אפשרי ואני רואה את השחיקה ואני רואה את הנטישה.

היידי טיקוצקי: הנטישה הזאת היא הכרחית, כמעט אין כאן אפשרות אחרת ובאמת, תחשבו מה קורה לילד שמטפלת היא בשבילו אמא, היא אמא שנייה שלו.

היידי טיקוצקי: ילד שנמצא שמונה שעות ביום, האמא השנייה שלו זו המטפלות שלו.

עאידה תומא סלימאן: אני יכולה לשאול שאלה?

היידי טיקוצקי: כן.

עאידה תומא סלימאן: כמה מקבלת מטפלת אצלך במעון?

היידי טיקוצקי: השכר אצלינו מתחיל ב-32 ₪.

עאידה תומא סלימאן: 32 ₪?

היידי טיקוצקי: לשעה, עלוב מאוד.

היידי טיקוצקי: 32 ₪ לשעה והשכר שנע אצל המטפלות הוא בין שכר המינימום, שזה 30 ₪ לבין, יש כבר היום 40 ₪ או 41-42 ₪ לשעה, שזה לא מספק.

עאידה תומא סלימאן: בטוח שלא.

היידי טיקוצקי: זה לא מספק בכלל.

היידי טיקוצקי: ישנה גם בעיה מאוד מאוד קשה במעונות.

היידי טיקוצקי: בעצם אנחנו, זה נראה שאין החלטה איך להתייחס למטפלות.

היידי טיקוצקי: מה הן?

היידי טיקוצקי: נשות חינוך או נשות טיפול טכני?

עאידה תומא סלימאן: כן, כן.

היידי טיקוצקי: יש דרישה ללמוד, יש דרישה להוציא תעודה, יש דרישה לקורסים, להשתלמויות – אין להן את הזמן, אפילו ימי השתלמות בסיסיים אין.

היידי טיקוצקי: זאת אומרת אישה שעובדת שמונה שעות ביום, כל יום, אמורה ללמוד ואפילו קורס עזרה ראשונה שזה פשוט מאוד.

עאידה תומא סלימאן: אבל ממה שהבנתי, עכשיו היה איזה משהו במשרד החינוך שמתגמלים את המחנכות כאשר הן יוצאות להכשרות?

היידי טיקוצקי: כן וסליחה מראש שאני אקרא לזה בדיחה פורימית, אבל כן.

היידי טיקוצקי: לא נעים, אבל 2,500 ₪?

היידי טיקוצקי: אני לא יודעת אם יש מישהי מאיתנו – לפחות בצוות שלי אין אף אחת שתרצה או תסכים לעשות את הדבר הזה.

היידי טיקוצקי: בשביל 2,500 ₪ היא תלך ליום לימודים פעם בשבוע?

היידי טיקוצקי: זה אומר שהיא לא תוכל לעבוד ביום הזה, מי יממן את היום הזה?

עאידה תומא סלימאן: היא לא תקבל את השכר עבור היום הזה שבו שולחים אותה להשתלמות?

היידי טיקוצקי: מה פתאום?

היידי טיקוצקי: השכר הוא שעתי.

היידי טיקוצקי: היא לא תקבל את השכר הזה, אז מה שקורה זה שרק הימים האלה מצורפים מגיעים לכ-2,500 ₪, אז למה?

היידי טיקוצקי: למה היא תעשה את זה?

היידי טיקוצקי: מה היא תרוויח מזה?

עאידה תומא סלימאן: תשמעו, המוח הישראלי מצליח כל פעם מחדש להשלות אותי בפטנטים.

עאידה תומא סלימאן: אני חשבתי שזה, ה-2,500₪ נותנים לה אותם כאילו מעבר ועל מנת לעודד את הצוות לקבל הכשרות נוספות.

עאידה תומא סלימאן: למרות כל החשדות שלי וחוסר הביטחון על ההחלטות הצליחו לבנות אצלי אמון.

גליה עציון: אני רק חייבת להגיד שהמעונות הציבוריים הם הרי במחיר מפוקח, זה לפי סל שקבע או נקבע בממשלה.

גליה עציון: באותו היום, אם אותה העובדת איננה צריך לשלם לעובדת אחרת – כסף לא צומח על העצים, למרות מה שהאוצר אולי חושב, אז זה לא אפשרי.

גליה עציון: התגמול הזה והמחשבה על איך לאפשר להם לצאת ללימודים צריכה להיות במחשבה תחילה ואני רוצה להגיד עוד משהו.

עאידה תומא סלימאן: לא, לא את סיימת את כל מה שהיית צריכה להגיד ואני לא פותחת על זה עוד דיון עכשיו.

עאידה תומא סלימאן: זכות הדיבור היא לה – היידי וגם אני מבקשת עוד שני משפטים כי אנחנו רוצים לסיים את הדיון.

היידי טיקוצקי: אוקיי.

היידי טיקוצקי: אז עוד משהו קטן שעובדות במעונות חוות.

