ועדת הבריאות, כנסת 24, פרוטוקול מספר 112, 2022-05-01 12:43

עידית סילמן: טוב, אז אנחנו ממשיכים, סליחה על העיכוב, היינו מהבוקר בדיון שלם.

עידית סילמן: אנחנו ממשיכים, ל' בניסן תשפ"ב, ראש חודש אייר, ה-1 במאי 2022.

עידית סילמן: אנחנו ממשיכים עם הדיון בנושא התוכנית הלאומית לבריאות הנפש, התוכנית הלאומית שהוגדרה לילדים ולנוער בתחום בריאות הנפש, בטח גם ולאור אתגרי הקורונה, ומצב האשפוז במחלקות הפסיכיאטריות.

עידית סילמן: נמצאים כאן נציגי מנהלי בתי החולים הפסיכיאטריים.

עידית סילמן: אז מדובר באמת בתוכנית לאומית בין משרדים של משרד הבריאות, החינוך, והרווחה והביטחון החברתי שכוללת התייחסות בין היתר לעלייה שראינו בהפרעות נפשיות לנוכח נגיף הקורונה ולא רק.

עידית סילמן: מצבם הנפשי של הנוער והשלכותיו גם על ההורים ובני המשפחה האחרים.

עידית סילמן: התוכנית היא תוכנית טיפול גם לטווח המיידי וגם לטווח הרחוק.

עידית סילמן: כבר עסקנו בה וראינו שלד שלה בדיון קודם, שתתפרס על פני מספר שנים.

עידית סילמן: כל משרד מההיבט שלו יתחבר לתמונה כללית שכך יחסך טיפול שאמור להיות ככה בין משרדי, דברים שאמורים להוביל לתגובת שרשרת ועל כן החשיבות של שיתוף הפעולה הבין משרדית, אנחנו רואים אותה כאן היום ונמצאים כאן נציגי המשרדים השונים.

עידית סילמן: לצד זאת, אנחנו נתייחס גם למצבן של המחלקות הפסיכיאטריות שהמצב שלהן כפי שהוצג בפנינו כבר במספר דיונים בעבר הוא בכי רע.

עידית סילמן: בין אם מדובר בצפיפות, באלימות הגואה בתוך המחלקות כלפי הצוותים הרפואיים וכלפי מתמודדים, וכן החוסרים הכבדים איתם נאלצים מנהלי המוסדות להתמודד.

עידית סילמן: כפי שניתן לראות גם מדיונים קודמים, בריאות הנפש בוועדת הבריאות הוא אחד מהנושאים והדגלים המרכזיים שהנחנו כאן לנגד עינינו ואנחנו מצפים להביא גם בשורות וגם תוצאות בתחום הזה.

עידית סילמן: זה תחום באמת בעל רוחב בלתי נתפס ואנחנו כל פעם רואים את ההשפעות שלו במעגלים הרחבים והיקף השיח והטיפול בו אינו בהלימה, פער שלא פעם גובה חיי אדם.

עידית סילמן: אני רק אומר שבדיון הקודם שסיימנו זה עתה, של ההתחשבנות בין בתי החולים לקופות החולים, הבאנו גם בשורה והעלנו את הנושא של ההתחשבנות, של המשקל של המחלקות הפסיכיאטריות שעמד על 0.85 ל-1, שזה משמעותי.

עידית סילמן: העלנו גם את ה-cap הפסיכיאטרי אל מול הוועדה.

עידית סילמן: העולם הזה, עולם בריאות הנפש עומד לנגד עניינו ואנחנו מבצעים תיקונים בכל חקיקה במה שקשור למחלקות בריאות הנפש ובכלל למתמודדים ולתוכניות הלאומיות.

עידית סילמן: תראו, אני רק רוצה לומר שתזכורת כואבת לנושא הזה וגם באמת החברים היקרים שיושבים כאן אל מולי דבי ואבשלום משביל החיים, שברכות על הפרס שקיבלתם הבוקר, ותיכף גם נתייחס לזה, אבל אני חייבת לומר שתזכורת כואבת לנושא הזה של בריאות הנפש ובכלל הטיפול באובדנות, קיבלתי גם וקיבלנו כולנו בשבוע שעבר, בו תלמיד מתיכון מעיר מגוריי שהוריו גם מכרים, שם קץ לחייו.

עידית סילמן: ואין מילים שיוכלו לנחם על אובדן בגיל כה צעיר ועל נפש רכה שאבדה בדמי ימיה.

עידית סילמן: ובאמת מכאן אני שולחת גם תנחומים, וגם החובה שלנו כחברה לקבל על עצמנו, להיות קשובים וחומלים יותר גם כלפי הסביבה והרבה פעמים גם כלפי עצמנו.

עידית סילמן: ומצופה מאתנו לא פחות משמצופה ממוסדות המדינה, לדאוג למערך טיפול ראוי.

עידית סילמן: לא תמיד, וצריך לומר את זה, אפשר להציל אדם מעצמו.

עידית סילמן: אבל אנחנו יכולים להגדיל את הסיכוי לכך, בין אם זה במילה נכונה במקום הנכון, בתגובה אמפטית ומנחמת, בכתף להישען עליה.

עידית סילמן: על כל אלה ועוד עשויים לרומם אדם מתהומות ולהוציא אור מאפלה לאורה.

עידית סילמן: אנחנו צריכים לעשות כל שביכולתנו להקים מערך של איתור ומניעה, לתת כתובת, למוסס את מחיצות ההסתרה, לדבר על זה, לפעול את זה ולהביא תוצאות, אנחנו לא יכולים להסתפק בפחות.

עידית סילמן: התוכנית שתוצג היום היא בבחינת עוד צעד בפריצת הדרך במערכת הבריאות שתדע להכיל ולתת מענים לצרכים הנפשיים.

עידית סילמן: היא גם תיבחן על ידינו, אנחנו נעביר עליה ביקורת במידת הצורך ואנחנו רוצים לדעת היכן היא עומדת ולמה, בעיקר שאלת הלמה והאיך היא לא יצאה כבר לדרך ומדוע זה מתעכב.

עידית סילמן: הרי הקורונה כבר, בואו נגיד ככה, ברגל אחת מאחורינו.

עידית סילמן: אנחנו לא יודעים עוד מה יבוא קדימה, אבל המגיפה שאחרי המגיפה, שזה מגפת הנפש, נותנת את אותותיה בכל יום מחדש ויש מי שלא מסוגלים לצאת באמת מהשנתיים הלא פשוטות ואנחנו יודעים שזה פגע בכל אחד בעוצמה כזאת או אחרת.

עידית סילמן: לכן המענה הזה היה ראוי והכרחי שיתחיל כבר מזמן ואנחנו נשאל גם את השאלות הקשות, למה זה לא התחיל.

עידית סילמן: אז כן אני רוצה לומר שיש לנו כאן שני נושאים על הפרק, גם באמת התוכנית הלאומית שאנחנו רוצים לקבל עדכון איך אני עומדת, כבר נתנו לה מקום בדיונים קודמים, אבל אנחנו רוצים להבין מה כרגע בין המשרדים על הפרק ולמה היא לא יצאה לדרך.

עידית סילמן: ואז אנחנו נעבור מיד לנושא של המחלקות הפסיכיאטריות כי בסוף אין מה לעשות, יש פה איזשהו רצף טיפולי שחייב להיות והרצף הטיפול הזה הרבה פעמים נעדר, נעדר ב-ע'.

עידית סילמן: ואנחנו רוצים גם לראות איך אנחנו נותנים יותר מקום לטיפול בסוף בבית ובקהילה, ובמרחבים שכרגע הם חסרי התייחסות.

עידית סילמן: בסופו של דבר צריך להבין, ויש לנו כאן אימהות ששותפות איתנו לדיון מכל התחומים פה, אם זה בהפרעות האכילה ויקי שנמצאת כאן, אם זאת יערה שנמצאת כאן באמת מהיבטים אחרים.

עידית סילמן: בסוף אנחנו צריכים להבין שלהתמודדות הזאת יש כתובת שהיא משפחה, שהיא סביבה תומכת, שהיא נעדרת היום, התייחסות, טיפול, מענה ותמיכה.

עידית סילמן: ואני רוצה לדעת האם התוכנית הזאת, התוכנית הלאומית שכבר ביקרנו אותה בפעם הקודמת ואמרנו שהמשפחה והסביבה לא נמצאת שם, האם נעשו איזשהם תיקונים והוכנסו הסעיפים הרלוונטיים, והאם אפשר להציג לנו איזשהו משהו היום.

עידית סילמן: אני מבין שאין איזושהי מצגת, יש עדכון, אז אנחנו נשמח לעדכון משלושת המשרדים, בריאות, חינוך ורווחה.

עידית סילמן: התפילה והתקווה שלי זה שהבין-משרדי הזה, זה לא אומר שזה נופל בין לבין ולא תופס כנפיים ועולה למעלה, כי אם זה כך אז באמת חבל ואפשר לוותר וצריך לעבור ל-plan B.

עידית סילמן: אבל ממה שאני מבינה ואני יודעת גם, אי אפשר לעשות תוכנית שהיא בלי חינוך בסוף ומערכת החינוך צריכה להיות בפנים ומערכת הרווחה.

עידית סילמן: כל אחד יודע בדיוק מה הם הכשלים אצלו בבית.

עידית סילמן: אנחנו כבר דיברנו על הכשלים האלה אגב בתוך הוועדה והסברנו לכל משרד ומשרד איפה הנושאים אצלו לוקים בחסר ואיפה הם לא מקבלים מענה והתייחסות.

עידית סילמן: לכן כרגע הכדור אצלכם ואנחנו כוועדה, בטח זה שאנחנו מתכנסים בפגרה היום זה מראה על החשיבות של הנושא.

עידית סילמן: אנחנו לא נרפה מכך גם במהלך החזרה לשגרה.

עידית סילמן: חברת הכנסת, בבקשה.

מיכל מרים וולדיגר: טוב, אז תודה רבה, תודה רבה עידית ותודה רבה לכל המשתתפים.

מיכל מרים וולדיגר: אני רוצה כן לפנות לנקודה הראשונה, שזה התוכנית הלאומית לבריאות הנפש לילדים ונוער, וכן לומר שעוד לפני שקמה התוכנית הלאומית הוצגה בוועדה לדעתי, אולי אפילו לפני הוועדה או באחד הדיונים הראשונים של הוועדה, התוכנית שמדברת על משהו שהוא יכול היה להתקיים תוך חודש שזה אותם חמישה מרכזים.

עידית סילמן: זאת התוכנית הלאומית.

מיכל מרים וולדיגר: לא, התוכנית הלאומית היא יותר גדולה, היא כוללת הרבה יותר.

מיכל מרים וולדיגר: ואת אותם חמישה מרכזים שהיה אפשר כבר מזמן לראות אותם תוססים, חיים ופעילים, השהו בגלל התוכנית הגדולה יותר.

מיכל מרים וולדיגר: ואני תוהה עד כמה התוכנית הזו תהפוך לחלק מעוד תוכניות רבות שנמצאות אצל השר בקלסרים כעוד משהו בתוך נייר, בתוך קלסר.

עידית סילמן: נגנזות כלאחר יד.

מיכל מרים וולדיגר: נגנזות או שמופיעות כפלייר כאן על המדפים ובעצם לא נעשה שום דבר.

מיכל מרים וולדיגר: אז כן מעניין אותי לשמוע מה קורה באותם חמישה מרכזים, איך הם מתפתחים, מה עושים איתם, האם עוד פעם אנחנו נשמע 'כן, זה עניין של חודש והנה זה קורה' ושום דבר לא קורה.

מיכל מרים וולדיגר: אז בואו נשמע מה יש למשרד הבריאות או למי שאחראי.

עידית סילמן: אשמח קודם כל אם נעבור למשרדים, בסדר?

עידית סילמן: לעדכון התוכנית לבריאות הנפש לילדים ולנוער, התוכנית הלאומית.

עידית סילמן: אגב אני חייבת לומר, מרגע שהציגו את זה כאן בוועדה אנחנו לא נרפה מזה, אנחנו רק נכניס לכם ונוסיף לכם, ונציגי משרד האוצר שיושבים כאן גם בשורה הראשונה וגם בשורה השנייה מאחורה יודעים שאנחנו לוחמים גדולים גם בתוך הוועדה וגם מחוץ לה, ונמצאת כאן חברת הכנסת מיכל וולדיגר ואנחנו נילחם עד שהתוכנית הזאת תיושם.

עידית סילמן: עכשיו, כמובן שהיא יכולה להיות מיושמת במדרגות, לא חייבים להביא את הכל, אבל צריך עם משהו לצאת לדרך.

עידית סילמן: אנחנו גם מברכים על זה שהמשרדים עצמם הצליחו להפיק יש מאין.

עידית סילמן: למה אני אומרת יש מאין?

עידית סילמן: כי בסוף כשנושא נמצא לא בפוקוס במשך שנים רבות בתוך המערכת ולא מתוקצב, אז אין הרבה פסיכיאטרים, אין הרבה מטפלים ואין הרבה בתוך מערכת החינוך, ומערכת הרווחה אני לא רוצה לומר מה אנחנו הגענו למסקנות שם כי באמת המסקנות לא פשוטות בכלל.

עידית סילמן: ולכן עצם העובדה שהצליחו לייצר תוכנית יש מאין, אז זה דבר שהוא חשוב וקריטי לנו.

עידית סילמן: אז כעת אנחנו רוצים הבין איפה זה תקוע ומה אנחנו בתור ועדה וחברי כנסת יכולים לסייע.

עידית סילמן: אז אנחנו נפתח, יעלה ויבוא משרד הבריאות ששלו ובשבילו הרוב והכל, לא?

עידית סילמן: ד"ר יובל רווה, מנהל מחלקת הפסיכיאטריה של הילד והמתבגר ובין בוני התוכנית, בבקשה.

יובל רווה: שלום לכולם.

יובל רווה: אז בעצם התוכנית הזאת, פנו אלינו כאנשי מקצוע לבנות.

יובל רווה: אמרו שיש בעיה, אנחנו מכירים את הבעיה והיינו צריכים לבנות את התוכנית בעצם מההתחלה שלה.

יובל רווה: כאנשי מקצוע אנחנו מבינים שכל משרד, שזה לא רק משרד הבריאות, זה חובה לקחת איתנו גם את הרווחה וגם את החינוך כי בכל מסגרת כזאת יש חסרים וקשיים והיא יכולה לעזור לתוכנית הכוללת.

יובל רווה: אז אנחנו השקענו ימים כלילות בתוכנית, בנינו אותה ויצרנו אותה בדיוק עם כל הדברים שאנחנו רוצים וצריכים גם לטווח המיידי וגם לטווח היותר ארוך.

יובל רווה: המשרדים מתאומים היטב ביניהם, בינם ולבין עצמם, כל משרד מסכים עם התוכנית של המשרדים האחרים וזאת תוכנית אחת אינטגרטיבית של כל המשרדים ביחד.

יובל רווה: שכל חלק ממנה, אם אנחנו נחסיר אותו, יפגע כמובן באחד הכולל הגדול.

יובל רווה: בזמן מאז הפגישה הקודמת פה בוועדה ועד היום, נפגשנו עם המשפחות ואנחנו מוסיפים - - -

עידית סילמן: אני רוצה לומר שאפו על זה.

עידית סילמן: המשפחות בהחלט ציינו, קבוצות רבות של משפחות, הורים שנפגשתם עמם, זה לא מובן לנו מאליו וברכות על זה.

עידית סילמן: ותודה רבה שהדברים גם לקחו בחשבון.

יובל רווה: אז הם נלקחו ונלקחים.

יובל רווה: אנחנו באמת עובדים בימים האלה להטמיע את הדברים האלה.

מיכל מרים וולדיגר: אגב לי זה נראה מובן מאליו, אני לא יודעת למה לא נראה מאליו.

עידית סילמן: את יודעת.

מיכל מרים וולדיגר: נראה לי מובן מאליו להיפגש עם המשפחות, הם הצרכנים.

עידית סילמן: כי עד היום לא נפגשו איתם, אז פעם ראשונה שסוף סוף נפגשים איתם.

עידית סילמן: אז זה באמת לא היה מובן מאליו וברוך השם.

עידית סילמן: כן יובל.

יובל רווה: ובמקביל הצגנו את התוכנית לאוצר ונפגשנו כמה פעמים עם אנשי האוצר עד שהעברנו את כל התוכנית בכללותה, כל המשרדים, כל אחד ברמה המקצועית מול הרפרנטים שלו וגם אחרי זה ברמה הכללית.

יובל רווה: הבעיה העיקרית היא שבעצם אנחנו מתעסקים במערכות שלא קיבלו תקציבים נאותים כבר הרבה מאוד זמן.

יובל רווה: אם אני מדבר על המערכת שאני מכיר, מערכת הבריאות, אז מערכת הבריאות בכלל מתוקצבת בחוסר, בריאות הנפש עוד יותר וילדים בבריאות הנפש עוד יותר ועוד יותר.

יובל רווה: לכן אמירות כמו לקחת מהתקציב שכבר יש לנו ולהשקיע בתוכנית הזאת שהיא באמת תוכנית גדולה ומקיפה - - -

עידית סילמן: כן, אבל זה לא מה שנאמר בהתחלה.

עידית סילמן: נאמר שיהיה תקציב, שתהיה החלטת ממשלה שבאמת תבוא ותשים כסף.

עידית סילמן: קודם כל אני מברכת על זה שאתם הצלחתם לראות עין בעין בין המשרדים את הפעילות עצמה, שכמו שאמרתי באמת יש מאין.

עידית סילמן: מנגד אני לא חושבת שאפשר לבוא ולדרוש מהמשרדים להוציא מהתקציב העצמי שלהם בלי לשים כסף מלמעלה ואם זה העניין אז זה בעייתי, בהחלט בעייתי.

יובל רווה: אנחנו גם חושבים ככה באמת כי הקורונה הציבה אתגרים שלא היו קודמת, במערכת שהייתה מורעבת עוד לפני כן.

יובל רווה: לכן הכדור נכון לעכשיו הוא פחות או יותר במגרש של האוצר, שוב, אנחנו מבחינה מקצועית בנינו את כל התוכנית על כל הפרטים שלה ומעבר לזה אנחנו נפשנו עם כל מי שצריך והעברנו את כל הדברים שצריך לעשות.

עידית סילמן: אוקיי, באשר התייחסות להיבט המשפחתי, ההורי, הסביבתי, במה התוכנית בעצם תומכת אם אפשר לשאול?

יובל רווה: אז בעצם בכל פן ופן שלה יש התערבויות משפחתיות.

יובל רווה: כל המסגרות שאנחנו מדברים עליהן, לא כל אבל רוב המסגרות, זה לא כאן לפנינו, אבל כל המסגרות הטיפוליות מערבות כמובן גם הדרכות הורים, גם בעצם גורמים שיתווכו בין ההורים למערכת, מה שמאוד מאוד חסר.

יובל רווה: ממה שנאמר לנו וידענו את זה קודם, אבל קיבלנו הרבה מזה במשפחה, כן ביתר שאת, את החלק שהורה נמצא מול מערכת ולא יודע לאן לפנות ואיך לפנות.

יובל רווה: אז את החלק של התיווך מופיע בתוכנית הזאת, שוב, בכל הרמות שלה וזה דברים שהם בינינו מאוד מאוד חשובים כי ברור לנו מראש שהמשפחות הן חלק מהפתרון בקשיים האלו.

עידית סילמן: הם הפתרון בעצם.

מיכל מרים וולדיגר: על איזה תקציב מדובר אגב?

מיכל מרים וולדיגר: כשאתה מדבר איתי על היעדר תקציבים.

מיכל מרים וולדיגר: אנחנו מדברים עדיין על חמשת המרכזים?

עידית סילמן: מעל 900 מיליון שקלים.

יובל רווה: לא, מדברים על התוכנית המלאה.

יובל רווה: המרכזים, מדובר על 10 מרכזים שאמורים להיבנות בערך בסדר גודל של שלושה חודשים, אבל זה חלק מהתוכנית.

יובל רווה: כבר היה את השיח הזה, גם המרכז הזה זה לא השקעה חד פעמית, כי מתמחים מתחילים לעבוד שם אז לא אחרי שנה יגידו להם 'תלכו הביתה', או פסיכולוגים שמתחילים לעבוד שם וכן הלאה.

מיכל מרים וולדיגר: אבל יש מתמחים שיושבים בבית ומחכים לזה.

מיכל מרים וולדיגר: כלומר, אוקיי - - -

עידית סילמן: יש פסיכולוגים, יש את כל הצוות - - -

מיכל מרים וולדיגר: השאלה שלי, אני מבינה את התוכנית של ה-900 מיליון, בסדר.

מיכל מרים וולדיגר: הרי בסוף הדבר נבנה מדברים קטנים, כל הגדול הזה.

מיכל מרים וולדיגר: אז הדבר הקטן שהבטיחו עוד לפני התוכנית הלאומית, שזה המרכזים, במה זה מדובר?

מיכל מרים וולדיגר: באיזה סכום פה מדובר?

עידית סילמן: בדיוק, אם אפשר לבודד את זה רגע ולומר.

עידית סילמן: נניח שאנחנו רוצים לשים היום 10 מרכזים, מה העלויות שלהם?

יובל רווה: שוב, מדובר ב-30 מיליון שקל לשנה, אוקיי?

יובל רווה: שוב, מבחינתנו באמת אפשר להתחיל את זה מחר.

עידית סילמן: כן, כל ספינה שמחכה בנמל עכשיו עולה לנו בערך 40 מיליון ליום, אם אני לא טועה.

עידית סילמן: אז כאילו בוא נגיד - - -

יובל רווה: הדברים האלה נכונים אבל אנחנו לא רוצים שמרוב עצים לא נראה את היער.

יובל רווה: זאת אומרת, להתחיל בתוכנית הזאת זה בסדר, אבל אנחנו רוצים להעביר את כל התוכנית כי המצב הוא מאוד מאוד קשה, הילדים האלה יקבלו את הטיפול שלהם במרכז הזה להתערבות במשבר, לאן נעביר אותם?

עידית סילמן: כן, לאן תעביר אותם אחר כך.

עידית סילמן: האמת שאני חייבת לומר שמדובר על תוכנית של בערך 900 ומשהו מיליון שקלים, כל התוכנית ביחד.

עידית סילמן: והאמת שבראיה מערכתית של מדינה, כמה שמציינים כל הזמן שהרי אנחנו יחסית במצב טוב ויצאנו מהאומיקרון ובכלל מהקורונה יחסית בנתוני כלכלה טובים למדינה, אני חושבת שאם אנחנו מחפשים חוסן אזרחי של אזרחי מדינת ישראל זה הבסיס.

עידית סילמן: אני חושבת שמיליארד שקלים זה בסיסי לשים על בריאות נפשם בטח של הילדים הרכים שלנו היום, שמתמודדים עם אין ספור בעיות.

עידית סילמן: אחד הדברים המרכזיים שעלו זה החיסרון המאוד משמעותי במערכת החינוך.

עידית סילמן: נציגי משרד החינוך, מי כאן?

מיכל מרים וולדיגר: אבל רגע שנייה, ברשותך.

מיכל מרים וולדיגר: אני באמת רוצה עכשיו להבין פרקטית ד"ר, הנושא של המרכזים ואני אמשיך ואגיד את זה עוד פעם, כמו נודניק, כמו מנטרה, בסדר?

מיכל מרים וולדיגר: זה שלכם, זה של משרד הבריאות.

מיכל מרים וולדיגר: זה לא חינוך, זה לא רווחה, זה לא שום משרד אחר, זה שלכם.

מיכל מרים וולדיגר: היום בריאות הנפש זה שלכם, אני מבינה שאתה רוצה להסתכל על המאקרו אבל מה לעשות צריך גם על המיקרו ואני שואלת מה מונע את התחלת המרכזים היום?

מיכל מרים וולדיגר: היום.

מיכל מרים וולדיגר: יש אנשי מקצוע שיושבים בבית ומחכים לזה, יש ילדים ונוער שמחכים לזה, שצועקים לזה, שמתחננים לזה וצריך להוות פתרון.

מיכל מרים וולדיגר: על המרכזים האלה אני כבר שומעת לדעתי מינואר, אולי לפני אפילו ואומרים 'זה עניין של ימים, אפשר להקים את זה, זאת לא בעיה, אבל'.

מיכל מרים וולדיגר: אז אני שואלת, למה זה לא קם?

מיכל מרים וולדיגר: מאוד פשוט.

מיכל מרים וולדיגר: אני רוצה לשמוע תשובה, היא מאוד פשוטה לטעמי.

עידית סילמן: זאת אומרת אם זה 30 מיליון שקלים, האם אפשר להוציא 30 מיליון שקלים כבר לתוך הנושא הזה ולהתחיל.

טל ברגמן: אני רוצה להסביר משהו.

טל ברגמן: קודם כל, בעצם מדובר במרכזים של התערבות במשבר, כלומר עיקר העניין של המרכזים האלה, מקורו מנהירה של ילדים ונוער עם הוריהם למיונים של בתי חולים פסיכיאטרים במצב של התדרדרות, שכן או לא בגלל הקורונה, אתם יודעים, יש הרבה סיבות, קטונתי.

טל ברגמן: אבל לגייס את המתחמים האלה לפסיכיאטריה של ילדים ונוער מאוד לא קל.

טל ברגמן: נכון שיש כאלה שרוצים להתמחות, אבל הם רוצים להתמחות במרכזים ספציפיים שהם מרכזי מצוינות.

טל ברגמן: עבדנו יחד עם איגוד הפסיכיאטריה של הילדים והנוער שבאמת עשו איתנו עבודה מדהימה, על המתווה של המרכזים האלה.

טל ברגמן: עכשיו, המרכזים האלה מצריכים את אותם תקנים, גם את התקן עצמו וגם את התקציב לתקן, שבתוך אותם בתי חולים יש כמובן איזושהי תקינה למתמחים, אבל זה לא מספיק כדי לתת מענה באמת מיידי לכל האוכלוסייה.

טל ברגמן: ולכן החסם העיקרי זה לא רק תקנים של מתמחים בפסיכיאטריה של ילדים, זה גם הפרא-רפואי, גם המזכירה, גם אותה עובדת סוציאלית כי אנחנו רוצים שתהיה לנו את האפשרות לטפל במשפחות.

טל ברגמן: אנחנו רוצים התערבות במשבר, אמיתית.

מיכל מרים וולדיגר: אבל טל אני מבינה, אז מה מונע?

טל ברגמן: עכשיו אני עונה לך, החסם, אותו חסם שעומד בפני כל התוכנית הזו זה החסם התקציבי.

טל ברגמן: היות ומשרד הבריאות לא מייצר את התקנים ואין לו בבסיס התקציב את התקציב בשביל - - -

מיכל מרים וולדיגר: טל, אני שמעתי כשהיה פה את כל הנושא של המשא ומתן הקואליציוני, דיברו על 30 מיליון שקל והתחיל אחר כך 15 מיליון שקל בכספים הקואליציוניים לנושא הזה של המתמחים.

מיכל מרים וולדיגר: אז או שמדברים סתם ובין מה שמדברים לבין מה שקורה בפועל המרחק הוא רב, אז כאילו אני רוצה לדעת מה קורה עם זה.

מיכל מרים וולדיגר: מדובר ב-30 מיליון שקל שזה העניין.

טל ברגמן: אז אני אומרת, כרגע כל החומרים האלה וכל הדרישות של המשרדים חונים במשרד האוצר.

טל ברגמן: עכשיו את יכולה לומר לי 'אוקיי, זה לא דיון אליי זה דיון אליהם, אולי נתחיל באיזושהי פריסה ואיזשהו פילוח ונתחיל באמת בדבר הכי חשוב שזה התערבות במשבר', אבל צודק ד"ר רווה שאומר שאם אני אתערב במשבר, אני אתן שש, שבע פגישות טיפוליות, מה עם הילד אחר כך?

טל ברגמן: לכן צריך ליישם את התוכנית הזו - - -

מיכל מרים וולדיגר: אז לא נעשה כלום, אז לא נעשה כלום כי אין לנו - - -

טל ברגמן: לא, צריך לעשות אבל חייבים - - -

מיכל מרים וולדיגר: אז תתחילו לעשות.

טל ברגמן: בואו נתחיל לעשות, אני מסכימה איתך - - -

מיכל מרים וולדיגר: אם לא נעשה א' אז מה יהיה עם ב', ואם לא נעשה ב' אז מה יהיה עם ג'?

מיכל מרים וולדיגר: אוקיי, אז לא נעשה כלום.

טל ברגמן: אז אנחנו נשמח, כל המשרדים, לקבל את ה-א' אני חושבת.

עידית סילמן: אוקיי שנייה, אני רוצה רגע לעצור.

עידית סילמן: הבנו, שנייה אני רוצה להסתכל על ההיבט דווקא של מערכת החינוך.

עידית סילמן: מי מטעם משרד החינוך?

אינה זלצמן: אינה זלצמן סמנכ"לית בכירה, מנהלת המנהל הפדגוגי, ולצידי חוה.

עידית סילמן: אז לפני שאת מתחילה אני רק אגיד שבאמת עם כל הכבוד ויש הרבה כבוד למערכת החינוך, בדיונים האחרונים שהיו כאן תחת הוועדה היו חסרים מאוד גדולים למערכת החינוך בתחומים האלה של בריאות הנפש.

עידית סילמן: ההתייחסות לבריאותו הנפשית של התלמיד בתוך המערכת.

עידית סילמן: עכשיו, אנחנו רואים את זה חדשות לימים, אין מה לעשות, הציגו לנו תוכניות, אמרו כאן מה עובד, מה לא עובד.

עידית סילמן: בשנתיים האחרונות בקורונה בכלל לא נכנסו מורים חדשים לתוך תוכניות "אל-עצמי" או כל מיני דברים כאלה שאתם מייצרים בתוך המערכת.

עידית סילמן: תוכניות של "בשביל החיים" שלא נמצאות בתוך כל בתי הספר, התוכנית הלאומית למניעת אובדנות איפה היא ואיך זה בא לידי ביטוי?

עידית סילמן: בסופו של דבר הילדים שלנו מבלים את רוב זמנם של היום בבתי הספר, בכזה או אחר, תחת עיניהם הפקוחות של המורים, הסייעות, המורים המקצועיים.

עידית סילמן: אני רואה בבתי הספר גם חשיבות וגם אחריות רבה לנורות האדומות, לאותם סימנים, לאיך מפעילים תוכניות התערבות.

עידית סילמן: והשאלה האם יש איזשהו שינוי, ראיתי גם תוכנית מהממת שיצאתם איתה עכשיו על הנושא של הבגרויות.

עידית סילמן: ואני רוצה לומר לכם משהו, משרד החינוך, כל הבגרויות האלה הם כאין וכאפס אם יש ילד אחד בתוך המערכת שבסוף הולך לאיבוד ושם קץ לחייו.

עידית סילמן: ואני אומרת לך את זה כאן בדמעות כי אי אפשר לקבל מציאות כזאת שהדבר הבסיסי הוא הביטחון הנפשי של הילד, לא מקבל ביטוי ומקום במסגרת החינוכית.

עידית סילמן: אני לא באה כאן בטענות ואני לא באה כאן באצבע מאשימה, אני רק אומרת שזה אחד הדברים שצריכים להיות בראש סדר העדיפויות של המערכת נכון להיום.

עידית סילמן: זה מבחינתי, קודם כל ילד צריך להרגיש שהוא בתוך במקום שבו הוא נמצא, על פי תאוריית הצרכים של מאסלו שאתם מלמדים את המורים, כי אני למדתי הוראה בדיוק וזה הבסיס שלמדנו.

עידית סילמן: קודם כל הוא צריך ביטחון, קודם כל הוא צריך חום, קודם כל הוא צריך אהבה כדי שהוא יוכל להתפנות לדברים האידאיים החשובים הגדולים יותר.

עידית סילמן: אני מכאן קוראת למשרד החינוך, הרפורמה הראשונה שצריך לעשות במערכת זה לא רפורמה בבגרויות, לא רפורמה בציונים ולא בהוראה כזאת או אחרת; קודם כל רפורמה בתחום הנפשי של הילדים שמתמודדים היום עם קבוצות וואטסאפ ולחצים חברתיים, וקבוצת השבים ועוד הרבה דברים אחרים.

עידית סילמן: כל התבניות שהוצגו עד היום פה בוועדת הבריאות של הכנסת בנושאים האלה, אני מצטערת לומר, אבל היו לוקות בחסר.

עידית סילמן: אז עכשיו השאלה לאן מתקדמים מפה.

עידית סילמן: ואם אתם תגידו שיש לכם את התוכנית הכי נפלאה לזה, לא מאמינה שיהיה כאן חבר כנסת אחד, מבטיחה לך גם מיכל וולדיגר וגם אני על הרגליים האחוריות, מול כל המשרדים ומול כל החקיקות של הכנסת, כדי שאתם תקבלו את המענה הראוי וזה יוכל להגיע לתלמידים.

עידית סילמן: ואני כבר לא מדברת על הילדים שנופלים בין הכיסאות ועוד מעט תשמעי הורים שבכלל אין להם לאן לשלוח את הילדים, הם לא מתאימים למערכת החינוך הרגליה והם צריכים מערכת חינוך מיוחדת שלא קיימת בכלל במקומות אחרים וההורים נשארים איתם בבית וגם בלי הנחיה ובלי לדעת איך עושים.

עידית סילמן: זה הדבר הראשון.

עידית סילמן: מבחינתי שכולם ילמדו פחות שעות, תורידו ממקצועות האם, קודם כל תדאגו לזה, בבקשה.

עידית סילמן: סליחה.

אינה זלצמן: הדברים נאמרו מדם ליבך אבל הם גם נאמרים מדם ליבנו.

עידית סילמן: יושבים כאן הורים שכולם, אני אומרת לך, הורים ומנהלי עמותות שזה דם ליבם.

עידית סילמן: פגיעה לכל החיים.

אינה זלצמן: אז אנחנו במערכת החינוך רואים כל תלמיד ותלמידה, חשוב לנו ועשינו מהלכים גדולים, וכפי שאת מכירה את השרה שלנו - - -

עידית סילמן: אני חייבת לומר לך, כבר מלא פעמים המשרד שלכם דחה הגעה לוועדות, כולל השרה שלך וכולל המנכ"לית של המשרד, נקודה, בתחום הזה של בריאות הנפש.

עידית סילמן: אל תבואו ותגידו לי את זה, דווקא אני אומרת את זה עם ביקורת גדולה מאוד כי מאוד חסר לי.

עידית סילמן: זה הדבר הראשון שהיו צריכים לשים עליו את הדגש.

עידית סילמן: אנחנו כבר קדנציה של שמונה, תשעה חודשים, ועוד לא הגיעו לכאן, נכון מנהלת הוועדה?

עידית סילמן: בבקשה, מנהלת הוועדה תבוא ותוכיח לך כמה פעמים משרד החינוך ביטל דיון פה בוועדת הבריאות של הכנסת בנושא בריאותם הנפשית של הילדים.

עידית סילמן: מכאן אפשר להמשיך.

אינה זלצמן: אז אני אחזור ואגיד שמשרד החינוך מבין יודע ורואה בחשיבות, קודם כל כי ברור לנו שילד שלא פנוי ללמידה ויש לו בעיה רגשית, חברתית, הוא לא יצליח להתקדם בדיוק כפי שאת אמרת גברתי יושבת הראש.

אינה זלצמן: לכן אנחנו מבינים ואין לנו פה, כולנו כל המשרדים הרי ברור לנו שככל שהילדים יאותרו בצורה יעילה בתוך מערכת החינוך, יקבלו את המענים הרגשיים והטיפוליים בתוך מערכת החינוך מלכתחילה, אנחנו נראה הפחתה של הפניות של ילדים במצבי סיכון לרווחה, הפניות של ילדים במצב נפשי לשירותי בריאות הנפש.

אינה זלצמן: אנחנו, כפי שאת אמרת, המקום הראשון שבו צריך לראות את הילדים האלו וכולם שם.

אינה זלצמן: חשוב לי להגיד גם - - -

מיכל מרים וולדיגר: אני רק רוצה לעצור אותך, מה זה "הילדים האלו"?

אינה זלצמן: כל הילדים שלנו.

מיכל מרים וולדיגר: כל הילדים, בדיוק.

מיכל מרים וולדיגר: אז זה לא הילדים האלו, זה כל הילדים צריכים חוסן נפשי.

עידית סילמן: אני לא חושבת שיש ילד היום שלא מתמודד עם איזשהו עניין נפשי.

אינה זלצמן: נכון, נכון, ולמידה רגשית חברתית בקדנציה של השרה הזאת מדברת בדיוק את זה.

אינה זלצמן: אנחנו לא מדברים רק על למידה, אנחנו מדברים על למידה רגשית וחברתית כי השילוב המשולש הזה רק הוא יכול לתת את המענים בתוך מוסדות החינוך.

אינה זלצמן: מעבר לכך ראינו, ואני חושבת שזה הוצג פה בוועדה כי אני עקבתי מקרוב אחרי הדיונים, שהתלמידים הגיעו לבתי הספר אז הייתה רווחה יותר טובה כי הצליחו לאתר אותם, בדיוק כמו שאת אמרת.

אינה זלצמן: הצליחו לאתר, ראו, הסתכלו להם בעיניים, פגשו את המצוקות שלהם וצריך להמשיך והתוכנית הזאת היא באה לתת בדיוק את המענים האלו.

אינה זלצמן: כולנו ביחד, ישבנו עם המשרדים הללו - - -

עידית סילמן: מה מבחינת המשרד החינוך בתוכנית הזאת?

עידית סילמן: מה ההיבט שלו?

אינה זלצמן: הרעיון הוא איתור, מניעה ומענים.

אינה זלצמן: ואיתור, מניעה ומענים זה לא יכול להיות, כמו שאמר פה הפרופסור ממשרד הבריאות, זה לא כאן ועכשיו, אלא זה משהו לטווח הארוך.

אינה זלצמן: אי אפשר לטפל ביום אחד, אתה צריך לתת תוכנית רחבה של ליווי וזה מה שהצגנו וכולנו, כל המשרדים, מבנים את הצורך ואת העוגן של מערכת החינוך.

אינה זלצמן: אני אבקש מחוה שתדגיש יותר מה קורה בתהליכים שרצינו בתוכנית עצמה ואם יהיו עוד שאלות, אנחנו כאן לענות.

עידית סילמן: אוקיי.

חוה פרידמן: צוהריים טובים.

חוה פרידמן: קודם כל אני חייבת להעיד מהניסיון שלי, אני למעלה מ-10 שנים בתפקיד הזה, מעולם מערכת החינוך לא דיברה צרכים נפשיים כמו שהיא מדברת היום.

חוה פרידמן: אני חושבת שההבדל בין מה שהיה עד היום למה שאנחנו מדברים היום, זה שהיום בהמשך למה שאמר פה ד"ר יובל רווה, אנחנו מדברים על שינוי מהיסוד.

חוה פרידמן: בגלל זה גם ההתנגדות לקחת, לא התנגדות מוחלטת אבל לקחת כל חוליה ולעשות zoom in לאיזושהי חוליה ולהגיד שמפה תבוא הישועה, זה מנוגד למה שקרה כאן.

חוה פרידמן: לראשונה, אני יודעת שאת יודעת כיו"ר הוועדה ושזה הוצע כאן בעבר, אבל חשוב להדגיש את זה, מעולם לא הוצגה לוועדה הזאת תוכנית בין משרדים שיוצרת בעצם את הרקמה המשותפת, לא סילואים של זה בצד זה, אלא את הרקמה המשותפת של התבוננות על בריאות נפש ועל צרכים של הילדים שהם הולכים ומחמירים, אני חייבת להגיד, גם אם הקורונה דועכת מצב הילדים הולך ומחמיר.

עידית סילמן: אני לא אומרת שלא, אני רק אומרת שמשרד החינוך לא יכול להמתין, בניגוד למשרדים אחרים אולי, לתקצוב של הדבר הזה.

חוה פרידמן: אבל שינוי מהיסוד אומר שאנחנו - - -

עידית סילמן: גם שינוי מהיסוד, כבר צריך לעשות, באמת אני אומרת.

חוה פרידמן: אני חייבת להדגיש את זה כאן כמי שממונה על השירותים הפסיכולוגיים החינוכיים במסגרת תפקידי, יש פה צורך בשינוי מהיסוד.

חוה פרידמן: זה מה שאיתרנו בעבודה משותפת ולכן אנחנו בעצם באים ואומרים, כרגע אנחנו בשלב הדיונים באוצר, זה מוצג כחסם, אנחנו תלויים ברכיב הזה.

חוה פרידמן: כדי שנעשה שינוי מהיסוד, כאשר גם נעמוד לרשותם של מורים וגננות, אני רוצה להגיד שהם נמצאים במצוקה בפני עצמם.

עידית סילמן: מאוד.

חוה פרידמן: מניסיוננו מצוקת ההורים משוועת, מניסיוננו מדובר גם עם הקורונה ואני מאחלת את זה לכולנו, שהקורונה תדעך ותעלם מחיינו לחלוטין, מהניסיון שלנו, כולל במבצעים צבעים ומצבי מצוקה אחרים.

חוה פרידמן: מצבם הנפשי של הילדים ממשיך להיות קשה לאורך זמן, חלק קטן מהם לא יזדקק לנו, אני מדברת על מי שנמצאים במצב יותר קשה ולכן אנחנו צריכים להגדיל בתוכנית משרד החינוך, בשינוי מהיסוד, את מענה - - -

עידית סילמן: רגע דקה, אני רוצה לשאול, במקום המילים הגבוהות בואו רגע נרד.

עידית סילמן: לא באמת, אני רוצה לדעת בפרקטיקה בשטח מה נעשה.

עידית סילמן: ילדים חזרו משנתיים של קורונה, זום, לא זום, היו בבית הספר, לא היו בבית הספר, מה היום המענה שניתן במסגרת בתי הספר?

עידית סילמן: אני רק אתן דוגמה, פגיעות מיניות הן חלק גדול ומשמעותי ממי שנזקקים בסופו של דבר לשירותים האלה.

עידית סילמן: איפה הושם על זה דגש בשנים האחרונות אל מול הדרכת צוותים בתוך המערכת?

עידית סילמן: ומי בעצם נותן את המענה הזה היום בבתי הספר?

עידית סילמן: הרי האחיות הוצאו מבתי הספר, פסיכולוגים חינוכיים אני לא יודעת כמה יש בכל בית ספר ומה רמת היישום בשטח הלכה למעשה.

עידית סילמן: היום יש לנו יועצת, שבמקרה הטוב צריכה להתמודד עם ADHD, הפרעות כאלה, אחרות, עם כלל המענים, התאמות לבגרויות, אני בכלל לא מדברת על זה שזה יכול לחסום לה את כל היום.

עידית סילמן: מי נותן היום את המענה בתוך בית הספר?

עידית סילמן: בואו נגיד ככה, אני מורה, הוכשרתי, ומשרד החינוך בעצמו אמר, לא הביא איזשהם הכשרות מיוחדות חדשות למורים, בטח לא בתוכניות.

עידית סילמן: מי היום מסתכל על ההיבט הזה של הילד שנמצא בסיכון או שמבקש איזושהי עזרה, או שאפילו לא מבקש וצריך לאתר אותו ומה התהליך שנעשה מול הצוותים ומול ההורים אפילו?

חוה פרידמן: את ממש מחזקת את דברי, כי היסודות - - -

עידית סילמן: לא אמרתי שלא.

חוה פרידמן: היסודות של האיתור הם לב ליבה של התוכנית משום שמה שאנחנו עושים כיום, עוד לפני שאושרה תוכנית, אנחנו בעצם עובדים על האיתור.

חוה פרידמן: האיתור נעשה, וזה תפקידן של היועצות ושל הפסיכולוגים, לצייד את המורים בכלים כדי למצוא את הילד הזה, כדי לשמוע.

חוה פרידמן: ילדים נוטים לשתוק ככל שמצוקתם גדולה יותר, יש הבדל בין בנים לבנות, יש פה סיטואציה שאנחנו בעצם מבחינת ידע, עשירים מאוד בידע גם בתחום של פגיעות מיניות, גם בתחום של מניעת הסיכון להתאבדות, בתחומים של אלימות, אין פה בעיה של ידע.

עידית סילמן: זה הגיע למורות ולצוותים?

חוה פרידמן: יש פה בעיה של שינויים מהיסוד של מצבות כוח האדם ולכן אמרתי שהשינוי הוא שינוי מהיסוד.

מיכל מרים וולדיגר: חוה אני רוצה רק לשאול אותך שנייה, את מדברת פה על איתור, בסדר?

מיכל מרים וולדיגר: דיברת על איתור.

מיכל מרים וולדיגר: אני אומרת, ברשותך אני אעשה הפרדה בין דור המדבר, שצריך לאתר את הילדים, לבין הדור שייכנס לארץ ישראל.

מיכל מרים וולדיגר: במובן הזה שאני לא חושבת שצריך לאתר את אותם ילדים, והערתי גם לזאת שדיברה קודם.

מיכל מרים וולדיגר: מה זה 'לאתר את הילדים האלה'?

מיכל מרים וולדיגר: אני חושבת שאתם כמערכת החינוך שעכשיו נכנס לכם גם הגיל היותר רך, הגיל הרך וצפונה, בתוך מערכת החינוך זה שלכם.

מיכל מרים וולדיגר: אתם עושים הרי שינויים בתוכניות חדשות לבקרים, בתוך מערכת החינוך, בתוך השעות של מערכת החינוך, תכניסו כלים לילדים מהגיל הרך.

מיכל מרים וולדיגר: כמו שילד לומד ללכת, כמו שילד לומד שפה ומדבר שפה שילמד איך להתמודד עם קשיים.

מיכל מרים וולדיגר: אנחנו מדינה רוויות טראומות, איך כל ילד, כל ילד לומד וצריך להכניס את זה בתוך מערכת החינוך, זה עוד לא איתור, אני רוצה למנוע, את מדברת על מניעה?

מיכל מרים וולדיגר: אני רוצה למנוע, אני רוצה לתת כלים לילדים שלנו לדעת איך רגע לבודד את רעשי הרקע, איך להיכנס לתוך עצמם, ומה מעניק לנו, מה מציק לנו, איך לדבר על זה, צריך את זה לעשות בתוך מערכת החינוך.

מיכל מרים וולדיגר: את זה להכשיר את המורים שידעו איך לתת במקום בשעת חינוך, ואני לא מזלזלת בשעות חינוך, להיפך, את הנושאים ברומו של עולם, קודם כל שכל אחד יתכנס לעצמו וייתן לו את הכלים איך להתמודד עם הקשיים, זאת בעייני מניעה.

מיכל מרים וולדיגר: אחר כך כמו שנותנים לילד שמתקשה במתמטיקה, נותנים לו עוד שעות ועוד עזרה, אחר כך לאלה שבאמת יהיו להם קשיים נוספים על הנורמה, שם תצטרכי את האיתור, שם תצטרכי את התוכניות הנוספות.

מיכל מרים וולדיגר: לכן זה לגמרי בידיים שלכם, אין פה עוד כספים נוספים.

עידית סילמן: אני חושבת שרמזנו על זה בצורה - - -

מיכל מרים וולדיגר: עוד משפט.

מיכל מרים וולדיגר: אותו דבר כמו שאמרתי למשרד הבריאות, נכון יש תוכנית כוללת וזה חשוב מאוד, אבל מהיכרותי את המערכת כשיש תוכנית כוללת דברים נופלים בין הכיסאות.

מיכל מרים וולדיגר: לכן אני מצפה ממשרד הבריאות שיעבוד במשרד הבריאות על מה שהוא יכול לעשות היום, ומשרד החינוך שיעבוד על מה שהוא יכול לעשות היום.

מיכל מרים וולדיגר: אני אברך ואשלח פרחים לכל אחד מכם אם גם תתאגדו ביחד ותעשו דברים ביחד, אבל זה שלכם.

עידית סילמן: אני חושבת שמה שהתכוונו לומר זה לדוגמה, ונתתי את זה בפתיחת דברי, יצאתם עם תוכנית בגריות חדשה, בסדר?

עידית סילמן: אנחנו מבחינתנו, לדוגמה, כהורים, אני נותנת את עצמי כדוגמה ולא אומרת את זה לא בשם הוועדה ולא בשם אף אחד.

עידית סילמן: הייתי שמחה אם הייתם אפילו מניחים לזה רגע ומתאגדים לתוכנית לבריאות הנפש של התלמיד קודם כל, לפני כל דבר שמסתכל על בגרות, על משהו אחר.

עידית סילמן: יש לכם שיעורי ongoing בבית הספר, הילד שלי שמונה שעות, תשע שעות ביום בבית הספר, תניחו שנייה לאיזושהי שעה.

עידית סילמן: אתם בעלי המקצוע, תשימו עין אתם על איזו שעה אתם רוצים להוריד מסדר היום של המערכת ולהתחיל בשיח פתוח עם בני הנוער, או עם הילדים, לשאול שאלות ולקבל תשובות, לעשות שיעור של חינוך גופני שמעלה את רמות הסרוטונין בגוף ונותן איזושהי תחושה קצת יותר טובה להתחיל איתה את היום.

עידית סילמן: אני לא יודעת, מה שאתם יכולים במסגרת הקיימת.

עידית סילמן: זאת אומרת, מה זה מה שאתם יכולים?

עידית סילמן: אנחנו כבר שנתיים בתוך האירוע הזה - - -

חוה פרידמן: אשמח להגיב.

עידית סילמן: ושנתיים לא שונה כלום, לפחות לא בבתי הספר.

עידית סילמן: תשמעי, לא ראינו איזושהי תוכנית, משרד החינוך לא יצא באיזושהי תוכנית שבאמת מדברת על בריאותו הנפשית של התלמיד.

עידית סילמן: לא הביאו את זה לכאן, אף אחד לא דיבר, דיברו על תוכנית שנקראת "אל-עצמי" שהביאו אותה.

עידית סילמן: אם יש משהו אחר אז בואו תציגו אותה רגע, כי זה מה ששאלתי.

חוה פרידמן: כן, אז נציג את הדברים.

חוה פרידמן: קודם כל אני רוצה להתייחס לדבריה של חברת הכנסת מיכל וולדיגר.

חוה פרידמן: תיארת את תפיסת העבודה של שפ"י לפחות בעשור האחרון.

עידית סילמן: שפ"י בכמה ילדים מטפלים?

עידית סילמן: בואו נרד רגע, אני יודעת להגיד כי בדקתי בכמה ילדים שפ"י בכל הארץ מטפלים.

חוה פרידמן: שנייה, אבל אפשר רגע, אני אשמח להגיב אבל בינתיים אני לא מצליחה.

חוה פרידמן: אני לא מצליחה להגיב, סליחה.

עידית סילמן: כי שפ"י זאת לא תשובה.

עידית סילמן: אני אומרת חד משמעית, שפ"י ניתן לנו כתשובה בדיונים קודמים וכבר אמרנו על זה ששפ"י זה לא הפתרון, זה לא המענה וזאת לא תשובה למערכת החינוך, מצטערת.

חוה פרידמן: אפשר להגיב?

עידית סילמן: כן בוודאי.