היידי טיקוצקי: חודש אוגוסט – עובדים עד ה-8 באוגוסט והחל מה-8 באוגוסט והלאה פשוט אין שכר.

היידי טיקוצקי: בפסח אין מעון, אז יש ימי חג שמשולמים לפי חוק ומה עם הימים של חול המועד?

היידי טיקוצקי: אין שכר, ערבי חג אין שכר, מי ישלם את זה?

היידי טיקוצקי: אין להן תשלום.

היידי טיקוצקי: זאת אומרת הן מקבלות רק תשלום פר שעה.

קריאה: זה לא ככה בכל המקומות.

עאידה תומא סלימאן: ברור שלא בכל המקומות, אבל גם עובדות המזנון פה תפסו אותי לפני פסח ואמרו לי, אמרו לי "עאידה, רוצים שאנחנו גם נחגוג את חג הפסח, אבל איך אנחנו נחגוג אותו אם אין לנו שכר על אותם הימים?

עאידה תומא סלימאן: אם השכר שלנו נפגע החודש, איך אני אחגוג?

עאידה תומא סלימאן: " וזה קורה בהרבה מקצועות.

עדנה סבג: גם עובדות הצהרונים, אנחנו ללא עבודה.

עאידה תומא סלימאן: גם עובדות הצהרונים וגם, אני רוצה להגיד לכם שגם מי שנפגע מזה אלו המורות והמורים בבתי הספר שלא שייכים למשרד החינוך עומדים בפני אותו הדבר בחודשי הקיץ.

עאידה תומא סלימאן: אני מכירה מקרים שבהם בתי ספר מסוימים בחודשי הקיץ מפטרים את המורים והמורות ומחזירים אותם לעבודה בתחילת השנה.

עאידה תומא סלימאן: הם לא צוברים את הוותק לצערי.

עדנה סבג: וגם הטלטלה הזו של לעמוד בתור בלשכת התעסוקה, בביטוח הלאומי.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, אנחנו לא פותחים עכשיו דיון.

עדנה סבג: ברור, ברור.

עאידה תומא סלימאן: תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד שכל מה שצפיתי שיקרה בתחילת הדיון הזה באמת קרה.

עאידה תומא סלימאן: בעצם אנחנו ראינו את הקושי האמיתי שעומד בפני כל מי שעוסקות ועוסקים במקצועות האלה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאנחנו, אולי זה נשמע ומישהי גם אמרה את זה פה היום "זו לא תחרות של מי מנוצל או מנוצלת יותר" ונכון, זו לא תחרות, אלא להיפך.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהדיון הזה אמור לסמן רק דבר אחד והוא שיש שותפויות שאפשר לבנות ויש המון מן המשותף גם בתנאי ההעסקה וגם בתנאי השכר של עובדות, שאולי לא חשבו שיש משהו שמאחד בינן לבין עובדות סוציאליות לבין סייעות ולבין גננות במקום אחר ואני חושבת שתמיד הגישה שמנחה והמדיניות והמבנה החברתי שבונה את ההיררכיות האלה ואת הדיכוי הזה, הוא תמיד מאוחד.

עאידה תומא סלימאן: אבל הצד השני – העובדים והעובדות לא תמיד מצליחים להתאחד וזה לא בגלל, אני לא אומרת את זה כדי להאשים ואני יודעת מה הקושי שיש בלהתאחד ולנהל מאבק שכזה ובגלל שהרבה פעמים אחד מהכוחות האדירים המופעלים נגד התאגדות העובדים זה דווקא הצורך שלהם בלהתקיים והלחץ הזה, כמו שנאמר בצורה הכי בוטה על ידי עדנה פה בישיבה הוא "אם אתן ממשיכות לאיים בשביתה אנחנו נזרוק אתכן למעסיק אחר והתנאים שלכן אז יהיו הרבה יותר גרועים".

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שמאבק משותף ואיחוד ענפי הוא דבר נחוץ ביותר אבל אני חייבת להגיד דבר אחד, שום דבר לא מגיע או שום זכות לא מגיעה ככה, כי מישהו בבניין הזה חלם על זה בלילה והחליט ככה והנחית את זה למטה.

עאידה תומא סלימאן: להתאגד זה מאבק ממושך ולא חייבים תמיד לחכות לחקיקה שמאפשרת את זה, צריך להכריח את המחוקקים לחוקק ואני חושבת שהתאגדות בדרך כלל מפעילה לחץ והתאגדות צריכה להתחיל מלמטה ואז אפשר באמת להפעיל את הלחץ.

עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שחקיקה באה להסדיר את העניין הזה, אבל בלי הלחץ הראשוני הזה, שום דבר לא יתקדם.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה להגיד שלצערי הרב המציאות במדינה היא מציאות מאוד כלכלית ניאו-ליברליות ומאוד מאוד פוגענית וכאשר מובילים מדיניות של הפרטה יש אמירה מאוד ברורה של מי שמקבל את ההחלטות במדינה של "אני מתנער מהאחריות שלי כלפיי האזרח" וזה גם כלפיי האזרח שמקבל את השירות וגם כלפיי האזרח שנותן את השירות והמצב או המערכה שדיברנו עליה היום והמאבק שדיברנו עליו היום הוא לא רק מאבק כדי שיוסיפו עוד שקל או שניים שלושה שקלים לשכר השעתי, המאבק הזה הוא מאבק הרבה יותר עמוק ובגלל זה קיים הקושי הזה לנהל אותו.