חוה פרידמן: תודה.

חוה פרידמן: תפיסת העבודה של שפ"י היא פירמידלית, היא מבוססת על תפיסות בריאות נפש ורווחה נפשית בעולם, היא לא הומצאה בארץ.

חוה פרידמן: התפיסה הזאת עובדת מהבסיס שנוגע לכלל התלמידים ולכן בבסיס התשובה לשאלתך חברת הכנסת עידית סילמן, זה כלל התלמידים.

חוה פרידמן: זה תוכניות מניעה, כישורי חיים, תוכניות למיניות בריאה, תוכניות למוגנות בין ילדים ותוכניות להתמודדות עם ילדים ברשת במצבי פגיעה.

חוה פרידמן: אלה תוכניות לכלל הילדים, זה בסיס הפירמידה של שפ"י.

חוה פרידמן: נוכל להציג כל תוכנית ותוכית אם תרצו בשמחה.

חוה פרידמן: בקצה הפירמידה ובתנועה לקצה הפירמידה, בתנועה הזאת יש ילדים מאותרים כי ילדים מאותרים זה מאמץ אחר של הצוות.

חוה פרידמן: זה קורה מגילאי 3 עד 18 ובחינוך המיוחד עד 21.

חוה פרידמן: לאתר ילד במצוקה זה מאמץ אחר מאשר להיכנס ולעשות תוכנית כיתתית למיניות בריאה.

חוה פרידמן: אז זה באמצע הפירמידה, בקצה הפירמידה יש ילדים מאוד מורכבים, שחלקם זה ילדים שזקוקים להתערבויות מאוד מאומצות וחשובות של הרווחה, חלקם של בריאות הנפש וחלקם גם וגם.

חוה פרידמן: כך שזה המבנה התפיסתי.

חוה פרידמן: לעניין השנתיים האחרונות, אני אחזיר את הדיבור לאינה שתציג את זה.

אינה זלצמן: כפי שאמרתי, המהלך הראשון היה לצאת עם תוכנית ויעד של השרה של למידה רגשית חברתית, שבאמת כמו שאמרה חוה זה נותן מענה לכלל התלמידים מהמקום שאת אמרת, לעצור, לראות קודם כל את המקום הרגשי, את המקום החברתי, את הצורך של הילדים.

אינה זלצמן: למצוא ערוצים אחרים שהם לא רק למידה, אלא גם לשזור בתוך הלמידה פן שנותן את המענה הרגשי חברתי.

אינה זלצמן: אם תרצי שנציג לך את התוכנית המלאה של למידה רגשית חברתית, אנחנו יותר מנשמח.

עידית סילמן: שמיושמת היום כבר?

אינה זלצמן: כן בוודאי.

עידית סילמן: כן, בוודאי, ביקשנו את זה כמה פעמים.

אינה זלצמן: לא יודעת, אני בשמחה אבוא ואציג לך את התוכנית הכוללת כדי שתראי שזה עמד בראש סדר העדיפויות שלנו כמשרד חינוך.

עידית סילמן: אוקיי, ושאלה לגבי התוכנית הכללית, במה התרומה של משרד החינוך, בעצם איפה אם נכנסים שם בתוכניות שלכם?

עידית סילמן: בתוכנית הבין משרדית.

חוה פרידמן: במענה ייעוצי, שאנחנו חושבים שצריך להרחיב את המענה הייעוצי כדי, אני אגיד משהו בסיסי על מה זה איתור.

חוה פרידמן: אחת התופעות שאנחנו מכירים בעבודה עם מורים זה כשיש איתו ואין מענה טיפולי בקצה האיתור בתחומים השונים של סיכון.

חוה פרידמן: זאת אומרת שמורה שיודע שאם הוא יגיד ליועצת שיש לילד איזושהי בעיה, הוא לא יודע בדיוק מה והוא גם לא חייב לדעת בדיוק מה, אבל הילד שינה את ההתנהגות שלו, הילדה מתחילה להיעדר מבית הספר, הסימנים הקטנים והקלושים האלה.

חוה פרידמן: אם מורים יגלו שכשהם אומרים 'יש בעיה' אף אחד לא עושה איתה כלום בסוף, זאת אומרת אין מענה טיפולי, אין מישהו שפוגש את ההורים של הילד, אין פגישות שנעשות אחר כך למתן מענה בתוך בית הספר, בעצם נוצרת איזושהי למידת חוסר אונים.

חוה פרידמן: לכן צריך להיות כל הרצף, צריך להיות הרצף שבין מתן כלים למורים לראות את סימני המצוקה, בזמנו אנחנו פרסמנו סימני מצוקה לסיכון האובדני למשל, אנחנו נותנים סימני מצוקה בכל מה שנוגע לפגיעה ברשת.

חוה פרידמן: אז אם מורים לא רואים שיש אחרי זה רצף טיפולי, הם מתחילים להישחק בכל מה שנוגע לאיתור ולמענה.

עידית סילמן: אוקיי, אז את אומרת איתור ומענה ביחד, אני רוצה שנייה לחלוק עלייך לומר שיש איתור ויש מענה.

עידית סילמן: בתחום האיתור אולי מצליחים לעשות עבודה, בתחום המענה, ממה שלפחות אני מקבלת, אני חושבת שהורים פה בשולחן יסכימו איתי, המענים הם לוקים בחסר, הם לוקים בחסר אבל בצורה היסטרית.

עידית סילמן: והשאלה איפה בתוכנית, או שהם לא קיימים בכלל - - -

מיכל מרים וולדיגר: יש לכם מספרים?

מיכל מרים וולדיגר: יש לכם להראות לנו מספרים?

חוה פרידמן: לכן הבקשה שלנו היא גם להראות - - -

מיכל מרים וולדיגר: יש נתונים רק חוה?

מיכל מרים וולדיגר: יש לך להראות לנו נתונים?

חוה פרידמן: נתונים באשר לחסר?

מיכל מרים וולדיגר: ההיפך, כמה ילדים מקבלים טיפול?

עידית סילמן: נגיד אנחנו מאתרים עוד כי איתרנו עוד 50 ילדים, עוד 60 ילדים, עוד 70 ילדים, מה המענה שיהיה להם?

חוה פרידמן: אז ביקשנו גם להגביר את המענה הפסיכולוגי וגם הייעוצי.

עידית סילמן: אוקיי, אוקיי.

חוה פרידמן: ביקשנו להגביר בעצם את שני המענים האלה, במהלך הקורונה ראינו שיש פנייה מוגברת של תלמידים.

חוה פרידמן: עשינו סקר יועצים חינוכיים, מצאנו שיש פנייה מוגברת ליועצים חינוכיים, זה היה אחד מבסיסי המידע שהבאנו לוועדה הזאת בזמנו במצגת שהוצגה, של כל התוכנית, לבד - - -

עידית סילמן: אני לא אומרת, אבל אתם יודעים, באמת אני אומרת את זה מדם ליבי, מצגות זה מצגות, אפשר להציג אותם ואת אומרת שכבר הצגת אותן והיינו כאן לפני שלושה-ארבעה חודשים.

עידית סילמן: אבל תקשיבו, המצב לא הולך ומשתפר ואנחנו עדיין בשלבי מצגות.

עידית סילמן: אנחנו צריכים לרדת מהאירוע הזה.

עידית סילמן: בסוף, כאילו אני באמת אומרת, אם יש פה איזשהו אירוע שנקרא אוצר אז לא דוחים דיון לוועדה, אלא באים ואומרים 'תקשיבי סילמן, בינינו הבעיה היא באוצר, לכי תוציאי מכתב לאוצר, תזמני אותם לוועדה' ואנחנו נעשה את העבודה הזאת.

עידית סילמן: אבל תבינו, אנחנו צריכים להיות על זה, אני מבקשת מכם להיות על זה, אנחנו על זה גם בתוך זמן פגרה.

עידית סילמן: בסופו של דבר האם יש בית ספר מיוחד לילדים שזקוקים למענה בתחום בריאות הנפש?

עידית סילמן: שצריכים כיתות קטנות יותר, שצריכים איזשהו מענה ייחודי.

עידית סילמן: יש היום ילדים שמקבלים מענה שבית הספר היחיד שיש להם אופציה זה במרחק של 400 או 500 קילומטר מהבית שלהם, מה הם יעשו?

עידית סילמן: הם לא ייסעו הלוך-חזור כל יום.

עידית סילמן: איפה המענים בתחום הזה והאם משרד החינוך מסתכל גם באמת על איפה הוא נותן מענה האם הוא צריך לפתוח מסגרות שהם באמת ייחודיות לנושא הזה, שהן חלק מאותו רצף טיפולי.

עידית סילמן: מיכל תגיד לך גם שבסוף שרצף הטיפולי הזה אנחנו צריכים מענים שהם בין אשפוז לבין בית, והדבר הכי טוב שיכול להיות זה שילד יהיה בבית, יקבל את המענה בבית ויטופל בבית, לא באשפוז פסיכיאטרי.

עידית סילמן: כי בסוף אנחנו צריכים להחזיר אותו לקהילה ושם זה גם המקום שלו מלכתחילה.

עידית סילמן: והאמת שאם היו מענים בקהילה, אז לא היינו צריכים להגיע לבתי חולים פסיכיאטרים.

חוה פרידמן: זאת מטרת התוכנית.

עידית סילמן: אז השאלה אם יש כאלה בית ספר?

עידית סילמן: האם יש מענים כאלה?

חוה פרידמן: המטרה שלנו היא לא הקמת בתי ספר נוספים, המטרה היא באמת המענה הקהילתי.

עידית סילמן: יש סייעת לכל תלמיד כזה?

עידית סילמן: זה כתוב בתוכנית 'אני מצמידה סייעת לתלמיד שיש לו', גלוטן – יש סייעת, לזה יש סייעת, האם יש סייעת לדוגמה, או מישהו שהוא פרא-רפואי מומחה שנצמד לילד בתחום בראיות הנפש.

עידית סילמן: ילד שהוא בסכנה, ילד שלשים אותו בתוך מוסד פסיכיאטרי יכול להיות שייעשה לו רק גרוע יותר, ילדה בהפרעות אכילה שהיום גם אם אני רוצה התור שלי, טל ברגמן, אני לא מבקשת ממנה פרוטקציות כבר כי אין, אין, הפרוטקציות אבדו.

עידית סילמן: בכל מקום בפרוטקציה את נכנסת מקום 400 בתור, אז מה?

עידית סילמן: אז היום אין מענים בתחום של הפרעות אכילה.

עידית סילמן: ילדה שהפסיקה לקבל מחזור, זהו, זה כבר קו אדום, משם המצב רק מתחיל להתדרדר ואין לי היום מענה בשבילה.

עידית סילמן: אז האם אפשר להצמיד סייעת, מישהו, שעות, איך זה עובד?

עידית סילמן: מה אנחנו נותנים?

עידית סילמן: מה אנחנו מציעים היום לילדי ישראל, אני באמת שואלת כי אני ואני בטוחה שגם מיכל, בתור מי שפונים אליהם הורים, לא יודעים כבר מה לענות, אין לי תשובה.

חוה פרידמן: אנחנו מציעים תוכנית מצוינת שתעשה שינוי מהיסוד.

עידית סילמן: לא, לא, עזבי תוכנית רגע, לפני התוכנית.

עידית סילמן: יש לכם היום איזשהו מענה - - -

יערה ישורון: ישאירו אותם בבתי הספר או שיגרשו אותם משם כמו שעושים להם היום, זה מה שעושים.

יערה ישורון: ילד מחכה באשפוז שש שעות עם אמא שלו, מחכים כל הלילה, מגיעים לאשפוז, מגיעים לרופא התורן והוא אמר להם 'האמת, מתאימים לאשפוז אבל אין מקום, אנחנו ממש מצטערים, אין מקום'.

יערה ישורון: מה הוא עושה למחרת?

יערה ישורון: לאיפה הוא הולך?

יערה ישורון: לתור לפסיכיאטר שיש לו בעוד שנה?

יערה ישורון: לפסיכולוג שיש לו בעוד שנה וחצי?

יערה ישורון: לבית הספר?

יערה ישורון: לאיפה הוא הולך?

יערה ישורון: לבית הספר שאמר 'אתם לא יכולים להגיע בלי הערכת מסוכנות'?

עידית סילמן: שהערכת המסוכנות תהיה ב-אינטייק עוד שלושה חודשים, בטיפול עוד חצי שנה.

יערה ישורון: מה עושים עכשיו?

יערה ישורון: עכשיו הם בבית עם ילד - - -

עידית סילמן: מה אני עושה עם כל הילדים האלה?

עידית סילמן: אני אומרת לך שנפשי נקעה, אני לא יודעת, אני בתור מחוקקת - - -

יערה ישורון: כמה חודשים הוא יכול להיות בבית?

יערה ישורון: ריבונו של עולם, כמה ילדים יושבים היום בבית, אתם יודעים כמה ילדים יושבים בבית?

מיכל מרים וולדיגר: 553 ילדים מחכים לאשפוז דחוף.

עידית סילמן: וזה ממה שאנחנו יודעים.

יערה ישורון: מהרווחה לא התקשרו אליהם, מבתי הספר לא התקשרו אליהם כי אין להם מענה.

עידית סילמן: מה אנחנו עושים עם הילדים האלה?

עידית סילמן: אני באמת שואלת, אני אגיד לך את האמת, אני פשוט, למה אני מביאה את זה לדיון?

עידית סילמן: תשמעו, לפעמים הורים חושבים שאנחנו לא רוצות לעזור או שאנחנו יכולות לקבל איזושהי פרוטקציה כזאת או אחרת ולא עוזרות.

עידית סילמן: אנחנו חברות כנסת, השתמשנו בכל הכלים שעומדים לרשותנו כדי לעזור להורים.

עידית סילמן: זהו, אין לי למי לעזור יותר, הבא שיפנה אני אומרת תשמעו כבר איפה אני אשים את זה?

עידית סילמן: אני נוסעת עם אנשים בעצמם לתוך בתי החולים, תשאלו מנהלי בתי חולים.

עידית סילמן: באמת, כדי להתחנן על נפשי שיפתחו להם איזושהי מיטה.

עידית סילמן: מה עושים כרגע עם ילד כמו שיערה אומרת, נופל בין לבין, לבין, לבין.

עידית סילמן: מענה דחוף, מיידי, כדי שהילדים האלה לא ילכו לנו לאיבוד.

עידית סילמן: ואני אומרת לך שכל נפש כזו חשובה יותר מהבגרות בלא יודעת מה כרגע, באמת.

עידית סילמן: יותר חשובה, צריך להזיז שעות משם, להוסיף שעות לכאן, לפתוח, לקדם, לא יודעת, איזשהו שינוי.

עידית סילמן: היום זה הדבר מספר אחת שמערכת החינוך צריכה מבחינתנו להסתכל עליו.

חוה פרידמן: אני אשמח למענה לכל הילדים האלה ואני חושבת שגם צריך להמשיך לעשות בגדרות בישראל.

עידית סילמן: אני לא אמרתי שלא.

חוה פרידמן: אז לא צריך לבחור - - -

עידית סילמן: אני לא אמרתי שלא, אבל עוד דבר, אומרים 'אין תקציב', אז אם אין תקציב תשתמשו בשמיכה שיש לכם ותחלקו אותה בצורה אחרת.

חוה פרידמן: את לא צריכה לבחור בין בגרות לבין בריאות נפש.

עידית סילמן: אני?

עידית סילמן: אני בשמחה, אין בעיה.

עידית סילמן: אבל אם אתם אומרים שאין תקציב, אז אני אומרת לך כשאין תקציב, עידית סילמן הפרטית, אני אישית אומרת חשוב לי שנייה להציל את הנפשות מאשר שכולם יעשו עוד יחידה אחת בלא יודעת מה.

חוה פרידמן: התוכנית לנגד עיני כולם.

עידית סילמן: אוקיי, טוב בואו נסתכל רגע על הרווחה לפני שאנחנו ממשיכים הלאה.

עידית סילמן: משרד הרווחה שנייה עם ההסתכלות שלו בתוך התוכנית.

עידית סילמן: מחילה, כן, פשוט אתם צריכים להבין שאנחנו פה בפניות ובהצפה של הורים, של ארגונים, של חברה אזרחית.

עידית סילמן: בסופו של דבר אנחנו צריכים לתת תשובות ולנו אין תשובות, אתם המענה שלנו ואם צריך, אז אנחנו נלחם גם בשבילכם.

עידית סילמן: תגידו לנו שזה לא נתקדם, אז אנחנו נלחם, אנחנו נרים רגליים אחוריות על הכל, גם מיכל, גם אני, לא נקדם כלום בכנסת הזאת עד שלא תגידו לנו שהדבר הזה בא על פתרונו בשלום.

עידית סילמן: בבקשה משרד הרווחה.

איריס פלורנטין: צוהריים טובים, אני באמת אתחיל מהשירותים הקיימים ומה בחרנו להעלות על התוכנית שאנחנו מדברים עליה.

איריס פלורנטין: משרד הרווחה בתוך תפקידו, בואו נתחיל בכך שהילדים הללו יש להם גם מאפיינים סוציאליים.

איריס פלורנטין: אנחנו נמצאים שם כדי לתת את המענה הסוציאליים בכל השירותים שאנחנו מפעילים.

איריס פלורנטין: ואם אני מסתכלת על הדברים שקיימים - - -

יערה ישורון: סליחה, מה זאת אומרת מענים סוציאליים?

איריס פלורנטין: אני אסביר.

איריס פלורנטין: אם אני מסתכלת על מענים שפתחנו שקיימים בתקופת הקורונה או שהגברנו אותם בתקופת הקורונה, לפני שמדברים על פיתוחים חדשים.

איריס פלורנטין: אז אנחנו מדברים על תוכנית שנקראת "רואים אותך", תוכנית זו בעצם פותחה מכיוון שידענו שילדים נמצאים עם בעיות רגשיות מורכבות בשעות אחרי הצוהריים, אז הגענו ל-2,000 ילדים ונתנו להם מענה אחרי הצוהריים, פיתחנו את המסגרות הקיימו ופתחנו אותם מיד לאחר תקופת הקורונה.

איריס פלורנטין: לצד זה אנחנו פתחנו מגוון קבוצות ייחודיות להורים וילדים, שיתנו ממש בסמוך, משהו כמו חצי שנה לאחר תקופת הקורונה, ופעלו ובחלקם פועלים עד היום.

איריס פלורנטין: בנוסף לכך אנחנו הגדלנו מאוד את המענים במסגרת התוכניות לתקיפה מינית לילדים.

איריס פלורנטין: אנחנו הוספנו כ-7 מיליון כבר מיד אחרי הקורונה כדי לתת מענים לכל הילדים שיצאו מהבתים והיו צריכים לקבל מענה.

איריס פלורנטין: כל השירותים של חוק הנוער זמינים וקיימים.

איריס פלורנטין: אני רוצה לומר שאומנם הפנימיות זה קצה הרצף, אבל אנחנו קלטנו כ-600 ילדים למסגרות הפוסט-אשפוזיות זה נקרא, בעצם מסגרות שקולטות ילדים מיד אחרי האשפוז.

איריס פלורנטין: הילדים הללו לא חוזרים לקהילה אם הם צריכים להיות במסגרת חוץ-ביתית ואנחנו קולטים אותם על אף שזה מעבר למכסה.

איריס פלורנטין: לגבי התוכנית של שלושת המשרדים.

איריס פלורנטין: כמובן שהתפקיד שלנו הוא במקום של האינטגרציה.

איריס פלורנטין: אז אנחנו מתחילים בנושא של להוסיף עבודה סוציאלית לעשרה מרכזים שדובר עליהם.

איריס פלורנטין: לעשות חיבור בין המחלקה שירותים חברתיים שזו הזירה שאנחנו נותנים את המענה הסוציאלי, לבין בתי הספר, לבין המרכזים של בריאות הנפש שיקומו.

איריס פלורנטין: כך שאנחנו נמצאים שם כשהילד יוצא מהמסגרת או צריך להיכנס למסגרת, אנחנו שם כדי לקלוט אותו, כדי שהוא לא ייפול בין הכיסאות.

איריס פלורנטין: יש לנו היום שני מרכזים אינטגרטיביים, מדובר על מרכזים שנותנים מענים לילדים עם מורכבות נפשית.

איריס פלורנטין: אנחנו מדברים במסגרת התוכנית הזאת על הרחבה ל-13 מרכזים.

איריס פלורנטין: אנחנו מדברים על לתגבר את פעולות אחרי הצוהריים, שוב אני מתארת תוכניות שונות לילדים במצבים שונים.

איריס פלורנטין: להרחיב את התוכניות של המועדוניות ותוכניות אחרות, ולתת מענה בשעות אחרי הצוהריים כשהילדים סיימו את מערכת החינוך.

איריס פלורנטין: מדברים על להרחיב את המענים בתוך המסגרות הפנימיתיות הקיימות כך שהמענה הפסיכיאטרי ייכנס בפנים, יהיה רחב יותר ואפשר יהיה לאבחן אותו.

איריס פלורנטין: הדבר הנוסף שאני רוצה לדבר עליו, הקמה של מספר מרכזים שהם יותר מניעתיים, אינטגרטיביים, שנקראים "מרכזי מקרב" שנשים אותם במקומות שילדים לא יכולים או לא מסוגלים להגיע למסגרות האחרות שמתאימות, ילדים שמצבם הרגשי קצת יותר קל, נוכל לקלוט אותם.

איריס פלורנטין: אני מדברת על פריסה מגוונת של מענים שונים לילדים במצבים שונים כשהדגש הוא על ההיבט הסוציאלי ועל ההיבט של לחבר אותם כדי שהם לא יפלו בין הכיסאות במעברים בין חוץ בייתי לקהילה.

מיכל מרים וולדיגר: אני חייבת לפנות אלייך, לרווחה.

מיכל מרים וולדיגר: אני לא יודעת כמה זה דווקא ילדים ונוער, זה גם קצת יושב ראש מבוגרים, בהיעדר מענים חוץ בייתים.

מיכל מרים וולדיגר: מגיעים אלי עשרות פניות של צעירים וצעירות שפשוט אין שום מענה, הם נמצאים ב"בראשית" שזה בכלל לא מתאים להם, הם מצאים ב"אדם" שזה אומר להיות מקום של אבחון בכלל, שנים, כי אין שום מענה.

מיכל מרים וולדיגר: ואז באיזשהו שלב אומרים להורים 'טוב, אז אתם צריכים לקחת אותם ולמצוא להם מקום אחר כי פה כבר סיימנו את העניין.

מיכל מרים וולדיגר: להורים שאין להם שמץ של מושג איפה יש מקום אחר, כמה יש במקום אחר וכשהם כבר מוצאים כל מיני מקומות אז אומרים להם 'לא, זה לא מתאים אלינו כי לילד או לילדה יש את זה ואת זה' והם נותרים מול - - -

קריאה: הם צריכים טיפול פסיכיאטרי וצריך להגיד את זה בפרצוף.

מיכל מרים וולדיגר: לא, לא, בהחלט, כלומר השילוב בין אוטיזם לבין בריאות הנפש קיים, אנחנו מכירים את הדבר הזה והם פשוט נותרים בלי שום מענה.

מיכל מרים וולדיגר: אני מדברת על ליליאן, אישה יקרה ובאמת מנסה לעזור, משרד הרווחה, אבל זה לא בידיים שלה הרבה פעמים.

מיכל מרים וולדיגר: מה יש לכם להגיד על זה?

איריס פלורנטין: טוב, אני חושבת שמשרד הרווחה מקים מסגרות מגוונות ותמיד צריך להקים מסגרות מגוונות נוספות וממשקים בין הרווחה לבריאות.

איריס פלורנטין: אנחנו עושים אותם גם כאת מסתכלת על תחום ילד ונוער, אנחנו עובדים היום גם להקים מסגרות לילדים עד גיל 21 כשמדברים על חינוך מיוחד, ואנחנו עושים תפר עם סל שיקום בבריאות הנפש.

איריס פלורנטין: יש עבודה אינטנסיבית כל הזמן כדי להרחיב את המסגרות ולהתאים אותם למגוון השונה של האוכלוסיות.

מיכל מרים וולדיגר: לא, אבל אין.

מיכל מרים וולדיגר: אני בעצמי קראתי את המחקר של הממ"מ לפני שנה שמדבר על המעונות הנעולים, על מחסור, על ילדים שנמצאים ברחוב כי אין להם פתרונות.

מיכל מרים וולדיגר: ומהרחוב מהר מאוד מאוד הם מגיעים ל"אופק" או לבתי כלא, לא בגלל שהם אשמים, בגלל שפשוט לא מטפלים בהם והיעדר טיפול הוא פשוט, פשוט גורם להרג, הורגים את הילדים הללו שאין להם מענים, אצלכם, עזבי בריאות, יש לי מספיק מה להגיד על בריאות, אבל אני מדברת על מסגרות שהן רווחה ולא בריאות.

עידית סילמן: גם השאלה שלי, האם הרווחה מסתכלת על האופציה של הישארות הילד בבית, לא רק במסגרות, כי הרי בסופו של דבר אין מספיק מסגרות, לא יהיו לכם מספיק מסגרות.

עידית סילמן: המסגרות, לא נעים לומר, הרבה לא מוכיחות את עצמן.

עידית סילמן: אנחנו היינו כאן בדיונים על ההוסטלים, אני לא רוצה להגיד מה עלה פה בדיון ואיזה בכי עלה כאן גם מצידנו, גם מצד המחוקקים וגם מצד המאושפזים.

עידית סילמן: עכשיו משרד הרווחה עושה שינוי ענק בתחום של ההוסטלים כי אתם מבינים את הפערים בתוך ההוסטלים ואיך הדברים נראים.