עאידה תומא סלימאן: המאבק הזה הוא מאבק לשינוי השיטה ולכן יש את הקושי.

עאידה תומא סלימאן: אבל אנחנו לא נשב ונחכה עד שיהיה אפשרי לשנות את השיטה, הם מכרסמים בשכר?

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהגיע הזמן שנכרסם גם אנחנו בכוח של השיטה הזו – אם זה בחקיקה ואם זה בדרישות וזה מה שצריך להיות.

עאידה תומא סלימאן: לכן הדרישות, שבראשן עומדת הדרישה להעלאת שכר המינימום חייבות להמשיך להדהד וחייבים לתבוע אותן וחייבים להמשיך ולהעלות אותן.

עאידה תומא סלימאן: הדבר השני הוא שזה פשוט בלתי מתקבל על הדעת שמשרד החינוך מצד אחד לוקח על עצמו את האחריות על חינוך הילדים ומהצד השני חלק גדול משעות החינוך האלה הן באחריותו של אף אחד – מי נותן אותן?

עאידה תומא סלימאן: איך נותן אותן ומה מקבל עבורן בתמורה?

עאידה תומא סלימאן: כלומר, השעות שעושות גם הסייעות, גם הגננות וגם המטפלות במשפחתונים.

עאידה תומא סלימאן: האחריות על החינוך אמורה להיות משהו כללי, כי בסופו של דבר כאשר הצוותים לא מסופקים גם זה יהפוך לבעיה יותר גדולה בכל המערכת, לנטישת המקצוע כפי שראינו כבר שקורה במערכת הסוציאלית, זה יביא לפגיעה ברמת החינוך ואפילו להורדת הקריטריונים של המשרד עצמו בקבלת האנשים לעבודה על מנת לסגור את הפערים שנוצרים.

עאידה תומא סלימאן: הוועדה תפנה למשרד החינוך ולשרת החינוך ואני אבקש באמת תשובה מאוד ברורה על כל מה שקורה גם מבחינת המשא ומתן בעניין שכר המורים והמורות או הצוות החינוכי.

עאידה תומא סלימאן: אני לא רציתי להגיד "הצוות החינוכי" כי בעיני גם הסייעות הן חלק מהצוות החינוכי ואנחנו גם נדרוש תשובות מאוד ברורות של משרד החינוך לגבי מה הם מתכוונים לעשות בעניין הסייעות.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו נפנה שוב גם למרכז השלטון המקומי בעניין הסייעות והשכר של הסייעות ואני חושבת שהגיע הזמן שגם מרכז השלטון המקומי יפעל ביתר שאת כדי לבקש את התוספות המגיעות לשיפור מצב הסייעות.

עאידה תומא סלימאן: לעניין הרעיון של להקים ועדה על מנת שתטפל בבעיות המקצועיות האלה ושתנסה להתוות דרך לשינויים הנדרשים: אני חושבת שזה רעיון אדיר, אבל זה מחייב החלטת ממשלה, ואנחנו יכולים לפנות ולבקש החלטת ממשלה כזו, אבל בלי ההתגייסות הנחוצה גם כן ממשרדי הממשלה השונים ושל השרים והשרות עצמם שפועלים בנושאים האלה לא נוכל לעשות את זה, ולצערי הרב משרד הכלכלה לא נמצא פה היום בדיון, אבל זה גם משרד הכלכלה וגם משרדים כמו משרד הרווחה ומשרד החינוך וכל המשרדים שאפשר להגיד שהם יותר אחראיים על נותני השירותים האלה ועל מתן השירותים האלה.

עאידה תומא סלימאן: אז אנחנו נפנה ונעלה את הרעיון ואולי כדאי באמת להתחיל להתארגן ואולי להתחיל להחתים.

עאידה תומא סלימאן: אני איזום איזו שהיא יוזמה שבה נבקש גם כן מחברי וחברות כנסת אחרים להצטרף אליה ולהעלות אותה, אני אדבר גם כן עם חברת הכנסת נעמה לזימי שהיא יוזמן היום המיוחד, אבדוק איתה אם היא מעוניינת להצטרף אלינו בזה וננסה לקדם את זה.

עאידה תומא סלימאן: מה שברור לי הוא שלא סיימנו את הדיונים האלה, בדיוק כמו שלא סיימנו אותם בעבר.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו נעקוב ונעלה את הנושאים הללו שוב על מנת לראות איך אנחנו ממשיכים ומתקדמים מול המשרדים השונים.

עאידה תומא סלימאן: תודה רבה לכולם ואני נועלת את הישיבה.