עידית סילמן: בסופו של דבר גם המקום הכי טוב לילד, אני חושבת שכולם יסכימו איתי, זה הבית שלו וזה הסביבה שלו שיכולה לטפל בו.

עידית סילמן: השאלה אם אתם היום, משרד הרווחה, מסתכל על זה שאוקיי בואו נגיד שהבית הוא המענה, איך אני נותן מעטפת סביב הבית להורים, למשפחה?

עידית סילמן: אני חושבת שאחד הדברים המרכזיים שצריכים להיכלל בתוכנית שלכם זה זה.

עידית סילמן: גם של הבריאות, גם של החינוך וגם של הרווחה, איך הבית הופך למקום האשפוזי כביכול, so called, של הילד, המקום הביתי, הסביבה הביתית?

עידית סילמן: ואיך אתם מפנים אליו את המשאבים שלכם ומאפשרים לו את המענה האמיתי, כי היום זה לא קיים.

עידית סילמן: ואני רוצה לומר שאם אתם רוצים רצף שיקומי, זה רק שם.

עידית סילמן: זה מתחיל שם וזה נגמר שם, שמואל הירשמן עוד מעט וגיל זלצמן יגידו ויספרו כאן איך נראים המרכזים הרפואיים ובסופו של דבר זאת הנקודה האחרונה שבאמת צריכים להגיע אליה, אבל לא כולם.

עידית סילמן: הרוב צריכים להיות בבית ולקבל מענה בבית.

עידית סילמן: וגם אם מישהו יוצא משם אחרי תוכנית התערבות קצרה, הוא צריך לצאת הביתה ובבית אין מענים כרגע לא לאחים ולא למשפחה, ולא להורים.

עידית סילמן: האמת, אני לגמרי מרחמת על ההורים, אני יושבת ונפגשת עם הורים יום-יום, שעה-שעה, אני רוצה להגיד לך, זה פשוט באמת עוול אחד גדול.

עידית סילמן: אני חושבת שצריך לתת להם צל"ש על זה שהם מצליחים להחזיק מעמד ועמוד שדרה עם כל מה שמתווסף להם ועם הילדים הנוספים ואנחנו רואים שזה לא פוגע רק בילד אחד, הרבה פעמים בגלל שצריך הנחיה גם ואיזושהי תוכנית התערבות משפחתית, זה עובר מילד אחד לשני ואת תשמעי כאן עוד מעט גם הורים כאלה שיספרו לך שזה לא נעצר בילד אחד.

עידית סילמן: בסוף אם רוצים לטפל, אז צריך, ואני לא יודעת איפה התוכניות שלכם פה בתוך התוכנית הזאת, תוכנית התערבותית בבית אני לא כל כך ראיתי, אני חייבת לומר.

איריס פלורנטין: רוב הדברים שהצגתי זה בקהילה, תפיסת העבודה שלנו היא עבודה בקהילה.

איריס פלורנטין: רק ילדים שצריכים לצאת למסגרת חוץ-ביתית, יוצאו למסגרת החוץ-ביתית וגם שם צריך לחזק.

איריס פלורנטין: אם אני רגע אגע בחוץ-ביתי, החוץ-ביתי השקיע כספים גדולים מאוד בשדרוג הטיפול שם ואנחנו גם עושים את זה בקהילה.

איריס פלורנטין: יש לנו הרבה מאוד מסגרות בקהילה וגם כל מה שתיארתי פה, כולל העובדים הסוציאליים, כולל החיבורים, כולל המסגרות אחרי הצוהריים, זה בקהילה.

איריס פלורנטין: הילדים האלה כן משתלבים במסגרות בקהילה וישתלבו גם בעתיד.

עידית סילמן: טוב, אז לפני שאנחנו נעבור לפרופסורים המלומדים שירחיבו ויאירו את עינינו גם מתוך מקומות האשפוז שהם נמצאים, אני רוצה כן שנשמע שני נציגים של הורים דווקא שיביאו את נקודת מבטם, כדי שתוכלו אתם לראות האם זה מתכתב עם תפיסת התוכנית שאתם עובדים עליה ואחר כך נעבור לבתי החולים.

עידית סילמן: תראו, אנחנו שילבנו כאן גם בדיון, שאנחנו עוד מעט נמשיך אותו, על המצוקה של בתי החולים הפסיכיאטרים, וזה לא סתם, כי הכל מדבר עם הכל בסוף ובסוף הם לא הפתרון ואת יודעת שלהם בכלל, תיכף יספר לך שמואל הירשמן, רוצים להוריד את מיטות האשפוז הממושכות.

עידית סילמן: אז אם רוצים להוריד להם מיטות אשפוז, בסופו של דבר זה משליך גם על הקהילה ועל התוכנית הזו שצריך בסופו של דבר לתת לה יותר מקום.

עידית סילמן: יערה ישורון, בבקשה.

יערה ישורון: תודה.

עידית סילמן: מחברת הספר "החיים הם טריגר" ויש לה קבוצות הורים, והיא מוקד שנקרא?

יערה ישורון: מוקד הלב, אבל אני אציג.

יערה ישורון: קודם כל תודה רבה עידית, זה מאוד מאוד לא מובן מאליו, ומאוד חשוב לעשות את הדיון הזה בנוכחות כל המשרדים הרלוונטיים.

יערה ישורון: תיכף אני אגע טיפה בנושאים האלה, אבל קודם כל ממש תודה על ההחזקה הזאת.

יערה ישורון: למעשה המקום היחיד שמחזיק אותנו בכל המסע הזה.

יערה ישורון: אז אני יערה ישורון, אחרי מסע חיברתי את הספר "החיים הם טריגר" שנועד להורים, לילדים ולנוער עם קשיים רגשיים, חרדה ודיכאון.

יערה ישורון: חוץ מזה, אני סגנית ראש מועצה במזכרת בתיה, אני יו"ר התוכנית הלאומית למניעת אובדנות ברשות מתוקף תפקידי.

יערה ישורון: ואני אמא, או כמו שאתם כופים עלי לומר, או לא לומר, בת משפחה, כי חוק הנוער מפיל את היכולת לומר את זה עלי.

יערה ישורון: אני מסתכלת על החדר הזה רגע, אני מבינה שזה outing ואני מבינה שזה outing לא חוקי ובכל זאת תזרמו איתי שנייה.

יערה ישורון: כמה מהיושבים פה הם בני משפחה שנתקלו בדבר הזה באופן אישי?

יערה ישורון: אני אשמח אם תוכלו להרים יד ולראות כמה מייצגים פה את הדבר הזה, מתוך כל האנשים שמסביב לשולחן ומתוך כל האנשים שבתוך החדר הזה.

יערה ישורון: ופעם הבאה כשאומרים לי שאין משאבים, אני מסתכלת על החדר הזה ואני רואה הרבה מאוד משאבים שהם הרבה יותר מהורה אחד שנמצא מול ילד אחד, זה לא נראה לי ה-לא משאבים הזה, וממה שאני רואה זה לא כוחות.

יערה ישורון: וסליחה על הביטוי, אבל יש פה המון המון משאבים והמשאבים שמוקדשים להורים בתוך הדבר הזה, הם בגדול מאוד מאוד קרובים לאפס, מאוד קרובים.

יערה ישורון: אחר כך הורים שעוברים את המסע הזה, עם הכאב הגדול הזה, פעם אחרי פעם, אחרי פעם.

יערה ישורון: חוזרים הביתה לילדים מאוד מאוד כאובים ועומדים מאוד חסרי אונים מול כאב נורא גדול של הילדים שלהם.

יערה ישורון: הם הולכים ונשברים לאורך הרבה מאוד שנים, הרבה מאוד התמודדויות, הרבה מאוד מערכות, הרבה מאוד אנשים שאומרים להם 'אולי תטפלו בילד?'.

יערה ישורון: והם מנסים לטפל בילד או בילדה, או בהורה, או באח, או לא משנה, והם לא מצליחים.

יערה ישורון: הם לא מצליחים והם לא מצליחים, וזורקים אותם ממקום למקום, ממקום למקום.

יערה ישורון: הם מאבדים שעות עבודה, הם מאבדים שעות שינה, הם מאבדים חברים, הם מאבדים אוכל ושתייה, הם מאבדים קורת גג, הם מאבדים הכל, הם מאבדים את הזוגיות שלהם, הם מתרסקים.

יערה ישורון: ואחרי כל המסע הזה כשהמצב כבר ממש ממש חמור אז מישהו מסתכל על הילד ואומרים לו 'ואי, אתה נמצא במצב ממש קשה, איפה ההורים שלך?

יערה ישורון: למה הם לא עשו שום דבר?

יערה ישורון: נראה לנו שנוציא את הילד מהבית'.

יערה ישורון: ואז ההורים מאבדים את הילד פעם נוספת והפעם זה יותר קשה כי הרבה יותר קשה להחזיר אותו אחרי שהוא נכנס למסע.

יערה ישורון: אני רוצה שנייה רגע להראות לכם את המסע שעוברים פה, כן?

יערה ישורון: היום הילדים האלה הם מתחילים מבית הספר ובתוך בית הספר מאתרים אותם, מדהים.

יערה ישורון: מאתרים אותם, אמרו שיש בעיה, אוקיי, אני אמא, אני יודעת שיש בעיה.

יערה ישורון: אגב, הרבה לפני כן, ניסיתי להשיג טיפול ולא הצלחתי, ניסיתי להשיג מענה ולא הצלחתי.

יערה ישורון: את יודעת מה, באיזשהו שלב אחרי, ואני מסייגת פה ואני אומרת שזה ברור לי שיש פה המון המון אנשי מקצוע טובים ומעולים, זה ברור לי, אני יודעת וחוויתי אנשים מדהימים שהיו בכל המערכות, אבל אני רוצה לתת לכם פה עכשיו קול קבוצתי.

יערה ישורון: אני הקמתי קבוצת וואטסאפ של הורים, יש שם מעל 300 הורים, עשרות אלפי הודעות, מאות הודעות ביום, מאות, וכולם עם הרבה מאוד כאב.

יערה ישורון: אני מייצגת פה קול קבוצתי, לא קול אישי וברור שיש פה אנשים מסורים וטובים שעושים כל מה שהם יכולים, אבל כמערכת הם נורא נורא, גם אתם, נורא מוגבלים.

יערה ישורון: כשנפסיק עם ההגבלה הזאת, אני מבקשת רק שנייה להקשיב לנו למה קורה פה.

יערה ישורון: ילד מאוד מאוד כאוב, ההורים שלו לא יודעים מה לעשות איתו, הם קובעים תורים, התורים בעוד שנה, בעוד שנתיים, בעוד לא יודעת מתי.

יערה ישורון: התור לפסיכיאטר הגיע, התרופה תתחיל להשפיע בעוד חצי שנה, שמונה חודשים, שנה.

יערה ישורון: הטיפול הפסיכולוגי יתחיל להשפיע בעוד, קודם יתחיל נגיד בעוד שנה, יתחיל, עוד חצי שנה, שנה, עוד שנתיים.

יערה ישורון: מה קורה בינתיים?

יערה ישורון: מה קורה בזמן הזה?

יערה ישורון: מה קורה לילד?

יערה ישורון: מה קורה לאחים שלו?

יערה ישורון: מה קורה להורים שלו?

יערה ישורון: מה קורה בזמן הזה?

יערה ישורון: מה קורה בזמן של פגיעות עצמיות?

יערה ישורון: מה קורה כשילדים נורא קטנים רואים את הדבר הזה מול העיניים שלהם?

יערה ישורון: מה קורה להורים שמאבדים את הילד שלהם שוב פעם ושוב פעם, מה קורה להם?

יערה ישורון: איפה הילד הזה נמצא בזמן הזה שאיתרו אותו?

יערה ישורון: עכשיו הוא אותר במערכת, מה המערכת עושה?

יערה ישורון: במקום להורים טלפון להורים ולהגיד 'ואי, אנחנו רואים שהילד שלכם נורא במצוקה, הוא במצב קשה, איך אנחנו יכולים לעזור לכם?

יערה ישורון: ישנתם בשנה האחרונה?

יערה ישורון: אכלתם בשנה האחרונה?

יערה ישורון: מישהו עזר לכם בשנה האחרונה?

יערה ישורון: אנחנו רוצים לעזור לכם'.

יערה ישורון: האם היה מישהו אחד כזה במערכת?

יערה ישורון: רק תשאלו את זה.

יערה ישורון: אפשר להסתדר, רק תשאלו את השאלה הזאת 'איך אפשר לעזור לכם?'.

יערה ישורון: במקום זה אתם שולחים אותנו להערכת מסוכנות.

יערה ישורון: זה מסלול מהמם, הערכת מסוכנות, אתם שולחים אותנו להערכת מסוכנות, אנחנו הולכים למיון, אנחנו לא יודעים ואומרים לנו ללכת למיון אז אנחנו הולכים למיון.

יערה ישורון: אומרים לנו במיון 'אנחנו לא עושים הערכת מסוכנות, אנחנו לא יכולים לתת לכם טופס לבית הספר'.

יערה ישורון: אוקיי, אנחנו עכשיו לא מאשפזים את הילד כי הוא לא מסוכן, הוא לא מסוכן מספיק, או כי אין מקום, או לא משנה.

יערה ישורון: אנחנו עכשיו קובעים תור לפסיכיאטר, התור יגיע בעוד שמונה חודשים.

יערה ישורון: הערכת המסוכנות תקפה, יש פה הרבה פסיכיאטרים אתם בטח יודעים לכמה זמן היא תקפה, 24 שעות גג וגם על זה לא לגמרי מתחייבים.

יערה ישורון: אז אתם עכשיו צריכים הערכת מסוכנות, אתם שולחים אותי לתהליך של שנה מחוץ למערכת ובזמן הזה מה קורה?

יערה ישורון: אתם לא מאשרים לילד, למרות שזה לא אמור להיות ככה, אנחנו עוד מחפשים את החוק הזה אבל צריך למצוא אותו מתישהו, שולחים את הילד להערכת מסוכנות ובזמן הזה אוסרים עליו להגיע לבית הספר.

יערה ישורון: אוקיי, עכשיו יש לי ילד בבית, מסוכן, איזו עוד עזרה אתם רוצים להגיש לי?

יערה ישורון: גירשתם את הילד שלי מבית הספר, האם תתקשר אלי קב"סית?

יערה ישורון: האם יתקשר אלי מישהו מהרשות, מאיפשהו, לשאול אותי 'ואי, אנחנו מבינים שהילד לא בבית הספר, איך אפשר לעזור לכם?

יערה ישורון: מי שומר עליו בזמן הזה?

יערה ישורון: איך אתם מטפלים בו?

יערה ישורון: אפשר לעזור לכם?'.

יערה ישורון: אין קול ואין עונה.

יערה ישורון: אנחנו עכשיו יכולים להיות עם ילד בבית, שבוע, חודשיים, שנה, שנתיים, מפסיקים לעבוד, מפסיקים לעשות כל דבר אחר, חיים עם דיכאון בבית.

יערה ישורון: אני מניחה שחלקכם לפחות יודעים מה זה.

יערה ישורון: אנחנו חיים עם ילד שיכול להיות נורא מסוכן, שיכול למות לפעמים בכל רגע ואין לנו מה לעשות.

יערה ישורון: ובזמן הזה גירשו אותו מבית הספר, אין פעילות, אין שום מסגרת.

יערה ישורון: עכשיו הילד מרגיש טיפה יותר טוב, מישהו יעזור לו? 'אנחנו לא יכולים לקבל אותו, הוא אחרי אשפוז פסיכיאטרי, הוא אחרי - - -

עידית סילמן: כמה ילדים להערכתכם, כאלה, קיימים היום בתוך המערכת?

יערה ישורון: האם הם נספרים?

יערה ישורון: האם מישהו מכיר אותם?

יערה ישורון: האם מישהו סופר אותם?

יערה ישורון: הם יודעים בכלל?

יערה ישורון: אתם יודעים כמה ילדים לא מגיעים, רשומים לבית הספר ולא מגיעים?

עידית סילמן: שנייה, שנייה יערה, אני רוצה רגע לשמוע.

עידית סילמן: משרד החינוך, אנחנו יודעים היום על נתונים של כמה ילדים כאלה קיימים בתוך המערכת?

קריאה: ילדים אבודים.

עידית סילמן: כן.

עידית סילמן: אף אחד?

עידית סילמן: אוקיי.

יערה ישורון: שהם לא הולכים לבית הספר.

יערה ישורון: הם רשומים - - -

עידית סילמן: בואו נבקש רגע מעל במה זו - - -

יערה ישורון: ולא עברו לבית ספר אחר ואף אחד לא מכירים אותם, הם לא יודעים.

עידית סילמן: יערה, אני רוצה לנצל את הבמה הזאת ולבקש מכל מי ששומע אותנו כרגע, בסדר?

עידית סילמן: כל מי ששומע אותנו או ישמע, ואנחנו גם נפיץ את זה אחר כך.

עידית סילמן: אנחנו רוצים לשמוע על אותם ילדים אבודים, האם הם קיימים, איפה הם קיימים בתוך המערכת.

יערה ישורון: וכמה זמן הם בבית for god sake, מי מטפל בהם בזמן הזה?

יערה ישורון: ההורים שאחר כך עושים להם תהליך הוצאה מהבית ברווחה?

יערה ישורון: זה מה שעושים להם.

יערה ישורון: מגיעה אלינו עו"ס הביתה ועושה לנו תסקיר אם אנחנו הורים מספיק טובים או לא מספיק טובים, איזה מין דבר זה?

יערה ישורון: כל זה בגלל שלא הייתה מערכת שהסכימה לקלוט את הילדים שלנו.

יערה ישורון: לא מערכת הבריאות, לא מערכת החינוך, הרי עם הילדים האלה הגענו לאשפוז, הגענו למיון ובמיון אמרו לנו 'אה, הוא לא מספיק מסוכן, תחזרו הביתה'.

יערה ישורון: אוקיי, מתי?

יערה ישורון: כשיהיה מאוחר מדי?

יערה ישורון: מתי זה קורה הדבר הזה?

יערה ישורון: מתי אתם עוזרים?

יערה ישורון: מתי מתקשרים לשאול אותנו מה שלומינו?

יערה ישורון: מתי מציעים לנו טיפול?

יערה ישורון: מתי מפסיקים להכין מצגות ועושים את הדבר הזה?

יערה ישורון: סליחה, אומרים לי עוד חמש שנים, אוקיי, כאילו יכול להיות שהילד שלי ימות עד אז?

יערה ישורון: איך זה עובד?

יערה ישורון: כמה ילדים עוד ימותו?

מיכל מרים וולדיגר: יערה, אני חייבת גם לומר שזה לא רק ילדים שנמצאים בבית, ואני פונה למשרד החינוך, תצרפו לזה גם את הילדים שנמצאים באשפוז עצמו ולא משחררים אותם הביתה כי אין לאן לשחרר אותם הביתה.

מיכל מרים וולדיגר: הם יכולים כבר להשתחרר, רק אין מסגרת שתקלוט אותם ולכן במקרים מסוימים הורים אומרים 'אנחנו לא יכולים' אז תשאירו אותם בבית החולים ועושים להם טובה, משאירים אותם בבית החולים אבל מחפשים מענים ואין מענים.

יערה ישורון: ואז שולחים אותם לפוסט אשפוזי - -

עידית סילמן: אני רוצה שנייה לבקש, אני פשוט מבינה שגם המשרדים עצמם לא כל כך יודעים כמה קיימים כאלה, וזה גם עניין סובייקטיבי, זאת אומרת בהיבט של בן האדם אם, לא יודעת, אם המערכת לא יודעת אז בואו נדע אנחנו.

עידית סילמן: אנחנו גם נוציא לינק מטעם הוועדה שיופץ עכשיו, יעקב בואו נכין את זה, לינק שיופץ בהפצה רחבה כדי לשמוע איפה הילדים האבודים הנעלמים האלה.

עידית סילמן: אם מישהו הילד שלו לא הלך לבית הספר במשך תקופה ויותר, לתוך מוסדות אחרים, רווחה, בואו תעלו לנו על הלינק הזה.

עידית סילמן: אני נותנת כאן גם את המספר האישי שלי 054-9987074, תכתבו לנו, אני אשלח לכם לינק, אני אשלח גם את הטלפון שלי בהמשך ונפרסם את זה גם כאן.

עידית סילמן: נפיץ את הלינק גם כאן, אנחנו גם נפיץ בפניכם ונראה אולי לקראת אותה תוכנית.

עידית סילמן: סתם מעניין אותי לדעת, אני פשוט מקבלת המון פניות כאלה, אני רואה שבאמת זה ככה.

עידית סילמן: תודה יערה, ויקי אני רוצה שנייה את נקודת המבט שלך גם כאמא עם התמודדות לא פשוטה גם ברמה האישית בסופו של דבר לאור המציאות של בנותיה.

עידית סילמן: כן ויקי, ונעבור גם לגורמים המקצועיים.

ריכטר ישראלי: שלום לכולם, אני ויקי ריכטר ישראלי, אני אמא של ליאל שעוד שלושה חודשים היא בת 18, אני אמא לשלוש בנות.

ריכטר ישראלי: ליאל מאושפזת היום בבית חולים "האיתנים", בית חולים פסיכיאטרי, בעקבות אנורקסיה מאוד קשה, אובדנות ודיכאון קשה, פוסט טראומה ואני יכולה לתת לכם עוד רשימה ארוכה.

ריכטר ישראלי: זה האשפוז הרביעי שלה, אחרי ששני אשפוזים היא הייתה מאושפזת בהדסה עין כרם, אשפוז נוסף בתל השומר ובעקבות מעשה אובדני שהיא עשתה בתל השומר, אחרי שמבחינת האנורקסיה הצליחו לעזור לה, אבל התפתח לה הדיכאון החמור, היא עברה לאיתנים.

ריכטר ישראלי: היא מאושפזת באיתנים כבר שנה וארבע חודשים ולכן כשדיברתם על מיטות האשפוז לטווח הארוך, חשוב לי פה רגע להכניס את האינפוט שלי שבבית חולים איתנים פשוטו כמשמעו נלחמים על חיה שנה וארבעה חודשים ואם יורידו מיטות אשפוז לטווח ארוך זה גזר דין מוות לליאל ולעוד נוער כמוה.

ריכטר ישראלי: עכשיו אני פה מייצגת בדיון את פורום ההורים למתמודדים עם הפרעות אכילה שהוקם בחודשים האחרונים בעקבות מחסור עצום במערכת.

ריכטר ישראלי: הפורום שלנו הוקם על ידי קבוצת אימהות לחולות צעירות ובוגרות שחוו בעצם על בשרן את הקושי העצום והמחסור במסגרות הטיפוליות.

ריכטר ישראלי: המחסור הזה גורם להתדרדרות במצב הפיזי והנפשי.

ריכטר ישראלי: כולנו אני חושבת יודעים הפרעות אכילה מה זה אומר, זה גם קבוצה של הפרעות נפשיות שמתאפיינות בעיסוק כפייתי באוכל, דימוי גוף, צורת הגוף וחוסר טיפול יכול להשפיע בעצם על פגיעה סופר נוראית וקריטית גם במערכות הפיזיות של הגוף וגם ביצירת פגיעות נפשיות נוספות.

ריכטר ישראלי: המערך הטיפולי היום הוא בכי רע, יש אך ורק 92 עמדות של טיפול יום שנועדות לקטינים בלבד כשבע

ריכטר ישראלי: צם הבת שלי עוד שלושה חודשים לדוגמה, וזאת רק דוגמה קטנה, זה לא רלוונטי לגביה, ו-128 מיטות אשפוז.

ריכטר ישראלי: כולם מדברים כל הזמן על הקורונה אבל אני עוד פעם מדגישה, הבת שלי חלתה לפני ארבע וחצי שנים, זה הרבה לפני פרוץ הקורונה, כבר אז היה מחסור אקוטי וחריף ביותר.

ריכטר ישראלי: הקורונה, נכון, היא החמירה את המצב והיא יוצרת בעצם תורים ארוכים יותר.

ריכטר ישראלי: זה לא שקודם המצב היה נפלא.

ריכטר ישראלי: זה יוצר מספר בעיות בעצם.

ריכטר ישראלי: קודם כל, תחילת הטיפול מתעכב וזה יוצר בעצם נזק בלתי הפיך.

ריכטר ישראלי: דבר שני, זמני המתנה לטיפול בקהילה למערכות האשפוז ואפילו ברפואה הפרטית, עומדים על בין חצי שנה ושנה וזה רק הולך ומחמיר גם.

ריכטר ישראלי: יש לציין, אני מדגישה שעל פי כל המומחים בארץ ובעולם, נתון קריטי זה להתחיל סמוך לתחילת ההפרעה ואך ורק כאלה שמקבלים טיפול סמוך להתחלת ההפרעה הם בעלי סיכוי גבוה להחלמה מלאה.

ריכטר ישראלי: הנקודה היותר אקוטית פה אפילו, העול הכלכלי.

ריכטר ישראלי: כתוצאה מזמני ההמתנה הארוכים המשפחות בעצם פונות לטיפול הפרטי.

ריכטר ישראלי: מי שחשדו או שאובחנו כבר כסובלים מהפרעות אכילה, כדי לתת טיפול מהיר ומענה מיידי לילדים שלהם, פונים לרפואה הפרטית שאם ברי המזל מצליחים למצוא תור בזמן סביר הם נושאים בעול כלכלי של אלפי שקלים בחודש, שמבירור שערכנו זה נע בין 7,000 ל-10,000 שקלים בחודש שאין החזר של הסכומים האלה לא מקופות החולים ולא מחברות הביטוח השונות.

ריכטר ישראלי: בנוסף לזה, יש משפחות שנאלצות להתמודד עם אשפוז ביתי, שזה בעצם מושג שאומר שאחד מההורים נאלץ פשוט להפסיק את עבודתו ולהשגיח על הילד 24 שעות ביממה בבית, כשבעצם כל העול הכלכלי הזה כמובן נופל על המשפחה.

ריכטר ישראלי: זה יוצר קריסה של המשפחות גם מבחינה נפשית וקל וחומר מבחינה כלכלית.

ריכטר ישראלי: למרות שאנחנו מדברים הרבה זמן על הבעיות האלה ומשרד הבריאות עדיין לא מצא לנכון להביא כאן בעצם תוכנית לנושא של הטיפול בהפרעות אכילה, להביא פתרונות.

ריכטר ישראלי: ב-15 לפברואר התקיים דיון משותף של הוועדה לקידום מעמד האישה של ועדת הבריאות ושם נציגת משרד הבריאות בוועדה התחייבה שיתחילו לבנות תוכניות, שיתחילו להפיץ שאלונים, כדי שיוכלו לאתר את אותם ילדים ולאמוד מספרים יותר מדויקים של באיזה מספרים מדובר, ושישתפו את ההורים בשולחן עגול כדי לבנות בעצם תוכניות להפרעות אכילה.

ריכטר ישראלי: כל זה בינתיים לא היה ולא נברא, אני מאוד שמחתי לשמוע את ד"ר יובל רווה שסיפר שכדי לבנות את התוכנית המשותפת נעשו שיחות עם הורים.

ריכטר ישראלי: אני מאוד הייתי שמחה ונראה לי שמן הראוי גם לעשות את השיחות האלה עם הורים להפרעות אכילה, אם יהיה צורך אנחנו יכולים לדבר ואני יכולה להפנות אותך לקבוצה של הורים שישמחו לשבת לתת את האינפוטים שלהם בעניין.

ריכטר ישראלי: המצב לא יכול להימשך עוד בצורה הזאת, אנחנו דורשים לקבל מענה דחוף.

ריכטר ישראלי: אנחנו לא מתכוונות לעצור, כל ההורים עומדים מאחורינו והדרישות שלנו, כדי להצליח לחולל שינוי, קודם כל מתן תמיכה כלכלית מיידית ונרחבת למשפחות שנאלצות לשאת בעול העצום הזה.

ריכטר ישראלי: דבר שני וחשוב לא פחות, התאמת מסגרות טיפול בקהילה בדחיפות לשלבי המחלה השונים.

ריכטר ישראלי: מה שלא קיים היום בשום קופת חולים זה מסגרות שיעניקו טיפול ראשוני מהיר עד האשפוז, ייתכן שאף ימנעו אותו לחלוטין ואז גם לא יהיו עומסים כל כך על מחלקות האשפוז.

ריכטר ישראלי: המסגרות האלה, כמו שאמרתי, לא מציעות באף קופת חולים וזה משהו שדרוש, טיפול דחוף ומיידי, אני חוזרת, גם על התמיכה הכלכלית וגם על הבנייה של המערכות האלה כדי להציל את הילדים האלה, פשוטו כמשמעו ממוות.

עידית סילמן: תודה ויקי, תודה.

עידית סילמן: שנייה אני רוצה לעבור דווקא למומחים שנמצאים כאן.

עידית סרגוסטי: עידית, אפשר כמה מילים לפני?

עידית סילמן: כן בבקשה עידית סרגוסטי, תודה.

עידית סרגוסטי: אני חושבת והתקיימו לשמחתנו ותודה על כך, לא מעט דיונים בוועדה הזו לאורך הכהונה שלה.

עידית סרגוסטי: אני חושבת שכולנו ערים לחסר העצום שקיים.

עידית סרגוסטי: קרה כאן משהו בעייני היסטורי, שישבו משרדי הבריאות, הרווחה והחינוך והבינו שמדובר בילדים שאי אשפר לחלק אותם לצד הנפשי שלהם, הבריאותי, ולצד החינוכי, שנדרשת באמת תוכנית שתשלב ותעשה אינטגרציה בין כל התחומים האלה.

עידית סילמן: נכון, אין ספק.

עידית סרגוסטי: ואני חושבת שכרגע המשימה שלנו היא קודם כל לקדם את התוכנית הזאת.

עידית סרגוסטי: אני אשמח, לפני שעוברים לסיפור של בתי החולים ואמרה יפה ויקי, שהחסר הוא קודם כל בקהילה ובתי החולים צריכים להיות בקצה.

עידית סרגוסטי: התוכנית הזאת נועדה קודם כל חזק את המענים הקהילה.

עידית סרגוסטי: תורי המתנה, לא יכול להיות מצב שילדים מחכים שנה בתור, יותר משנה, לקבל טיפול נפשי.

ריכטר ישראלי: במקרה הטוב, כן?

ריכטר ישראלי: זה גם הולך ומתארך גם.

עידית סרגוסטי: במקרה הטוב.

עידית סרגוסטי: אז לפני שאנחנו - - -

עידית סילמן: וכל מי שהולך לפרטי בסוף, זה עלויות עצומות.

מיכל מרים וולדיגר: אם יש פרטי.

עידית סרגוסטי: א' זה עלויות עצומות, ו-ב' אני חוששת שהנזק למערכת הציבורית רק הולך ומתגבר מכיוון שיותר ויותר אנשי מקצוע - - -

עידית סילמן: אז עידית, ההתייחסות שרצינו מהמומחים זה לא רק להתייחסות של בתי החולים, אלא - - -

עידית סרגוסטי: אני חושבת שממש חייבים - - -

עידית סילמן: זהו, אנחנו נעבור בלי קשר לאוצר כדי לשאול את האוצר.

עידית סילמן: בסופו של דבר ישבו כאן משרדים, עשו עבודה באמת נהדרת, עמוקה וטובה, וסוף סוף באמת, אני גם לא מקלה בכך ראש, ישבו המנכ"לים, ישבה השרה שאשא ביטון ביחד עם שר הבריאות ויחד עם שר הרווחה ובאמת הביאו כאן תוכנית שהיא משמעותית וראשונית.

עידית סילמן: איפה זה עומד כאילו מבחינת משרד האוצר?

עידית סילמן: הרי כשמדובר על תוכנית שצריך לתת אקסטרה אז ברור שזאת צריכה להיות החלטת ממשלה עם תוספת תקציבית לתוך העניין הזה.

עידית סילמן: איפה זה עומד היום מבחינת האוצר?

עידית סילמן: כי ממה שאנחנו מבינים כולם האצבע היא אליכם.

דניאל פדון: אני אתחיל ואגיד כמובן שהנושא הזה מאוד חשוב וגם בתקציב האחרון, לפחות אני יודע לדבר על מערכת הבריאות, קיבלו תוספות תקציב משמעותיות לטובת תחום בריאות הנפש.

עידית סילמן: לא, אבל אי אפשר להשתמש באותו כסף של ה-400 מיליון שקלים לתחום בריאות הנפש ולומר שזה בכלל לבינוי בתי חולים וזה על שבע שנים וזה.

עידית סילמן: אי אפשר להשתמש באותו תקציב להכל.

עידית סילמן: אז אתם יודעים מה?

עידית סילמן: בואו נדבר בתקציבים צבועים.

מיכל מרים וולדיגר: השאלה אם הם באמת קיבלו את זה, אם זה בכלל עבר אליהם.

עידית סילמן: אתה יודע מה?

עידית סילמן: בואו נדבר בתקציבים צבועים.

עידית סילמן: אם אנחנו היום כבר מתקצבים, כי אני כבר לא יכולה לשמוע את אותה אמירה, אם אנחנו בסוף מתקציבים אז יאללה בואו נעשה תקציב צבוע לבריאות הנפש.

עידית סילמן: אני רוצה לדעת לאן כל שקל מהאוצר הולך לבריאות הנפש ואיפה, איפה הוא מונח ואיפה הוא מושם.

עידית סילמן: אחרת להגיד לי 400 מיליון שקלים כשבכלל בדיונים אתם ציינתם, משרד האוצר יחד עם משרד הבריאות, שהוא הולך בכלל לבינוי בתי החולים, שנפרס על שבע שנים, אז הוא כבר שם.

עידית סילמן: אי אפשר להשתמש בו ולהגיד 'קיבלו תקציב', זה לא שם.

עידית סילמן: זה לא תקציב לבריאות הנפש, תקציב לבריאות הנפש כבר השתמשו בו, אי אפשר.

עידית סילמן: האם יש היום תוכנית מבחינת משרד האוצר, לתוכנית הלאומית הזו שבאה מתוך משרד האוצר תקציבית כי ראיתם בזה באמת משהו חשוב?

עידית סילמן: אחר כך נעשה matching, כמה אתם נותנים בבסיס לדבר הזה?

דניאל פדון: אז שוב, אני אשמח להתייחס עד הסוף בבקשה.

דניאל פדון: החשיבות ברורה ולכן באמת נתנו תוספות תקציביות משמעותיות בדיני התקציב, לא רק ה-400 מיליון שציינת אלא תוספות נוספות.

דניאל פדון: בכל מקרה, בחודשים האחרונים אנחנו עובדים יחד עם המשרדים על התוכנית שהוצגה לנו, אנחנו יושבים איתם ללמוד לעומק את הפרטים ולראות איזה מענים ניתן לתת בתקופת הביניים.

דניאל פדון: כמובן שתוכנית בסדרי גודל כאלה או כמו שתוארו, דורשת החלטה על סדרי עדיפויות שיכולה לבוא או במסגרת דיוני תקציב, או כהחלטת ממשלה כמובן שבה מזיזים את הכסף ממקום למקום בעוגה, או מגדילים את העוגה בדיוני תקציב.

עידית סילמן: נכון.

דניאל פדון: דיוני התקציב, אנחנו מקווים, יחלו בהקדם ואז הדבר הזה גם יוכל לקבל ביטוי במסגרתם, כמו שהתוספות הקודמות שניתנו קיבלו ביטוי.

עידית סילמן: אז התוכנית הזאת תלויה בתקציב המדינה הבא שיגיע?

עידית סילמן: זו האמירה?

דניאל פדון: אני משלים רגע את הסיפה של האמירה.

דניאל פדון: אז קודם כל כן, זאת מסגרת שבה תוכל התוכנית - - -

עידית סילמן: אבל זה לא מה שנאמר מלכתחילה.

עידית סילמן: מלכתחילה נאמר שיש כאן תוכנית לאומית שתהיה החלטת ממשלה.

עידית סילמן: אני מצטערת, זה מה שהוצג על ידי כולם ואם אתם בונים על תקציב, עוד פעם, אמרתי את זה גם בדיון הקודם, בואו חברים זה הזוי כרגע לבנות על תקציב מדינה שאנחנו לא יודעים מתי יעבור, איך יעבור, זה משהו שכביכול הענקנו לו עוד חצי שנה קדימה, אתם רוצים להקדים אותו עכשיו.

עידית סילמן: אני לא נכנסת אפילו לשיקולים של משרד האוצר בנוגע לתקציב כן או לא, אבל לבוא ולהגיד משהו כל כך חשוב בבריאות הנפש יחכה לדיוני תקציב, לחוק ההסדרים, תקשיבו זה הזוי, זה רק חודש תמיד להעביר תקציב, זה לא משהו שיכול לחכות אפילו חודש.

עידית סרגוסטי: המצב הוא חירומי.

עידית סילמן: המצב הוא חירומי כבר מלפני חודשים אחורה ואם המשרדים פה עשו את כל שלאל ידם כדי להביא תוכנית, לא יודעת, נראה לי שלפני הכל - - -

עידית סרגוסטי: האוצר יודע לתקצב מצבי חירום.

דניאל פדון: שוב אני ממשיך רגע את התשובה, לא הספקתי להשלים אותה.

דניאל פדון: חלק מהתוכנית ככללה ובהיקפים שהוצגה, כן אנחנו חושבים שהמקום הנכון לדון בהיקפים הללו הם דיוני התקציב.

דניאל פדון: כמובן שבזמן הביניים יכולים המשרדים, כמו שעשה עכשיו משרד החינוך עם תוכנית הבגרויות לצורך העניין, כמו שעשה משרד הבריאות עם נושאים אחרים, לבוא ולשנות את סדרי העדיפויות בתוך תקציבם.

דניאל פדון: המשרדים קיבלו - - -

מיכל מרים וולדיגר: אבל בתחום בריאות הנפש, סליחה שאני מפריעה לך, אין סדרי עדיפויות, הכל חשוב, בסדר?

מיכל מרים וולדיגר: הנושא של בריאות הנפש, כל האגף הזה הוזנח במשך 70 שנה, 70 שנה.

מיכל מרים וולדיגר: הכל חשוב שם, כל אבן שלא תרים אותה, תמצא מתחת בור של עקרבים ונחשים, זה המצב בבריאות הנפש.

מיכל מרים וולדיגר: אי אפשר להגיד למשרד 'תבחר בין יד ימין ליד שמאל', את שתי הידיים צריכים ונראה לי הזוי להגיד את הדברים האלה, סליחה שאני אומרת לך.

מיכל מרים וולדיגר: אתה אומנם שלוח פה, אבל זה המצב.

מיכל מרים וולדיגר: אי אפשר להגיד למשרד הבריאות, בוודאי לא לאגף בריאות הנפש, לבחור.

מיכל מרים וולדיגר: הכל חשוב.

דניאל פדון: שוב, אם נדבר עם משרד הבריאות, משרד הבריאות יגיד ומבחינתו במידה רבה של צדק שגם דברים מחוץ לתחום בריאות הנפש הם חשובים והוא לא יכול להסתפק בפחות.

דניאל פדון: בסופו של דבר יש מסגרות תקציביות שקובעים המחוקקים וקבעו המחוקקים גם בתקציב המדינה הנוכחי ובתוך המסגרות האלה משרד הבריאות מתעדף בין צרכים שונים בלי להגיד - - -

עידית סילמן: לא אבל אי אפשר, דניאל, דניאל, אי אפשר.

עידית סילמן: היינו לפני שנייה פה בדיון של בתי חולים, בתי החולים צריכים לתת מענה לכלל האוכלוסייה על מיליון ואחת דברים.

עידית סילמן: יש למשרד הבריאות עוד להביא מלא נושאים אחרים לסדר היום, יש כאן מציאות שהיא מציאות שצריך להתייחס אליה בצורה אחרת.

עידית סילמן: אי אפשר עכשיו לבוא ולבקש תוכנית לאומית, אחרת אל תתנו למשרדים לשבת על תוכנית לאומית ואל תציגו לנו כאן שיושבים על תוכנית לאומית.

עידית סילמן: תגידו 'לא יהיה', 'לא יהיה' זה עדיף להגיד מאשר 'יש למשרדים כסף ושישתמשו בו'.

עידית סילמן: אם זה כך, אז בואו נעצור הכל ואל תאשרו אף תוכנית בממשלה עד שלא יאושרו קודם התוכניות בתחום בריאות הנפש.

עידית סילמן: משרד האוצר גם צריך לתעדף את זה, הממשלה צריכה לתעדף.

עידית סילמן: אם היא אומרת היום שהיא לא מוכנה להוסיף כסף חיצוני אז בואו תתעדפו את הכל, אל תקימו ישובים, אל תעשו דברים אחרים, קודם כל תדאגו לאנשים הקיימים בתוך המדינה, תדאגו לבריאות הנפשית שלהם לפני שאתם יוצאים עם 21 תוכניות אחרות בתוך הממשלה.

עידית סילמן: אי אפשר לשחק על שני המגרשים, בסוף צריך לקבל החלטה מה חשוב לנו כמדינה, לשים את זה בראש סדרי העדיפויות ולכוון לשם.

דניאל פדון: אז שוב, מי שקובע - - -

עידית סילמן: אתה יודע מה?

עידית סילמן: אז בוא לא נביא תקנות מכשירים, בוא לא נביא הרבה דברים לתוך הוועדה ונגיד שאת כל הכסף הזה עכשיו שמים בבריאות הנפש.

עידית סילמן: אז בואו תעשו גם אתם בתור משרד תיעדוף.

דניאל פדון: מי שעושה את התיעדוף בין הצרכים השונים במדינה הם חברי הכנסת במסגרת תקציב המדינה וככל וחברי הכנסת יחליטו אחרת, הם יכולים כמובן בתקציב הקרוב לשנות את סדרי העדיפויות.

עידית סילמן: אבל אתה לא מחכה עם התוכנית הזאת לתקציב, זה נשמע קצת הזוי.

עידית סילמן: זה לא נאמר גם, זה לא נאמר אף פעם.

עידית סילמן: נאמר שזאת תהיה החלטת ממשלה, אנחנו כולנו זוכרים את זה מתוך הדיונים כאן, תקנו אותי חברי הכנסת, מיכל רק את נמצאת כאן, לנו נאמר שזאת תהיה החלטת ממשלה.

עידית סילמן: בין החלטת ממשלה לבין להעביר את זה לתקציב המדינה שאני לא יודעת מתי יעבור ואם יעבור, זה קצת מוזר.

דניאל פדון: שוב, אני לא הייתי פה בדיונים הקודמים - - -

מיכל מרים וולדיגר: איפה נועה?

מיכל מרים וולדיגר: נועה אני מניחה שהיא צריכה להיות פה, היא הייתה בפעם הקודמת אם אני לא טועה, שהיא זאת שמחליטה בסוף.

מיכל מרים וולדיגר: סליחה, אני לא רוצה לפגוע בך אבל אני רוצה תשובות.

מיכל מרים וולדיגר: אתה יודע, זמננו יקר ולהגיד לנו 'תקציב הבא, תקציב בעוד 50 שנה' זה נורא נחמד, אנחנו צריכים תשובות היום, לא תשובות בעוד חמש שנים.

דניאל פדון: קודם כל אני חלילה לא נפגע, אני הנציג כשנועה היימן לא פה בוועדה, אני מייצג את אגף תקציבים במשרד האוצר בדיוק כמו שהיא הייתה מייצגת אותו אם היא הייתה יושבת פה במקומי.

מיכל מרים וולדיגר: אוקיי, כל מה שאתה אומר לנו זה 'התקציב הבא' והתקציב הבא זאת לא תשובה.

דניאל פדון: אז שוב אני אומר, ככל ומשרדי הבריאות, חינוך והרווחה מעוניינים כבר כעת להתחיל, הם יכולים כמובן לעשות את זה מהתקציבים שלהם כמו שהם עושים עם תוכניות אחרות שהם יצאו לדרך איתן זה מכבר.

דניאל פדון: וכמובן שאנחנו יושבים יחד עם המשרדים כדי לראות איזה פתרונות ביניים כן ניתן להציג.

עידית סילמן: זו לא תשובה.

עידית סילמן: אני חושבת שמשרד החינוך, הרווחה והבריאות יסכימו איתנו שזאת לא תשובה מבחינת האוצר ואי לכך ובהתאם לזאת אנחנו נוציא מכתב גם מתוך הוועדה שלנו שנאמר לנו שזאת הולכת להיות החלטת ממשלה ואנחנו לא מוכנים לחכות עם זה לשוב תקציב.

עידית סילמן: תקציב לוקח לו זמן עד שהוא עובר, אני יודעת כי הייתי בדיוני תקציב.

עידית סילמן: לוקח זמן בדיונים פה בתוך הוועדות - - -

ריכטר ישראלי: ובינתיים הילדים שלנו יכולים למות עד שיהיה תקציב.

מיכל מרים וולדיגר: הם לא יכולים, הם מתים.

עידית סילמן: הם מתים נפשים, מתים פיזית, הכל ביחד.

מיכל מרים וולדיגר: רק אני הייתי בארבע לוויות בשבועיים.

קריאה: והמדינה בסוף תוציא פי כמה וכמה כדי לטפל בילדים שלא מטופלים היום.

ריכטר ישראלי: ובאחים של אלה שכבר מתו.

עידית סילמן: אז דוברות הוועדה, אני מבינה שהלינק כבר מוכן, בואו נפיץ את זה גם ביחד עם הודעת הדוברות של הוועדה שיוצאת בסוף.

עידית סילמן: אנחנו כבר הכנו לינק על, איך זה נקרא?

עידית סילמן: "ילדים בבית", כן ילדים אבודים.

עידית סילמן: אנחנו מפיצים את זה, אנחנו מבקשים מכל ההורים שיודעים תעבירו הלאה, אנחנו נעשה גם לטובת המשרדים, לטובת משרד האוצר, את החשבון הפשוט של כמה ילדים היום נמצאים באוויר ולא מקבלים מענה, והם הילדים החשובים היום האמת למערכת ולנו כחברה.

עידית סילמן: חברה נמדדת בחוסן החברתי האזרחי שבה וזה הדבר הבסיסי.

עידית סילמן: אני חושבת שלדבר על תקציב זה מנותק כאשר יש לנו ילדים שנמצאים מנותקים בעצמם.

עידית סילמן: בואו נטפל בהם קודם, בואו נעזור למשרדים.

עידית סילמן: המשרדים הגיעו לכאן בעבודה קשה שהם עשו, אני לא חושבת לא שמשרד החינוך, לא משרד הבריאות ולא משרד הרווחה ישבו הרבה בתוכנית בין משרדית כדי לקבל תשובה שהם יחכו עם זה לתקציב, לא נראה לי הגיוני.

עידית סילמן: זאת צריכה להיות החלטת ממשלה, אני חושבת שכל חברי הכנסת במשכן הזה, 120 חברי כנסת, צריכים לעמוד על הרגליים האחוריות שלהם ולבקש שתצא החלטת ממשלה בנושא בריאות הנפש.

עידית סילמן: אני באופן אישי יודעת שזו הייתה התוכנית, לא הייתה תוכנית לגרור את זה לשום תקציב כזה או אחר.

עידית סילמן: טוב, אנחנו שנייה כן נעבור לפרופ' יובל מלמד, בבקשה.

קריאה: אנחנו נשמח להתייחס לתוכנית לפני שעוברים הלאה.

עידית סילמן: אנחנו נתייחס גם לתוכנית, אנחנו לא נעלמנו.

עידית סילמן: פרופ' יובל מלמד בבקשה.

יובל מלמד: שלום, אני מייצג את איגוד הפסיכיאטריה ואני רק רוצה ככה בקצרה להגיד וזה קשור לדיון הקודם.

יובל מלמד: אנחנו רוצים בבריאות הנפש לעשות שינוי מהיסוד.

יובל מלמד: אנחנו לא רוצים להמשיך במשחק סכום אפס, לאלה קצת יותר ולאלה קצת פחות.

יובל מלמד: צריך פה שינוי בקהילה, באשפוז ובשיקום.

יובל מלמד: בקהילה צריך את כל השירותים שיש, אנחנו תומכים בהכל, בתים מאזנים, ביקורי בית, טיפולי בית, טיפולי יום, כל דבר.

יובל מלמד: מי שצריך חדר מיון, זה לא הוצאות גדולות, שיהיה חדר מיון טיפולי שאפשר לעשות התערבות בזמן משבר ולמנוע חלק מהאשפוזים.

יובל מלמד: מי שצריך אשפוז צריך לקבל אותו בתנאים טובים.

יובל מלמד: אנחנו לא מסכימים להמשיך את המצב הקיים ועמיתים שלי ידגישו את זה.

יובל מלמד: המחלקות מלאות, עמוסות, צפופות, אנחנו דורשים שיהיו מחלקות יותר קטנות בתנאי מלונאות טובים, 25 איש במחלקה, שניים בחדר וצוות מטפל כפול.

יובל מלמד: זה נשמע הרבה אבל יש כל כך מעט עכשיו שכפול זה גם לא הרבה.

יובל מלמד: מי שלא יכול להשתחרר, צריך שיקום ולא יכול לחזור לביתו, אז הוא צריך מסגרת שיקום בקהילה בהתאם לצרכיו.

יובל מלמד: לכל זה צריך תמריצים לכל המקצועות הרפואיים בבריאות הנפש.

יובל מלמד: ספציפית פה כעת אני רוצה להדגיש, לכל השירותים האלה צריך פסיכיאטרים, פסיכיאטרים זה מקצוע במצוקה וצריך להכיר בזה עכשיו.

יובל מלמד: בשביל לעשות את כל התפקודים האלה אנחנו צריכים להכשיר רופאים מומחים וזה מעבר למשאבים שנדרשים לבינוי ולשיפוץ.

יובל מלמד: אנחנו רואים את עצמנו כחלק מהרפואה הכללית, רוצים להיות חלק מהרפואה הכללית, לא רוצים דיונים בנפרד.

יובל מלמד: זה נשמע כאילו אולי משהו גדול, בקבלת החלטה ובתוכניתה אב אני חושב שתוך 3-5 שנים אפשר לשנות את המערכת מהיסוד.

יובל מלמד: תודה.

עידית סילמן: תודה.

עידית סילמן: פרופ' גיל זלצמן מנהל בית החולים גהה.

גיל זלצמן: מנהל מרכז בריאות הנפש גהה, גם פסיכיאטר ילדים, מנהל מחלקת יום לילדים ונוער.

גיל זלצמן: אני אתייחס עם כל אחד מהכובעים שלי בכמה מילים על כל דבר ואחר כך שמואל ימשיך.

גיל זלצמן: לגבי מחלקות הנוער, אשפוז במחלקת נוער חייב להיות הפתרון האחרון לכל קטין.

גיל זלצמן: האשפוז עצמו מזיק, אנחנו יודעים שגם כשאתה בא עם פתולוגיה אחת, אתה לומד עוד ארבע פתולוגיות בזמן אשפוז.

גיל זלצמן: אנחנו צריכים לאשפז רק את מי שאין שום ברירה אלא לאשפז אותו ולכן הפתרון צריך להיות בתחום האמבולטורי כולל מחלקות יום.

גיל זלצמן: מחלקות יום שבהן הילד מגיע בבוקר וישן במיטה שלו בבית, הם פתרונות שבחר בהם כל העולם המערבי.

גיל זלצמן: מחלקות סגורות לנוער בארצות הברית כמעט כבר לא קיימות.

עידית סילמן: נכון.

גיל זלצמן: ואנחנו איזה מין שריד ארכאי לתקופת הדינוזאורים.

גיל זלצמן: המחלקות הקיימות הן במצב בלתי נסבל כמו שאמר פרופ' מלמד.

גיל זלצמן: למשל אצלנו בבית החולים מחלקת הנוער הראשונה בישראל, מפוארת וידועה, נשארתי עם רופא אחד.

גיל זלצמן: החל מה-1 למאי שזה היום, יש לי מנהל מחלקה ללא אף רופא במחלקה.

גיל זלצמן: אף אחד לא רוצה לעבוד במחלקת נוער סגורה ונשארנו ללא פסיכיאטרים.

גיל זלצמן: המצב הזה הולך ומתדרדר, אין לנו בעצם פסיכיאטרים של הילד בישראל, יש לנו 80 פעילים, חלקם פנסיונרים ואין שום מענה אמיתי.

גיל זלצמן: אפשרות אחת זה לייצר עוד פסיכיאטרים של הילד, אפשרות שנייה זה לייצא חלק מהמשימות שלהם לאנשים שאינם פסיכיאטרים.

גיל זלצמן: וכמן שאמרה יערה, היא שמה פה איזה אצבע על המצוקה הזאת של הערכת מסוכנות שהיא מין לופ בלתי נסבל.

גיל זלצמן: היא הציגה את זה, אני חושב, עם המון רגשות וזה טוב, כדי שתבינו איזה לופ נוראי זה.

גיל זלצמן: ומשרד החינוך המסכן עושה את מה שהוא חייב לעשות, אם ילד אומר 'בא לי למות' הוא חייב להפנות אותו להערכת מסוכנות, אחרת - - -

ריכטר ישראלי: זה abuse בירוקרטי, לכולם, לכל הצדדים.

גיל זלצמן: יפה, לכן הפתרון נמצא, וזה אני אומר עם הכובע של יושב ראש המועצה הלאומית למניעת אובדנות, הפתרון הוא שאת הערכת המסוכנות לא יעשו פסיכיאטר.

גיל זלצמן: יעשה פסיכולוג, עובד סוציאלי ונסמיך אנשים אחרים.

עידית סילמן: יפה.

גיל זלצמן: ואז נקל את המצוקה הבלתי נסבלת הזאת.

גיל זלצמן: מבחינת המצב האמבולטורי, אתם אומרים 'מי שיש לו כסף הולך לפרטי', אז מי שלא יודע יש לי חדשות בשבילו גם בפרטי אין מקום.

גיל זלצמן: אני מפנה לפעמים ל-8-10 פסיכולוגים, אין מי שייתן מענה.

גיל זלצמן: פסיכולוג היום לא רוצה לעבוד במערכת הציבורית כי בגלל הקורונה יש הצפה עצומה של צורך ואם אתה מקבל בבית חולים שלנו, אנחנו מחזיקים כ-30% מהאמבולטורי בישראל, אתה מקבל 3,000 שקל ברוטו לחצי משרה כפסיכולוג, אתה עושה את זה ביום או יומיים של קליניקה פרטית.

גיל זלצמן: לכן גם פה יש מצב חירום, פסיכולוגים ועובדים סוציאליים נוטשים את המערכת הציבורית.

גיל זלצמן: בתי החולים שלנו מבוקשים להתמחות, אנשים גורמים את ההתמחות ובאותו יום הם הולכים הביתה, פותחים קליניקה פרטית וגם שם אתם מחכים שמונה חודשים.

ריכטר ישראלי: במקרה הטוב.

גיל זלצמן: לגבי כספים, אני חושב שהדיונים האלה הם נורא חשובים ואני שוב מודה ליושבת הראש שלא מורידה את הנושא הזה מסדר היום.

גיל זלצמן: אבל הדיונים יהיו עקרים אם לא ישבו כאן המנכ"לים.

גיל זלצמן: צריכים להגיע לכאן מנכ"ל החינוך - - -

עידית סילמן: ישבו כאן גם המנכ"לים, ישבו כאן כולם, הם הציגו את התוכנית.

גיל זלצמן: אבל היה חסר אחד.

עידית סילמן: תקשיב, הם הציגו את התוכנית.

גיל זלצמן: אבל היה חסר מנכ"ל משרד האוצר.

עידית סילמן: לא, אני אומרת לך, הם הציגו את התוכנית, הם היו בסדר גמור, הם ישבו על הכל.

עידית סילמן: היינו גם עם האוצר והאוצר בעצמו אמר שזאת תהיה החלטת ממשלה, אנחנו לא מביאים את זה יש מאין.

עידית סילמן: וכן אני חייבת לומר שבסופו של דבר מגיעים לכאן גם הנציגים שלהם כדי לומר פעם שנייה ופעם שלישית 'תקשיבו, בסוף מה אתם רוצים מאתנו?

עידית סילמן: מה שביקשו מאתנו, תוכנית הכנו ואנחנו צריכים עכשיו את התקצוב של הדבר הזה.

עידית סילמן: אנחנו אין לנו מאיפה לקחת, לא במקום הזה.

גיל זלצמן: זו החולייה החסרה.

עידית סילמן: נכון ולכן אני אומרת שמכאן אנחנו נוציא את הדרישה ואת הבקשה שלנו ואנחנו נעמוד כולנו על כל החקיקה שיש כאן בתוך הוועדה, על הרגליים האחוריות, שזה יהיה הדבר הראשון שנוכל להתחיל לקדם.

גיל זלצמן: אני נשלחתי לכאן גם כנציג הכללית, אני רוצה להגיד שבתי החולים הפסיכיאטריים של הכללית, גהה ושלוותה קיבלו חמישה מיליון שקלים כל אחד לשיפוצים והשקעה בתשתית.

גיל זלצמן: מי שפעם שיפץ בית יודע שזה מספיק לשתי דירות.

גיל זלצמן: אי אפשר לשפץ בית חולים עם 166 מיטות בחמישה מיליון שקלים, זה לעג לרש והרש גם ככה גמור, אז זה עוד יותר לעג לאותו רש.

גיל זלצמן: מילה אחרונה על הפרעות אכילה.

גיל זלצמן: זו מחלה ממהרת קשה, מתים ממנה, אין במדינת ישראל אפילו חצי מכמות המיטות שצריכים להפרעות אכילה.

גיל זלצמן: let alone אמבולטוריה וטיפול יום, וזה צורך דחוף ביותר כי זה מצב חירום, זו מחלה שנפוצה יותר ויותר והמענים הולכים ומצטמצמים.

גיל זלצמן: תודה.

עידית סילמן: תודה.

עידית סילמן: אז אנחנו - - -

ריכטר ישראלי: כדי לחזק את מה שפרופ' גיל זלצמן אמר עכשיו, במידה ויהיה טיפול בקהילה זה יצמצם גם את התורים לאשפוז ואת הדרישה למיטות אשפוז.

עידית סילמן: אנחנו תיכף נדבר גם על זה.

שמואל הירשמן: עידית, אני רוצה לדבר על התוכנית שכביכול אומרים שיש.

עידית סילמן: אז שנייה רגע, אני רוצה רק את משרד המשפטים, עו"ד דניאל רז שהוא הממונה הארצי של אשפוז כפוי והנהלת הסיוע המשפטי, בבקשה כמה מילים שלך בנושא הזה.

דניאל רז: אוקיי, תודה רבה.

דניאל רז: אנחנו מייצגים כידוע לכם גם ילדים וגם מבוגרים שבמסגרות בריאות הנפש והבעיה שהוצגה כאן כרגע היא בעיה מאוד מאוד קשה שאנחנו מתמודדים איתה.

דניאל רז: אני רוצה להתייחס לשני נושאים.

דניאל רז: אחד, נושא של הצפיפות בבתי החולים שזה גם היה אחד הנושאים שדובר עליהם, שזה חלק אינטגרלי מהבעיה הקיימת.

דניאל רז: המסגרות בקהילה הן הפתרון המושלם למצב הנוכחי כיום.

דניאל רז: היעדר המסגרות בקהילה, שאנחנו רואים גם אצל המבוגרים וגם אצל הקטינים, הוא בעצם מבחינתנו מכה מאוד מאוד גדולה כי בפועל הוא מונע שילובם של ילדים או מבוגרים במסגרות הרלוונטיות, או חזרה לקהילה שזה מה שאנחנו צריכים לשאוף בכל מקרה ומקרה.

דניאל רז: לא פעם ולא פעמיים נתקלנו בתיקים של בתי משפט, בין אם זה לנוער וגם בתי משפט מחוזיים שבעצם מחכים לאותו מענה שיינתן על ידי המסגרות.

דניאל רז: ולכן גם כשאנחנו מדברים עכשיו על יותר מיטות, אני לא בטוח שנושא של מיטות הוא חשוב, אני לא מזלזל בזה חד משמעית וגם היינו שותפים לבג"ץ שהגיש האיגוד הפסיכיאטרי ואנחנו הבענו עמדה, אבל אנחנו גם כתבנו שם שאנחנו חושבים שהפתרון צריך גם להיות בקהילה.

עידית סילמן: עו"ד דניאל רז, תן לי רגע לומר משהו על מה שאתה אומר.

עידית סילמן: הרגילו אותנו הרבה פעמים לחשוב שזה אחד על חשבון השני והשיחה הזאת - - -

דניאל רז: לא, ממש לא.

עידית סילמן: צריכות להיות או מיטות, או בקהילה.

עידית סילמן: לא, אני אומרת את זה בתוך נקודת מבט שהרבה פעמים מביאים אלינו לכאן ואומרים 'זה חשוב יותר מזה ואם יהיה פתרון בקהילה אז לא נצטרך את האשפוז בבתי החולים' ואז מוציאים את המיטות הממושכות.

עידית סילמן: תראה, לפני כשבועיים, אפילו יותר, חודש כבר, נכון?

עידית סילמן: לפני כחודש הקמנו ראש חץ בפסיכיאטריה במדינת ישראל שכולל בתוכו את כל מנהלי בתי החולים הפסיכיאטרים.

עידית סילמן: נפגשנו אצל פרופ' גיל זלצמן בגהה, עשינו שם פורום רחב שהצטרפו אליו עכשיו עוד אנשים ואנחנו נבקש את הצטרפותכם.

עידית סילמן: אבל זה ראש החץ שמוביל שזה כל מנהלי בתי החולים הפסיכיאטרים בישראל, ארגוני מגזר שלישי שבאמת מחזיקים ככה "אנוש" והגיעו עוד כמה נציגים.

עידית סילמן: הגיעו כל מנהלי תחום בריאות הנפש בקופות החולים שמהווים את הקהילה.

עידית סילמן: היו שם כמעט 30 נציגים אם אני לא טועה של באמת ה-high פסיכיאטריה במדינת ישראל שמנהלים את העבודה הזאת בפועל הלכה למעשה.

עידית סילמן: ישבנו איתם כולם והקמנו פורום של כל קואליציה של מי שבעצם הולך להוביל את ראש החץ בתחום בריאות הנפש במדינת ישראל, כי אמרנו שאי אפשר יותר שאחד יבוא על חשבון השני ואי אפשר לומר שאם תהיה קהילה לא יהיו בתי חולים, נוציא מבתי חולים נשים בקהילה.

עידית סילמן: צריך גם זה וגם זה, וצריך לשפר את הדברים האלה.

עידית סילמן: בתי החולים הפסיכיאטרים בסוף צריכים להיכנס לתוך בתי חולים כלליים ושהמחלקות הפסיכיאטריות שלהם, שפרופ' זלצמן ינהל יחידה שלמה בתוך מערך של בית חולים רגיל, של מחלקות ייעודיות, מחלקות שותפות, מחלקות לילד ולמתבגר.

עידית סילמן: זאת צריכה להיות ראיה מערכתית אחרת.

עידית סילמן: כמו שהוא אומר, הנושא הזה של בתי חולים פסיכיאטרים כבר פס מן העולם, כבר לא משתמשים בזה ברוב מדינות העולם ומתחילים לנהל מערכת שהיא אחרת, מבינים שבנפש בסוף מטפלים עם נפש.

עידית סילמן: ולכן אנחנו מתכוונים לקחת את זה כמה צעדים קדימה והדיון הזה הוא חלק מזה.

עידית סילמן: לא סתם הם נמצאים כאן, כי אני לא רוצה שיעשו יותר ניתוק בין בתי חולים לבין קהילה, לבין מערכת של ילדים בתוך מערכת החינוך.

עידית סילמן: מבחינתי הכל זה אחד.

דניאל רז: אז אני רוצה לומר, חד משמעית זאת העמדה שאנחנו תמיד אמרנו ואנחנו תמיד נאמר, שבוודאי שאחד לא יכול להיות על חשבון השני.

דניאל רז: אנחנו חושבים שצריכים להיות מסגרות ואנחנו כן ערים לכך שלצד זה שיש צפיפות מאוד גדולה בבתי החולים ויש מחסור במיטות, אין ספק בזה.

דניאל רז: אני האחרון שיגיד, אני רואה את זה כל יום ויום בכל אחד מ-15 בתי החולים והמחלקות הפסיכיאטריות וגם התנאים של המחלקות שהם מאוד מאוד קשים ואני כבר אמרתי את הדברים האלה בדיונים הקודמים בכנסת.

דניאל רז: אני חושב אבל שצריכים גם לתת יותר אינפוט יותר רציני ומשמעותי יותר גם בטיפול בקהילה.

דניאל רז: אני כן רוצה לומר דבר אחרון ובזה אולי אני אסיים.

דניאל רז: מעבר להיותי נציג של הסיוע המשפטי, אני גם חבר בהנהגת ההורים הארצית בנושא של חינוך מיוחד, ומה שעלה פה על נושא של ילדים שנשכחים בתוך מערכת החינוך ואנחנו לא יודעים עליהם, היא תופעה, אני יכול להגיד את זה בוודאות, שאנחנו בהנהגת ההורים, בכובע שלי גם כחבר בהנהגת ההורים, רואים הרבה מקרים כאלו של ילדים שפשוט מערכת החינוך לא יודעת מה קורה איתם כי הם כאילו לא יכולים לחזור חזרה לבית הספר ואף אחד לא יודע מה קורה איתם, לא מתקשרים אליהם.

דניאל רז: זאת תופעה, זאת תופעה מאוד מאוד מדאיגה.

דניאל רז: את דיברת על זה בצורה מאוד מאוד אמיצה, ואני חושב שגם בזה צריך לטפל.

דניאל רז: הם ילדים שבסופו של דבר נמצאים בבית ואנחנו לא יודעים מה קורה, אף אחד לא בודק, לא מורה, לא מחנך, לא כלום והם נמצאים ב- - - מבחינתנו.

עידית סילמן: אוקיי.

דניאל רז: לא מדויק אבל זאת המציאות שאני מכיר אותה ואני יכול לתת לך הרבה מקרים כאלה.

עידית סילמן: אוקיי.

עידית סילמן: אז דקה לפני שאנחנו עוברים אליך שמואל הירשמן, פרופ' דורון גוטהלף יו"ר איגוד הפסיכיאטריה של הילד והמתבגר נמצא איתנו בזום.

משה ארבל: שתי דקות אם אפשר?

עידית סילמן: כן בבקשה.

עידית סילמן: דקה לפניך דורון, חבר הכנסת משה ארבל, בבקשה.

משה ארבל: תודה גברתי יושבת הראש, מכובדי, בהחלט נושא חשוב, ראוי ואני מברך את כל היושבים סביב השולחן לקידום הנושא החשוב הזה.

משה ארבל: גם את פרופ' זלצמן שזכיתי להיות אורח שלו בבית החולים גהה, לבקר ולראות את העבודה המסורה.

משה ארבל: אני מבקש בדקת רשות הדיבור שיש להעלות על נס באמת את זכרו של חברינו, חבר הכנסת אילן גילאון.

משה ארבל: אני זוכר בפברואר 2017 שהוא הרעיד את הבניין כאשר סגרו מרפאה באשדוד לבריאות הנפש והוא באמת היה לוחם אמיץ שזכינו לעבוד הרבה בשיתוף פעולה בסוגיות הללו שנוגעות באמת לבני אדם.

משה ארבל: לא הייתה קואליציה ולא הייתה אופוזיציה, היו ערכים של סולידריות, של אהבת אדם, יהי זכרו ברוך.

עידית סילמן: אמן, תודה רבה.

עידית סילמן: בהחלט צודק, מצטרפת לדברים שלך.

עידית סילמן: יכול להיות שאידיאולוגית היינו במקומות אחרים, אבל חברתית ובדאגה לאדם בהחלט באותו מקום והוא היה באמת ראש חץ בתחום הזה.

עידית סילמן: בבקשה פרופ' דורון יו"ר איגוד הפסיכיאטריה של הילד והמתבגר.

דורון גוטהלף: תודה עידית, ותודה לך ולמיכל באמת שאתן לא מרפות מהנושא, זה באמת לא ברור מאליו וכל הכבוד.

דורון גוטהלף: אני רוצה להציג נתונים טריים, יש לנו כרגע, אספנו - ד"ר אורי יצקר שהוא מנהל המערך הפסיכיאטרי בצפת, איתנו בישיבה וחבר בוועד שלנו - - -

עידית סילמן: איש יקר מפז.

דורון גוטהלף: אסף נתונים מכל המחלקות בארץ לפסיכיאטריה של הילד.

דורון גוטהלף: יש לנו 258 ילדים ומתבגרים שממתינים לאשפוז ועוד 295 ילדים קטינים שממתינים לטיפול יום, ביחד זה 553 ילדים.

דורון גוטהלף: מה זה 553 קטינים האלה?

דורון גוטהלף: זה קטינים שאנחנו צריכים להציל את החיים שלהם, זה קטינים שהם באובדנות אקוטית, לא סתם שולחים ילד לאשפוז.

דורון גוטהלף: ילד נשלח לאשפוז כשיש סכנה לחייו והגענו היום למצב שלא היה היום במדינה, שילדים שבסכנת חיים בשל מצבם הנפשי צריכים להמתין לתור לאשפוז חודשים ארוכים.

דורון גוטהלף: זה מצב שבעיני הוא באמת מסמר שערות וזה נכון שהתוכנית הלאומית לבריאות הנפש, הכוללת, רק היא תיתן את המענה.

דורון גוטהלף: אבל עדיין בתוך המענה הזה, תמיד כשיש לנו מצב של פיגוע המוני או של מגיפה, אנחנו קודם כל צריכים להציל חיים ואני באמת מאמין שהתוכנית הזאת של התערבות במשבר שמיכל דיברה עליה, שעידית דיברה עליה, עשרה מרכזים בכל הארץ, האם זה מה שייתן את המענה?

דורון גוטהלף: כי אין תוכנית בלי שנגייס מתמחים, אין פסיכיאטרים של ילדים בארץ - - -

עידית סילמן: כן וגם השאלה באמת דורון אם יש היום תוכנית למתמחים, באמת עם מענקים.

עידית סילמן: צריך לומר את זה, כדי שילכו להתמחות בפסיכיאטריה של הילד ושל המתבגר ופסיכיאטריה בכלל.

עידית סילמן: זה מקצוע שנמצא במשבר, צריך לטפל בזה וצריך לתת לזה מענה.

יערה ישורון: ובזמן הזמן ה-600 הורים האלה נמצאים בבית עם הילדים האלה, אני רק מזכירה שנייה.

קריאה: האובדן למשק יותר גרוע.

יערה ישורון: 600 משפחות מושבתות בינתיים.

דורון גוטהלף: אז דיברתי איתך עידית, דיברתי עם מיכל, דיברנו באותו יום שהולכים להעלות את זה לממשלה.

עידית סילמן: נכון, נכון, תראה אני העליתי את זה ולכן אני הבנתי שזאת תוכנית של החלטת ממשלה, לכן עצוב לי מאוד שהיום נציגי המשרדים כאן עדיין לא קיבלו את זה.

עידית סילמן: אני הייתי בטוחה שבאים עם בשורה שהיא חדשה, ולכן אנחנו כמו שאמרתי לכם את זה בדיון שערכנו ואנחנו בהחלט לא נוותר.

דורון גוטהלף: טוב, בסדר, זה מה שהיה לי להגיד.

עידית סילמן: תודה רבה, תודה רבה.

עידית סילמן: שמואל הירשמן, כבודו בבקשה.

שמואל הירשמן: אני יו"ר פורום מנהלי בתי החולים, שצריך רק להזכיר – ועידית את כל פעם נופלת בפח הזה – פורום מנהלי בתי החולים זה מרכזים לבריאות נפש שיש בהם שליש מהטיפול האמבולטורי במדינת ישראל, כולל מבוגרים וגם ילדים ונוער.

עידית סילמן: נכון, נכון.

שמואל הירשמן: ובנוסף הדבר הכי חשוב ששוכחים אותו שוב, זה המקום המרכזי להכשרה של אנשי צוות.

שמואל הירשמן: אני שמעתי פה את הדיון ואת הדברים שאמרו יערה וויקי, תשמעו אלה דברים שאנחנו שומעים אותם יום-יום, כל היום.

שמואל הירשמן: בנוסף על זה אנחנו רואים בסרטי בטיחות של בית החולים אלימות קשה במחלקות, בלתי נסבלת, ואני אומר לכם שאנחנו לא יכולים להמשיך להחזיק את העגלה הזאת.

שמואל הירשמן: לא יכולים להמשיך להחזיק את הדבר הזה, התוכנית של משרד הבריאות שרק צריכה להגיע להחלטת ממשלה, אני אומר לכם, לא תיתן מענה.

יערה ישורון: היא לא ישימה.

יערה ישורון: אנחנו נשמח לעזור לכם, אנחנו נשמח לעזור לכם להחזיק את זה.

שמואל הירשמן: היא לא תיתן מענה לסיפור הזה, ל-hot potato הזה שכולנו מחזיקים אותו.

שמואל הירשמן: אם התוכנית הזאת כוללת סגירת מיטות, כן סגירת מיטות שמה זה אומר?

שמואל הירשמן: שאני לא יכול ממחלקה אקוטית להעביר למיטות אחרות וכולם צריכים להידחס באותו חדר.

שמואל הירשמן: מה התוכנית הזאת כוללת?

שמואל הירשמן: איפה היא כוללת הכשרה של פסיכיאטרים?

שמואל הירשמן: איפה היא כוללת את ההגדלה של העוגה חוץ מזה שפותחים כמה בתים מאזנים ויוציאו חולים ממושכים?

שמואל הירשמן: רבותיי, המערכת האמבולטורית הציבורית על סף גסיסה.

שמואל הירשמן: מה זה אומר?

שמואל הירשמן: ישבנו עם נציגי הקופות, אין פה הפרדה בין קופות ומרכזים, זה הכל אותו דבר.

שמואל הירשמן: אין מי שייעשה, עכשיו יכולים לבוא והגיד 'אוקיי, בואו נפתח מרפאת זה וזה' מי יטפל שם?

שמואל הירשמן: איפה הפסיכיאטרים שיטפלו שם?

שמואל הירשמן: ואני אומר לכם שאנחנו היום במצב טוב.

שמואל הירשמן: תוך חמש שנים שליש מהפסיכיאטרים במדינת ישראל יוצאים לפנסיה ומי יחליף אותם?

שמואל הירשמן: בכל שנה נכנסים בסביבות 40 פסיכיאטרים חדשים למערכת של מבוגר, ויוצאים הרבה יותר מזה.

שמואל הירשמן: מדינת ישראל גדלה ב-2% בשנה, אז איפה התוכנית?

שמואל הירשמן: על מה אתם מדברים בכלל?

יערה ישורון: מתקצבים דברים שלא קיימים.

שמואל הירשמן: לא, באמת אני אומר, אני עד היום לא ראיתי תוכנית מסודרת, סליחה.

שמואל הירשמן: אומרים שמתייעצים איתנו, לא ראיתי תוכנית מסודרת של משרד הבריאות, מה הולך להיות עם בריאות הנפש.

שמואל הירשמן: לא ראיתי תוכנית מסודרות.

שמואל הירשמן: יו"ר פורום מנהלי בתי החולים עם כל מנהלי בתי החולים שיושבים על שליש מהטיפול האמבולטורי, על 90% מהאשפוז במדינת ישראל, לא ראינו תוכנית מסודרת.

שמואל הירשמן: ראינו שקופית, זה המצב ואנחנו יכולים להתדיין פה בתוך עצמנו הרבה.

עידית סילמן: אוקיי שנייה.

עידית סילמן: משרד הבריאות, אני אשמח לתגובתכם.

עידית סילמן: יש מקום סביב השולחן לכולם.

טל ברגמן: אדבר על כמה דברים שנאמרו כאן כי אני לא יכולה שלא להתייחס, אז לפי הסדר.

טל ברגמן: קודם כל מה שאת אמרת, אני שמחה להכיר ואגב אני חושבת שגם עידית וגם חברת הכנסת מיכל וולדיגר יודעות שכשמישהו פונה אלינו לאגף אנחנו מעולם בשבע שנים לא אמרנו לא לפגישה, לא עם פורומים, לא עם משפחות, לא עם ארגונים.

טל ברגמן: אז הדלת פתוחה, ובמיוחד בהפרעות אכילה.

טל ברגמן: האמת היא שהפרעות אכילה, קשה מאוד לדעת מהו באמת היקף התופעה במדינת ישראל מסיבה מאוד פשוטה, שיש הרבה מאוד אנשים שפשוט באמת לא פונים, הם לא יודעים וגם לוקח זמן להכיר בבעיה.

טל ברגמן: אנחנו כמובן נדרשנו עכשיו להקצאת משאבים, התקבלו קרוב ל-30 מיליוני שקלים דרך הכספים, זה לא כספים קואליציוניים, זה לבסיס תקציב.

טל ברגמן: ומבחינתנו בעבודה המטה שבוצעה בנושא הזה ויחד עם משרד האוצר, אחת המטרות ששמנו לפנינו זה באמת לפתח את הקהילה וטיפולי יום במקום הזה, כדי להגיע כמה שיותר מהר כי גם אנחנו מכירים את הנתונים שככל שאתה מגיע מהר יותר, אתה מסוגל יותר להתערב ובעצם למנוע את ההתדרדרות.

טל ברגמן: כשבן אדם כבר מתאשפז, עם העבודה המדהימה שנעשית במחלקות אשפוז של הפרעות אכילה, כאשר כבר מגיעים למצב הזה בדרך כלל לצערי, שוב אני לא רוצה לדבר ברמה גלובלית, זה כל מקרה לגופו אבל אתה יותר מאזן מאשר מסוגל באמת להכחיד את הפרעת האכילה.

טל ברגמן: עשינו לא מעט עבודה ויש כבר מבחני תמיכה שיצאו להתייחסות שנייה של הקופות.

טל ברגמן: את לא כל כך מבינה בזה אבל אני אגיד שברגע שיוצאת טיוטה ראשונה, קופות נערכות כבר, זאת אומרת הן לא מחכות לחתימה סופית.

טל ברגמן: כשמרבית הכסף כן הלך לפיתוח של טיפולי יום ושירותים קהילתיים ולקיצור תורי המתנה ופיתוח שירותים ייעודים להפרעות אכילה עם תמריץ שנתנו לקופה שתפתח שירותים משלה ולא רק תתקשר עם ספקים, פלוס תוספת של 23 מיטות אשפוז.

טל ברגמן: וכן החסם שעומד בפנינו הוא חסם של כוח אדם, אבל אנחנו מקווים שהמערכת כן תתגבר על זה.

ריכטר ישראלי: ומה לגבי החזרים של קופות החולים למי שנאלץ ללכת לפנות לרפואה הפרטית?

טל ברגמן: תראי זה משהו שפה אני חייבת לומר שזה משהו שאני אשמח לבדוק.

טל ברגמן: מהידע שלי, ברמה הרגולטורית, אין בסיס משפטי בכלל לעשייה כזאת בתוך משרדי ממשלה.

טל ברגמן: כדי לעשות דבר כזה, לא נהוג, משרדי ממשלה לא מחזירים שיפויים להורים באופן פרטני, זה דבר שהיה בעבר בהתפתחות הילד.

טל ברגמן: דבר שלצערי נכשל, כי מה שהוא גרם זה התפתחות של שוק פרטי.

טל ברגמן: עכשיו כשאת מדברת, אני רק רוצה רגע שנייה לסיים - - -

ריכטר ישראלי: אבל ברגע שאין מענה בקופות החולים ונאלצים ללכת - - -

עידית סילמן: רגע שנייה, ויקי שנייה, ויקי.

טל ברגמן: אני רוצה להתייחס לכל הנושאים האלה ואני אשמח לקיים איתך שיח על הדבר הזה.

טל ברגמן: אנחנו לא מתחמקים משיח, פשוט אני צריכה לענות להרבה דברים שפה על השולחן, אבל אני כן אומר לך שזה היה מאבק של אגף בריאות הנפש, כדי להרים את כל טיפולי היום שקיימים היום במדינת ישראל, כולל התמחור של טיפול היום שהוא הגבוה ביותר שיש בתעריפון משרד הבריאות, לקח לנו לא פחות מארבע שנים, אוקיי?

טל ברגמן: זה תהליכים, אני יודעת שזה מתסכל, מבחני תמיכה לדעתי יובילו לפתרונות חלקיים וכן לשיפור במערכת תוך כמה חודשים, אבל אין ספק - - -

עידית סילמן: טל אני רק רוצה להעיר על מבחני תמיכה.

עידית סילמן: אני לא אומרת שזה לא דבר חשוב - - -

טל ברגמן: זה לא הכל, אין ספק.

עידית סילמן: לא, אני חייבת לומר, בסוף מבחן תמיכה, אז קופה יוצאת עם איזושהי תוכנית, היא יכולה לקבל את הכסף של מבחן התמיכה בסוף השנה, כן או לא, שחור או לבן.

עידית סילמן: זה לא בטוח, לכן היא משקיעה X ולא X פלוס Y, ולכן היא עושה משהו נורא נורא קטן בסיסי.

עידית סילמן: אבל אם זה משהו שאנחנו שמים אותו היום בראש סדר העדיפויות וכך אומרים, אז אוצרית צריך להקדיש לזה תקציב מראש ולא על בסיס מבחני תמיכה.

עידית סילמן: הרי את כל המודל התקצובי של בתי החולים הפכנו היום ממבחני תמיכה למודל תקצוב חדש ונלחמנו על זה בחוק ההסדרים כי אי אפשר להסתמך על זה

טל ברגמן: אבל זה משהו אחר, בבריאות הנפש מבחן תמיכה כן מאפשר לך, שוב במנגנונים במסגרת חוק פיתוח בריאות ממלכתי לצערי החקיקה היא כזו ויש כללים רגולטוריים כאלה ואחרים של איך אתה מעסק עם קופות ברמה של צביעה של כסף ורואים את זה גם בהסכמים, ואני לא אכנס יותר מזה כי יש פה כלכלנית שבאה איתי מהמשרד, אבל אני לא מומחית במקום הזה, רק שבע שנים אני מתעסקת בזה.

טל ברגמן: אבל זאת דרך נכונה לצבוע כסף ולהבטיח שהוא באמת ילך, כי את התשלום את עושה אחרי הפעילות.

טל ברגמן: את לא משלמת מראש ומקווה שהכספים יגיעו, אלא את משלמת על ביצוע שמדווח למשרד הבריאות.

טל ברגמן: אז יש לנו הרבה שיח בנושא הזה של הפרעות אכילה, אני רק אענה פשוט לא נעים לי, הייתי יחד עם פרופ' רונית אנדוולט שעוסקת בהפרעות אכילה במשרד, באותו דיון שאת הזכרת ואני יכולה להגיד לך שהם עובדים בימים אלו על הסקר והכנסת השאלות כדי שיהיה סקר של בריאות הציבור.

טל ברגמן: כדי שנדע פחות או יותר ושוב זה סקר, צריך להבין את זה, זה מוגבל, כדי שנדע את היקפי התופעה.

טל ברגמן: יש השערות, אנחנו לא יודעים בצורה מדויקת וגם החומרה היא מאוד שונה מאדם לאדם ומנער וילד, ויש לצערי גם הרבה בגירות ובגירים היום, למרות הכל זה עדיין נשים והבעיה היא לא פשוטה.

טל ברגמן: הילד או הילדה מתבגרת ובסוף היא גם הופכת להיות אישה וזה משהו לא תמיד חולף ועובר, ויש איזושהי סימפטומטולוגיה.

טל ברגמן: ויש פערים שצריך להשלים, אבל העבודה הזאת כן החלה, היא כן מתבצעת וצריך באמת הרבה יותר משאבים.

טל ברגמן: אבל כן יש דרך, כן יש חשיבה וכן יש דגש על הקהילה, לתפוס כמה שיותר מוקדם, זה מאוד מאוד חשוב.

טל ברגמן: לגבי הפסיכיאטריה של ילדים ונוער והתוכנית הלאומית, זה באמת כמעט אותו דבר.

טל ברגמן: כלומר, אני שמחה שפרופ' זלצמן בא ואמר פה שהאשפוז הפסיכיאטרי של ילדים נוער מזיק.

טל ברגמן: אני באמת מדברת עם הרבה מאוד גורמים במערכת בריאות הנפש, אבל עיקר הגורמים שמגיעים אלינו לאגף זה פניות ציבור ואשפוז הוא באמת מזיק, לא בגלל מערכת שהיא לא מסורה, אלא בגלל שילדים לומדים אחד מהשני ובגלל שזה מנתק אותם מהבית והמשפחה.

טל ברגמן: לכן אנחנו שמים את הדגש גם בילדים ונוער ויש גם בתוכנית הלאומית, שלא ירדנו פה לפרטים, וגם בתוכניות של המשרד כולו, את הדגש על פתרונות ומענים שהם אשפוזי בית, צוותי משבר וכן בתים מאזנים לילדים ונוער שאני מקווה שנצליח לקבל עוד כספים מהאוצר כדי לייצר תמריצים הרבה יותר גדולים בכיוון הזה.

טל ברגמן: וזה לא נועד להחליף, אבל כן זה נועד למנוע את ההתדרדרות של הילד כדי שלא יגיע בסוף למערכת האשפוזית.

יערה ישורון: אין שם סעיף הורים, אין שם שורה שקוראים לה 'הורים', אין.

טל ברגמן: רגע, ואחד הדברים בתוך העבודה בבתים המאזנים של המבוגרים שיש לנו היום 15 כאלה, היינו צריכים ללמוד את זה בכל זאת לא על ילד, זה משהו חדש.

טל ברגמן: בתוך העבודה של הבתים המאזנים, כמו גם מה שצריך היה להיות במחלקות ותיכף אני אסביר איפה החסם שלהם, יש עבודה מאוד אינטנסיבית, מאוד אינטנסיבית עם ההורים ולכן אני מקווה שזה יהיה בילדים ונוער וכמה שיותר מהר.

טל ברגמן: ואני אומר שגם המחלקות, אני מניחה שבאמת היו רוצות לעשות את זה ובעבר גם עשו את זה, אבל יש בעיה של סטנדרט ושל תקינה במערכת בריאות הנפש.

יערה ישורון: אבל גם בתים מאזנים זה שלושה חודשים ל-30 ילדים בשנה.

טל ברגמן: נכון את צודקת, ולכן המלחמה שלנו, בית מאזן זה 8:00 עד 12:00 בואי נדייק, ולכן המלחמה שלנו שיהיו עשרות בתים כאלה ולא 15.

יערה ישורון: יש, קוראים לזה "הבית מאזן", לא "בית מאזן", הבית מאזן.

טל ברגמן: תקשיבי יערה, אני מסכימה איתך, אני לא במלחמה איתך.

טל ברגמן: אני אומרת לך שבתוך התוכניות שלנו זה לא רק בית מאזן, זה אחד השירותים ויש במחשבה ,כל דבר שאנחנו רוצים לפתח בבריאות הנפש אנחנו קודם כל רוצים לפתח בילדים ונוער, קודם כל.

יערה ישורון: אבל אין סעיף כזה, אין החזרים להורים.

טל ברגמן: החזרים להורים לא - - -

יערה ישורון: לא על ימי עבודה, לא כספים על טיפולים, אין כלום.

טל ברגמן: החזרים להורים זה דבר שבראייה, שוב אני לא נגד, אני רק אומרת שלדעתי אין את הכלי המשפטי לייצר את זה.

טל ברגמן: אבל החזרים להורים הוכיחו את עצמם ואני אשמח להסביר לך יחד עם הכלכלנים של המשרד, ובזה אני כן מסכימה איתם, לא בהכל אני מסכימה איתם.

טל ברגמן: לרוב אני לא מסכימה עם כלכלנים כי הם אומרים לי 'תסתפקי בפחות כסף', אז אני בתור אשת מקצוע לא אוהבת את זה אבל אני כן אומר לך שבתחומים אחרים מתן החזרים להורים גרם להעצמת המחירים בשוק הפרטי בצורה שבסוף משפחות לא יכלו אפילו בזה לעמוד.

יערה ישורון: אבל זה מה שקורה לנו גם עכשיו.

טל ברגמן: וזה גורם לכך שאנשים בשוק הפרטי ואנשי מקצוע לא באים למערכות ציבוריות.

עידית סילמן: אוקיי טל, אני רוצה שנייה רגע לעצור.

עידית סילמן: לגבי הנושא של בתי החולים הפסיכיאטרים, לגבי הנושא של המיטות ולגבי תוכנית לבריאות הנפש - - -

טל ברגמן: אז תראי, קודם כל תוכנית לבריאות הנפש באופן גדול יש.

טל ברגמן: לגבי בתי החולים, המשרד נמצא בעבודה מטה והמשרד מכיר ויודע מה המוצקה של בתי החולים וגם מכיר ויודע מה צריך לעשות.

טל ברגמן: לצערי יש פה בלבול מאוד גדול בין מה הם חולים כרוניים, שאני חושבת שמוסכם על כולנו שהם צריכים לצאת החוצה.

טל ברגמן: ואני חושבת שמוסכם על כולנו שבן אדם לא צריך לחיות בבית החולים, כן?

טל ברגמן: זה ברור לנו, לא בכללי ולא בפסיכיאטרי.

יערה ישורון: אבל לאיפה הם יצאו?

יערה ישורון: הם עכשיו חמש שנים הרגו את המשפחה שלהם, שמו אותה באפר - - -

טל ברגמן: ופה אנחנו נמצאים כרגע בדיוני המטה במשרד ולכן אין לי את התשובה בשבילכם כרגע, אבל אנחנו כן בעבודת מטה מאומצת יחד עם מנכ"ל המשרד, כדי להבין באמת איך אנחנו עוזרים לבתי החולים מבחינת תפוסות ומבחינת סטנדרט, אוקיי?

טל ברגמן: עכשיו, צריך לומר - - -

אלי שליין: עידית, כל עבודת המטה הזאת, בוא נשים אותה רגע - - -

עידית סילמן: שנייה רגע, כולם רוצים לדבר.

עידית סילמן: זה שאתה תגיד את זה 100 פעמים זה לא ישנה את העובדה.

עידית סילמן: יש לי כאן רשימה, אני אעבור על כולם, גם אתה תדבר אבל אתה לא יכול להפריע כל שנייה.

אלי שליין: לא רוצה להפריע, אבל זה - - -

עידית סילמן: אבל שנייה, בסדר, אני מבינה שזה מקומם.

אלי שליין: יש פה אנשים שגם מתפרצים, זה לא רק אני.

עידית סילמן: אני מבינה, אבל כולם כותבים לי תוך כדי ואני רוצה לתת לכל ה-100 ברשימה.

עידית סילמן: אבל ראיתי אותך ואמרתי לך שנייה שאנחנו כבר ניתן, אני רוצה לתת לאנשים לסיים רגע את המשפט שלהם.

עידית סילמן: כן.

שמואל הירשמן: עבודת המטה היא בגלל שעושים פה את העבודה, כמו שאת אומרת, אחד על חשבון השני.

שמואל הירשמן: זה מה שנקרא עבודת המטה.

שמואל הירשמן: במקום להוסיף למערכת משאבים, אומרים 'בשביל לתקצב את זה, אז צריך להוריד מפה'.

שמואל הירשמן: לכן זה נקרא עבודת מטה.

עידית סילמן: זאת השאלה טל, כי זה בדיוק מה שאמרתי מקודם.

טל ברגמן: אני לא חושבת, אני חושבת שיש פה - - -

עידית סילמן: לא, אני שואלת כי בסוף זאת התחשוה של כולם שזה אחד על חשבון השני.

טל ברגמן: אוקיי, אז אני רוצה להגיד לך שזאת גם התחושה שלי, כי לי בתור ראש שירותי בריאות הנפש יש תחושה ואני חושבת גם שאני מדברת בשם המשרדים החברתיים.

טל ברגמן: בכל זאת יש פה אנשים שעושים עבודה מדהימה במשרד החינוך, ואיריס שאני מכירה אותה שנים בשירותים חברתיים, אתה תמיד מרגיש שזורקים לך פירורים ואז כשאתה בא להילחם על הפירורים האלה אתה צריך לחשוב איפה אתה זורק את הפירור פה או שם ואיך אתה באמת, אומרים 'השמיכה', אני באמת רואה את זה בתור פירורים.

טל ברגמן: בסופו של יום נאמרו פה הדברים הנכונים, כל המערכת צריכה יותר תקציבים ואם אנחנו נוסיף רק למקום אחד ולא נאזן ונוסיף למקום האחר, בסופו של יום לא יהיה כאן.

טל ברגמן: אז כן, אני חושבת שזאת חוויה משותפת של כולם.

טל ברגמן: את שואלת אותי מה העמדה של משרד הבריאות?

טל ברגמן: אני בטוחה שהעמדה של משרד הבריאות זה כמה שיותר משאבים למערכת.

טל ברגמן: באין קשר, אף אחד לא מפלה פה אשפוז על חשבון קהילה וקהילה על חשבון אשפוז, אבל זאת מערכת של בריאות נפש ובכל מדינה מתקדמת בעולם נותנים יותר תקציבים גם לפה וגם לפה, חד משמעית.

טל ברגמן: כשאת משווה להולנד, לאנגליה, למדינות סקנדינביה ואנחנו מדברים על זה ומדברים על זה.

טל ברגמן: עכשיו תראו, באמת כולנו פה ביחד מדברים על זה, אבל אם לומר זה התפקיד, אתם יודעים, של הממשלות הנבחרות בישראל, הצבת סדרי עדיפויות לתחום החברתי.

עידית סילמן: אוקיי, אז עכשיו אני שואלת, אם הממשלה ושמענו את עמדת הממשלה כי בסוף האוצר פה מחליט, אתם עשיתם את העבודה שלכם ואני אומרת לך שהיום אני מסתכלת על זה בתור ראיה שבאמת במשרד הבריאות יש המון נושאים חשובים על הפרק.

עידית סילמן: אבל כל הדבר הזה שמתדרדר, בסוף זה מתדרדר למקומות שאין לנו לא כסף, לא יכולת ולא משאבים לטפל בכל האירועים האלה וזה מאוד מאוד חמור.

עידית סילמן: אז השאלה מה עושים?

עידית סילמן: אני באמת אומרת, אני מבחינתי כמשרד, אני מבחינתי כשרים ואני קוראת לשרים מפה, הייתי משהה רגע את הכל עד שאני לא מקבלת את התקציב הנדרש לתוכניות הספציפיות האלה, כדי לתמוך במשפחות הספציפיות האלה.

עידית סילמן: מכניסים לסל התרופות, סל הבריאות כביכול, כל כך הרבה דברים חשובים, אז כן גם טיפול משפחתי הוא אחד הדברים הכי משמעותיים, הכי תומכים.

עידית סילמן: זה הצלת חיים פשוטו כמשמעו בסופו של דבר.

עידית סילמן: אז אני מכאן קוראת גם למשרדים השונים לעצור את הכל רגע, באמת, לשים את הדבר הזה שנמצא בראש סדר העדיפויות.

עידית סילמן: היום המגפה השקטה, המגפה היום שפוגעות בבני הנוער, במבוגרים, אנשים שמסתובבים סביבנו.

עידית סילמן: מקודם יערה ביקשה להרים את היד, כמעט כולם מרימים פה את היד ומי שלא הרים את היד אני מבטיחה לך זה רק בגלל שהוא עדיין לא יכול להרים את היד, הוא היה רוצה להרים את היד אבל הוא עדיין לא יודע איפה לתפוס את זה.

עידית סילמן: זה בעצם כולם כאן שמכירים ויודעים מה נמצא סביבנו, ואני אומרת לכם את האמת, אני לא יודעת איך אפשר לאשר כל דבר אחר ובכלל דניאל, איך לחכות לתקציב מדינה.

עידית סילמן: אני יודעת מתי יגיע תקציב?

עידית סילמן: לא יגיע תקציב?

עידית סילמן: איך יגיע תקציב?

עידית סילמן: כאילו זה משהו שבכלל נשמע, באמת, כמו ניתוק כרגע מהמצב שאנחנו שומעים פה.

עידית סילמן: כן בבקשה, רק שם לפרוטוקול.

אלי שליין: אלי שליין, ארגון הנכים וזכויות נכים.

אלי שליין: אז קודם כל, תודה רבה שנתת לי סוף כל סוף לדבר, אני מבין שיש פה אנשים חשובים אבל בסופו של דבר עברנו רפורמה בבריאות הנפש.

אלי שליין: גילוי נאות, אני בין אחד העותרים נגדה, והנה התוצאה.

אלי שליין: כי כאשר לא מתכללים לא את הילדים החמודים האלה שאנחנו שומעים עליהם ולא את המבוגרים בעצם בקהילה.

אלי שליין: דיברנו על גוף ונפש בקהילה, כל קופות החולים ראיתי את עורכי הדין שלהם, את הסוללה שלהם בבית המשפט ובסופו של יום היום אתה גם כילד וגם כמבוגר רוצה להגיע לאיזשהו טיפול מסוים, גם בקהילה והן אשפוז שאתה צריך, אתה לא מקבל את המענים.

אלי שליין: אני יכול להגיד לך שבמרפאה לבריאות הנפש בשדרות צמצמו, מה זה צמצמו?

אלי שליין: אנשים פורשים, אנשים פורשים.

אלי שליין: חלקם עוברים באמת בזכותך, העובדת הסוציאלית שלי האישית עוברת למחלקה שפתחו בברזילאי ותבוא עליהם ועלייך הברכה בנושא הזה של הפרעות אכילה.

אלי שליין: על זה להגיד לך גם שאפו, כי אי אפשר רק לבוא ולתת כאפות מה שנקרא.

עידית סילמן: לא רק אני, גם חברת הכנסת לימור תלם מגן שקיבלה תקציב קואליציוני לנושאים האלה.

עידית סילמן: הרבה פה גם נסמך על כספים, וגם טל יודעת את זה, חד פעמיים.

אלי שליין: רק אני אסיים בעוד איזה משפט וחצי.

עידית סילמן: כן אבל חלקם לא, הרבה מהם לא.

אלי שליין: הרפורמה בבריאות הנפש, הכספים אני לא יודע מה עשו איתם קופות החולים, אני לא יודע אם הם היו בכלל צבועים וזה באמת שאלה.

אלי שליין: עברו מיליונים או מיליארדים של שקלים ובסופו של דבר מה אנחנו משתמשי הקצה כמו הילדים האלה קיבלנו בקהילה?

אלי שליין: את יודעת, אני אספר לך רק בשדרות שאני עשיתי סקר, אף קופת חולים אפילו לא ממנה פסיכיאטר ילדים אחד, אם זאת לא בושה.

אלי שליין: ואנחנו חיים בארץ הפוסט טראומה, בשדרות, אם זאת לא בושה ותעודת עניות למדינה שאנחנו חיים פה 20 שנה בפוסט טראומה מתמשכת, לאן הילדים האלה גדלים?

אלי שליין: זה כמו שהגברת יערה אמרה, אני מאמין לה ומאמין לויקי, והכל זה שאלה של דבר אחד, של תקציב.

אלי שליין: ואם האוצר לא מתכוון לתת תקציב, חבל לנו פה על הזמן.

אלי שליין: אנחנו מבזבזים את הזמן שלנו, אני עולה בהתנדבות פה לירושלים משדרות.

אלי שליין: אף אחד לא משלם לי ואני לא מחפש שישלמו לי, אני רק דבר אחד, לא רוצה שילדים עם הרטבות לילה, ילדים עם פוסט טראומה, יגדלו, כי זה בסופו של דבר עולה בקצבאות ובסופו של דבר ההורים האלה משלמים בחוסר עבודה והמשק משלם יותר מכל תקציב.

אלי שליין: תמצאו את הכסף.

עידית סילמן: אני מסכימה איתך.

אלי שליין: תמצאו את הכסף כאן ועכשיו ותצילו את הנפשות, תודה רבה.

עידית סילמן: אני מסכימה איתך, אני רק רוצה לומר שכל יום מתווספים לנו עוד ועוד מקרים של גני ילדים, של ילדים שעוברים התעללות בגני ילדים.

עידית סילמן: המועצה לשלום הילד שהנציגים שלה נמצאים כאן יודעים את זה וזה לא ילד אחד או שניים, באים 30 ו-40 ילדים ממתחמים של גנים שצריכים עכשיו כרגע, וזה תינוקות ופעוטות, שצריכים עזרה נפשית ובאמת המציאות מכה על פנינו.

עידית סילמן: זה לא רק מי שבאמת נקלע לסיטואציה וזה רודף אותו במשך שנים.

עידית סילמן: פתאום אנחנו מזהים שזה לא רק אותם ילדים זה גם כל השכבות שעברו אצל הגננת הזאת ופתאום מתגלים אצלם כל מיני דברים, אנחנו מקבלים את זה חדשות לבקרים וזה נורא.

עידית סילמן: זה דורש מענה התערבותי וזה אחר כך מגיע אליכם לבתי הספר על כל הבעיות שבו, ומגילאי לידה עד 3 אתם הולכים לקבל את זה עכשיו אליכם למשרד ובכלל.

עידית סילמן: אני לא סתם אומרת, זה באמת אחד הדברים המשמעותיים.

עידית סילמן: נמצא איתנו כאן אבשלום אדרת ודבי צפתי מהעמותה של "בשביל החיים" שבאמת מטפל בכל הנושא, תומכת במניעת אובדנות וטיפול במשפחות, הורים וחברים שבאמת נקלעו ונמצאים בתוך המעגל הזה.

עידית סילמן: הם עושים עבודה מעולה, גם היום בבוקר התבשרו שהם זכו בפרס, שאני אשמח אבשלום אם תרחיב על זה שתי דקות.

עידית סילמן: קודם כל אני חייבת לומר, הם מלווים אותנו - - -

אלי שליין: תושבי שדרות והעוטף הם אלה ששורדים והם שמגיע להם הפרס.

אלי שליין: לחיות בעוטף עזה, זה לחיות בפרס, זה לא מובן, אנחנו חיים בארץ פוסט טראומה.

אלי שליין: אני כולי דמעות, כולי נסער, סליחה שאני מתפרץ אבל אני לא יכול ככה, לא יכול.

אלי שליין: תביאו כסף, עידית אתם חייבים להביא כסף לכל התוכניות האלה, אתם חייבים כסף.

אלי שליין: לא רוצה שיפוצים, לא רוצה כלום, מוותר על כל השיפוצים, אני רוצה מרפאה ממוגנת בשדרות, אני רוצה תקציב, אני רוצה תקציבים לילדים האלה.

אלי שליין: תרדי לשדרות, תבואי לשדרות, תביטי ב-3 אלף או 8 אלף מטופלים.

אלי שליין: כשאנחנו נראה בזמן חירום מרפאה סגורה זה תעודת עניות למשרד הבריאות, זאת תעודת עניות למדינת ישראל.

אלי שליין: כשאני צריך לישון בלילה עם הכלב שלי כי אני מסתתר בין הרי יהודה כי אין מענה לא של רווחה, לא של זה, כי אני, יש מאבק אם הוא שייך לרווחה, או אם הוא שייך למשרד הבריאות אז הוא לא שייך לרווחה.

אלי שליין: אז אל תגידו לי 'ועדה בין משרדית' ואנחנו אוכלים אותה.

אלי שליין: תבואו בעתות חירום, תבואו תראו שאין מענים.

עידית סילמן: האמת שאני חייבת לומר שהיינו וגם לקחנו את משרד האוצר לשם לא מזמן.

עידית סילמן: רועי רייכר מאגף תקציבים ירד איתי לשדרות באמת ליום שלם והיינו בכלל בכל העוטף.

עידית סילמן: ותשמעו, אני ישבתי גם עם הפורום הרחב יותר ואני אמרתי, זה לא עניין של כמה מיליונים, זה דורש השקעה, שנייה לעשות "עמודו" בתוך כל הסיפור הזה ולגייס משאבים, אנשים, לראות בזה היום באמת כמצוקה ראשונה במעלה של אזרחי מדינת ישראל.

אלי שליין: לא יכול להיות, ובזה אני אסיים, לא יכול להיות שבעת חירום מסכנים מבוגרים וילדים לברזילאי כשיורים טילים ואנשים צריכים לנסוע בדרכים, הדרכים לא ממוגנות ואני לא - - -

עידית סילמן: בסדר גמור, פשוט יש לנו הודעה כאן שאנחנו חייבים לסיים ב-15:00 בגלל שזאת פגרה וכדומה.

עידית סילמן: אז אבשלום אדרת, בבקשה.

אבשלום אדרת: כל אחר הצוהריים הזה דיברו כאן על אנשים שלמרבה המזל הם נשארים בחיים, עם טראומות, עם קשיים, אבל הם בחיים.

אבשלום אדרת: הבן שלי התאבד ואני רוצה לדבר בשולי השיחה הזאת על אובדנות ועל התאבדויות, על משפחות שאיבדו את יקיריהם ואפילו לא הגיעו למערכת האשפוז בכלל.

אבשלום אדרת: הם לא הגיעו למערכת הפסיכיאטריה, למה?

אבשלום אדרת: כי היה כאן כשל של מערכות מניעתיות, של מערכות לאיתור האנשים, של מערכות טיפוליות.

אבשלום אדרת: אנחנו חווים את זה כל הזמן, אנשים לא יודעים שכל שבוע מתאבדים במדינת ישראל לפחות 10 אנשים, 10 אנשים מתאבדים.

אבשלום אדרת: מספר הילדים מתחת לגיל 14 שהתאבדו בעשר השנים האחרונות קפץ פי שניים.

אבשלום אדרת: אנחנו חייבים לתת בתוך כל המסגרת הזאת ואני מסכים עם כל מילה שנאמרה כאן, נכון, אבל אנחנו צריכים לתת מענה גם לנושא הספציפי של מניעת התאבדויות.

אבשלום אדרת: זה בקצה, זה אנשים שברגע הזה הם כבר עוד רגע לא איתנו.

אבשלום אדרת: ויושב כאן פרופ' גיל זלצמן ואני גם חבר במועצה למניעת אובדנות ואנחנו יודעים שיש כמה אסטרטגיות מוכחות שמצילות חיים.

אבשלום אדרת: אז איך זה יכול להיות שלתוכנית למניעת אובדנות יש 18 מיליון שקל בשנה?

אבשלום אדרת: מה אפשר כבר לעשות עם 18 מיליון שקל בשנה?

אבשלום אדרת: אז הם עושים את המירב, והם מגיעים למאות כיתות ומתחילים לדבר עם ילדים דיבור ישיר על אובדנות, וזה מציל חיים.

אבשלום אדרת: אבל לא יכול להיות שזה רק בכמה מאות כיתות, זה צריך להיות באלפי בתי ספר.

אבשלום אדרת: וזה לא יכול להיות שישנם פסיכיאטרים, ואני יודע, יושבים כאן פסיכיאטרים מכובדים, אנחנו יודעים מהמחקרים שישנם פסיכיאטרים שלא מוכנים לקבל אנשים אובדניים לטיפול.

אבשלום אדרת: כשאני שמעתי את זה פעם ראשונה, שומו שמיים.

קריאה: פסיכיאטרים, פסיכולוגים.

אבשלום אדרת: לא רוצים לקבל אנשי המקצוע, לא רוצים לקבל.

אבשלום אדרת: ומצד שני הסתבר שכאשר נותנים לאנשים האלה את ההכשרות המתאימות, הם מפסיקים לפחד מהנושא ואז אולי לא צריך דווקא עוד פסיכיאטרים.

אבשלום אדרת: בוודאי שחסר, יש מחסור אבל קודם כל שהפסיכיאטרים הקיימים ידעו יותר על התחום ולא יפחדו לטפל באנשים אובדניים, אז זה קריטי.

אבשלום אדרת: וגם דיברו כאן על הרצף הטיפולי, אתם יודעים כמה משפחות יש לנו בעמותה שפשוט שלחו אותם כדי למות לבד?

אבשלום אדרת: שזה לא יהיה בתוך המסגרת הרפואית.

אבשלום אדרת: ואף אחד לא טיפל בהם, אז אני חושב שחייבים לתת מענה גם לנקודות האלה שאני אמרתי.

אבשלום אדרת: מערכת החינוך ומערכת ההכשרה המקצועית זה ברצפים הטיפוליים וזה יכול באמת להציל חיים.

אבשלום אדרת: תודה רבה על ההזדמנות.

עידית סילמן: תודה רבה אבשלום.

עידית סילמן: אני רוצה כן לעבור למועצה לשלום הילד, לכמה מילים שלכם בבקשה.

אריאל דוד: קודם כל אנחנו מברכים על הצגת, או לפחות התווית התוכנית הבין משרדית ואנחנו מצטרפים למה שנאמר פה על התקצוב שלה.

אריאל דוד: וגם אנחנו רוצים לחזק את חברת הכנסת סילמן על המאבק שלה בנושא ושהיא לא מרפה ממנו.

אריאל דוד: עם זאת, יש כמה סוגיות קריטיות שאנחנו חושבים שהן חשובות למימוש של זכויותיהם של ילדים ונוער לבריאות בתוכנית ואני חושב שכדאי להעלות אותן.

אריאל דוד: לחלק מהם אני אתייחס בקצרה כי כבר התייחסו אליהם.

אריאל דוד: קודם כל הסיפור של תכנון כוח אדם במערכת הבריאות.

אריאל דוד: כמו שנאמר פה, יש מחסור ארוך טווח בפסיכיאטרים.

אריאל דוד: שום תוכנית שמסתמכת על כוח האדם הקיים לא תוכל לפתור את הבעיה הזאת, אם תסתמך על התקנים הקיימים.

אריאל דוד: וכל תוכנית חייבת להתייחס להכשרה ארוכת הטווח החל משלב האוניברסיטה וההכשרה.

אריאל דוד: גם בהתייחס לתוכנית שהתוותה בשולחן הבין מגזרי לילדים ונוער בקורונה.

אריאל דוד: כל תוכנית חייבת להתייחס לא רק לנקודות הקצה של המחלקות הפסיכיאטריות, האשפוז והטיפול, אלא גם לבסיס.

אריאל דוד: זאת אומרת, גם לחיזוק הפנאי המשמעותי של ילדים ונוער וגם לתמיכה באלה שתומכים בילדים ונוער, זאת אומרת כבר עלה פה הרבה תמיכה בהורים, תמיכה בצוותי חינוך וטיפול, משהו שעלה אבל לא מספיק לטעמנו בכל התוכניות השונות.

אריאל דוד: וסוגיה שלישית שלא עלתה פה לצערנו זה סוגיית החברה הערבית שאנחנו יודעים מדוחות מקצועיים של משרד הבריאות ומכל מיני גורמים מקצועיים שפועלים בתחום ששם כל הסיפור של בריאות הנפש של ילדים ונוער הוא הרבה יותר קשה גם מבחינת פריסה של שירותים, גם מבחינת נגישות של שירותים, גם מבחינת הנושא שעלה פה שזה המחסור של כוח אדם במקצועות בריאות הנפש.

אריאל דוד: אז ביחס לילדים ערבים יש גם מחסור של פסיכיאטרים דוברי ערבית, גם מחסור של פסיכולוגים קליניים.

אריאל דוד: אצל ילדים הרבה פעמים זאת סוגיה הרבה יותר קריטית, כי ברגע שאין איש מקצוע שדובר את שפת האם שלהם יש לזה השלכות הרבה יותר חריפות.

אריאל דוד: גם ביחס נקרא לזה ליחס החברתי לטיפול נפשי ואנחנו חושבים שההתייחסות למגזר הזה חייבת להעלות באופן ספציפי וצבוע בכל תוכנית שתגיע, גם בתחום של פריסת שירותים לבריאות הנפש, גם ביחס למערכת החינוך עצמה, גם ביחס למערכת הרווחה.

אריאל דוד: זה משהו קריטי שחשוב להתעקש עליו.

אריאל דוד: בסוף אני אגיד שחוץ מהתוספת של תקנים ומענים, נקרא לזה לפול הקיים של המערכת, בסוף כן יש חשיבות להגדרת איזושהי מטרת קצה, שאנחנו נגיד שזכותם של ילדים ובני נוער מתגשמת בצורה מסוימת.

אריאל דוד: זאת אומרת, להגיד ממש מה הם הסטנדרטים שאנחנו מצפים שילדים ובני נוער יקבלו במדינת ישראל?

אריאל דוד: כמה זמן צריך לחכות עד לאינטייק, כמה זמן צריך לחכות לטיפול, כמה זמן צריך לחכות לכל מיני שירותים גם במערכת החינוך של טיפול נפשי.

אריאל דוד: לא רק להגיד כמו שעלה בכל מיני הצעות 'אנחנו מוסיפים X כסף למבחני תמיכה', אלא ממש לבוא ולהגדיר מה נחשב מבחינתנו מימוש זכותו של ילד בבריאות.

אריאל דוד: כמה זמן ילד צריך לחכות עד שהוא יקבל טיפול נפשי.

עידית סילמן: יש חוזר מנכ"ל שנמצא במשרד הבריאות ועדיין לא הונח, כי אתה יודע ישימו חוזר מנכ"ל ולא יהיה בסוף מי שיטפל.

עידית סילמן: אני חושבת שצריך לשים חוזר מנכ"ל כזה כי בסופו של דבר זה יחייב את המערכת לתת מענה ופתרון, זה יחייב את המערכת להכניס יותר פסיכיאטרים למערכת, לתקצב יותר פסיכיאטרים בתוך המערכת, לשים את זה כמקצוע שנמצא במשבר ובמצוקה, במצוקה אמיתית של כוח אדם.

עידית סילמן: ואני חושבת שכרגע ברגע שעוד אין חוזר מנכ"ל כזה שמונח אז זה עדיין לא שם.

עידית סילמן: לטעמי זה חייב להיות.

אריאל דוד: תודה רבה.

עידית סילמן: תודה.

עידית סילמן: ד"ר יובל הירש, יו"ר חטיבת הפסיכולוגים בזום.

עידית סילמן: כן בבקשה.

יובל הירש: טוב, קודם כל תודה רבה חברת הכנסת סילמן, על הדיון והישיבה הזאת.

יובל הירש: אני מאוד שמח להיות פה, זאת מלחמה שלך וגם חברת הכנסת וולדיגר, היא באמת אדירה בעניין הזה.

יובל הירש: אני אהיה קצר ולעניין כי ככה דיברו הרבה אנשים והכאב שעלה פה בדיון הזה, אני חושב שהוא מאוד ברור.

יובל הירש: תראו, אנחנו מדברים פה על דיון של תוכנית חירום לילדים ונוער.

יובל הירש: המילה "חירום" היא מילה משמעותית בתוך הדבר הזה ולי יש תחושה שאיפשהו באזור שממנו מגיעים התקציבים חסרה ההבנה שמדובר במצב חירום נפשי.

יובל הירש: אנחנו נמצאים במדינת ישראל במצב חירום נפשי, הוא הולך ומתמשך, הוא הולך ומחמיר וחשוב מאוד להפנים את הדבר הזה, כי בתוך מצב כזה אנחנו מדברים על תוכנית טובה, תוכנית רצינית שמאושרת על ידי גורמים מקצועיים ולא ייתכן שיש קושי תקציבי של העברת תקציב שמונע מהילדים של כולנו לקבל את המענים הנפשיים שהם צריכים לקבל.

יובל הירש: אני יודע שמדינת ישראל יודעת לתקצב מצבי חירום ואולי יש איזשהו קושי בלהבין שאנחנו באמת באמת במצב חירום, זה משהו שפשוט חשוב להדגיש.

יובל הירש: אני חושב שבתוכנית הזאת, כמו שכבר דובר מקודם, הסוגייה של כוח אדם היא מאוד מאוד משמעותית.

יובל הירש: אחד הסעיפים החשובים שכן קיימים הוא תמרוץ של פסיכולוגים, של כוח אדם פסיכולוגי לתוך השירותים הפסיכולוגים החינוכיים על מנת שבמערכת החינוך אפשר יהיה לתת מענה.

יובל הירש: בלי להביא כוח אדם לא יהיה שינוי, לא נמציא אותו משום מקום.

יובל הירש: אני חושב שצריך להרחיב את הדבר הזה גם לתוך השירותים של בריאות הנפש ומשרד הבריאות צריך לתת את מה שצריך לתת כדי להביא את האנשים לעבוד בשירות הציבורי, עם חשיבה שהיא ארוכת טווח, כלומר לבוא ולנסות להחתים את האנשים קבע כדי שיישארו בתוך המערכת.

יובל הירש: וזהו, אני מקווה שיתעוררו שם באוצר ויעבירו את התקציבים האלה.

יובל הירש: אי אפשר לדרוש ממערכת שגוועת ממה שיש לה כרגע להמציא עוד תקציבים ולשים אותם, צריך פה גם להעביר את התקציבים התוספתיים וגם לקבוע, ודיברו על זה פה כמה אנשים, סטנדרטים לבריאות הנפש.

יובל הירש: מה האנשים במדינת ישראל צריכים לקבל, כמה פסיכולוגים פר מספר נפשות, כמה זמני המתנה לטיפול, זה דברים שחייבים לקדם אותם.

יובל הירש: תודה רבה.

עידית סילמן: תודה רבה, אני רק אומר שהפסיכולוגיה הציבורית, אנחנו יוצאים איתה להחלטת ממשלה כן לתוכנית כמו שעשינו במקצועות הבריאות, הפיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק וקלינאות תקשורת.

עידית סילמן: אנחנו עובדים ביחד עם רועי דרור ממשרד ראש הממשלה ואתם יודעים את זה כי כבר ישבתם איתו וגם הנציגים של הפסיכולוגיה הציבורית ואנחנו יושבים וזה משהו שאני מקדמת מאוד בימים האלה ואני מאמינה שזה דורש גם כמו במקצועות הבריאות איזשהו פלסטר מיידי עכשווי ואיזושהי תוכנית שהיא יותר ארוכת טווח.

עידית סילמן: אבל כן, כולם שותפים לתוכנית הזאת ובסוף אי אפשר בלעדיכם כי אתם ממלאים את כל השורות גם בחינוך, גם ברווחה וגם בבריאות ובסוף צריך לומר, מי שלומד פסיכולוגיה תואר ראשון ושני עם התמחות קלינית וכדומה, בסוף או שהמערכת הציבורית באמת היא לא מתגמלת ואז הולכים למערכת הפרטית, ואז כשמגיעים למערכת הפרטית מתחילה לכולנו להיות בעיה לעשות שימוש בשירות הזה.

עידית סילמן: אז תודה רבה.

עידית סילמן: אנחנו נסיים עם נופית אהרונסון, אמא למתמודדת שנמצאת כאן איתנו.

עידית סילמן: אין לנו ברירה, אנחנו עם שתי דקות.

נופית אהרונסון: ממש ממש בקצרה.

נופית אהרונסון: ממש בקצרה אני רוצה רק לצאת לוועדה המכובדת הזאת את הסיפור האישי בעצם של מה עומד מאחורי כל המספרים שאתם מדברים עליהם וכל הנתונים שאתם נותנים.

נופית אהרונסון: אני אמא למתמודדת שמגיל 12 בעצם באשפוזים שהיא נכנסת ויוצאת, נכנסת ויוצאת לאשפוז.

נופית אהרונסון: כל אשפוז זו חוויה מצלקת.

נופית אהרונסון: הסיבה שהיא נכנסת ויוצאת זה מכיוון שאין מענה כשהיא יוצאת מהאשפוז, אין מסגרת חינוכית.

נופית אהרונסון: היא יוצאת וזה לא סיפור כזה מיוחד, הסיפור שלי בכלל לא מיוחד, הוא מאוד נפוץ לצערי.

נופית אהרונסון: ילדים יוצאים מאשפוז ואין מסגרת חינוכית מתאימה, אז הם נשארים בבית וההורים מנסים לטפל ולהציל את הילד שלהם, אבל אחרי חודש-חודשיים שהוא בבית הוא כבר חוזר לאשפוז כי הוא כבר לא מתאים לשום מסרת חינוכית מכילה ככל שהיא תהיה.

נופית אהרונסון: המצב במחלקות הוא כזה ששוב, משהו שאנחנו חווינו לא כזה מיוחד, זה כנראה בגלל חוסר בכוח אדם, יש מצבים של קשירות, מצבים שאנחנו מגיעים לאשפוז והילדה רוצה למות ושולחים אותנו הביתה.

נופית אהרונסון: 'תחזרו עוד שבוע, תחזרו עוד חודש', הילדה מתעקשת למות ואנחנו חוזרים הביתה עם הילדה.

נופית אהרונסון: העניין של הרצף הטיפולי, כאילו זה נשמע כמו סיסמה, באמת זה מושג כזה שעומד מאחוריו מצב שילד יוצא מאיזושהי מסגרת ואין מענה.

נופית אהרונסון: אם הוא יוצא הביתה ואין לו מסגרת חינוכית, או אם הוא חוזר לאשפוז והאשפוז זאת לא המסגרת שמתאימה לו ואז הוא לא מקבל מענה מדויק.

נופית אהרונסון: אני רוצה רק לחדד את העניין מול משרד החינוך, למה זה כל כך חשוב החלק שלכם בכל העניין הזה.

נופית אהרונסון: הקו בין ילד עם ADHD שלא מקבל מענה לבין ילד שנזלג מתוך ה-ADHD למצב של קשיים רגשיים עד לאשפוז, הוא כל כך דק.

נופית אהרונסון: נערה שעומדת מול המראה ולא אוהבת את מה שהיא רואה למצב שהיא מתאשפזת במחלקה לאנורקסיה, זה קו כל כך דקיק, דקיק, שאם לא ניתן מענה באמת במסגרת החינוכית הוא מאוד מהר עובר לאשפוז פסיכיאטרי וזה לא סיפור מיוחד.

נופית אהרונסון: הסיפור שלנו הוא מדגם מייצג.

עידית סילמן: כן, משפט ומשפט שלך.

קול ליאור קולטון: היי, אני קול קולטון, אני מטעם הלובי למלחמה באלימות המינית.

קול ליאור קולטון: אני אדבר רגע על עצמי מגוף ראשון.

קול ליאור קולטון: אני עברתי פדופיליה, אני בן 38 היום, אני על הרצף הטרנס, הא-בינארי, כוכבית וכולי ומה שחשוב לי להגיד זה שאני בשלוש שנים האחרונות קברתי 11 אנשים שאני מכיר באופן אישי, חברים שלי, מסיבות כאלה ואחרות.

קול ליאור קולטון: לא כולם היו על הרצף הטרנסי, לא כולם השתייכו לקהילה הלהט"בית, אבל כולם על אותו רקע שאין מענים.

קול ליאור קולטון: גם כילד, באו להורים שלי אמרו להם 'הילדה שלכם עברה פדופיליה ועכשיו לכו הביתה ותמצאו מה לעשות איתה'.

קול ליאור קולטון: למזלי הענק ההורים שלי החזיקו את זה בשתי הידיים, עד היום אני לא מצליח להשתלב בשוק התעסוקה, עד היום יש לי קשיים כלכליים, קשיים נפשיים, אין מענים והדבר הזה זה לא רק מציל את אלה שהם על סף אובדנות וזה לא רק מציל את המשפחות שלהם.

קול ליאור קולטון: זה ממש הדור של עולם התעסוקה שמישהו שהתאבד לו חבר או חברה, הדבר הזה משפיע על איך שהוא תופס את העולם וזה משפיע מעכשיו לעוד 20 שנה, 30 שנה ו-40 שנה קדימה.

קול ליאור קולטון: אז תודה רבה על הוועדה הזאת ובכלל לחזק את ידיכם שאסור להרפות מהאוצר כי התקציב הזה זה מה שיהיה פה בכל התחומים החברתיים במדינת ישראל.

קול ליאור קולטון: תודה.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: שיר, משפט מסכם שלך מהתאחדות הסטודנטים, נקודת מבט שהיא קצת אחרת על הנושא הזה.

ניצן הורוביץ: תודה.

ניצן הורוביץ: אז באמת בתחילת הוועדה חברת הכנסת סילמן פתחה ואמרה שחשוב להרחיב את התוכנית גם לאוכלוסיות אחרות שלא מקבלות מענה ולמרחבים אחרים שכרגע אין בהם התייחסות וחשוב לנו מאוד להעלות את הנושא של סטודנטים וסטודנטיות שאין להם כרגע תוכנית אחידה, מקיפה, שתיתן להם מענה לבריאות הנפש.

ניצן הורוביץ: אם התמזל מזלם והם הגיעו לאוניברסיטה שיש לה איזושהי תוכנית נקודתית אז מצוין, אבל יש לא מעט סטודנטים וסטודנטיות שבמצב מאוד מאוד לא פשוט באקדמיה.

ניצן הורוביץ: נתונים מראים ש-20% מהסטודנטים והסטודנטיות העידו שהם פגעו בעצמם, ביצעו פגיעה עצמית במהלך הלימודים באקדמיה, מחרדות, חרדות בחינות, חרדות אחרות, פגיעות מיניות, הלומי קרב ואלה נתונים שמשקפים את מצב הסטודנטים והסטודנטיות בעולם.

ניצן הורוביץ: אין לנו נתונים מהסטודנטים בארץ פשוט כי זה לא נושא שחשוב לנו לחקור אותו וזה אבסורד בעינינו.

ניצן הורוביץ: אז דבר אחד, אנחנו השארנו על שולחנם של חברי הכנסת רשימה של הצעות של דברים שניתן לבצע כבר עכשיו, תוכנית שתקל על חיים של סטודנטים וסטודנטיות כבר עכשיו באקדמיה.

ניצן הורוביץ: ונרצה בכלל לבקש ולהכניס את הקהל הסטודנטיאלי לתוכנית החוסן.

ניצן הורוביץ: אין שום סיבה שסטודנטים שסיימו 12 שנות לימוד והגיעו לחיים הבוגרים שלהם ובפעם הראשונה בעצם עוזבים את הבית לא פעם - - -

עידית סילמן: איזה תוכנית חוסן?

ניצן הורוביץ: תוכנית חוסן, אפשר לבצע תוכניות מנטורינג לסטודנטים בשנתיים הראשונות באקדמיה - - -

עידית סילמן: בסדר, אבל אין כרגע.

עידית סילמן: זאת אומרת, את מדברת על להכניס אותם לתוכנית חוסן, אם אין תוכנית חוסן אז אי אפשר להכניס אותם לשום דבר.

ניצן הורוביץ: אנחנו עכשיו עובדים על תוכנית חוסן לאומית, זאת המטרה הזאת.

עידית סילמן: אוקיי.

ניצן הורוביץ: אז חשוב שגם סטודנטים יכללו בה.

קריאה: סטודנטים מה, לרפואה?

קריאה: למה?

עידית סילמן: לא, סטודנטים בכלל, גיל של סטודנטים.

קריאה: באופן כללי אם מדברים פה על רצף, אז המחלה לא נגמרת בגיל 18 וגם לא בגיל 21.

גיל זלצמן: בקולג'ים בארצות הברית יש תוכנית מובנית לצורך הזה.

עידית סילמן: בקולג'ים בארצות הברית יש תוכנית?

גיל זלצמן: כן.

גיל זלצמן: קולג' בארצות הברית יש לו תוכנית חוסן לסטודנטים.

עידית סילמן: אוקיי.

עידית סילמן: שיר, אני אשמח מאוד, האמת אני מציעה לך גם לשבת עם פרופסור גיל זלצמן, אתם בתור התאחדות הסטודנטים, קצת ללמוד ממנו על התוכניות שיש.

עידית סילמן: אנחנו נגבה אתכם ביחד עם אלחנן שלכם ועם כל יו"ר ההתאחדות שלכם מלמעלה וננסה לסייע לכם גם בתקציבים וגם במענים לסטודנטים שצריכים להתמודד באמת במשך תקופה ארוכה.

עידית סילמן: אז שבו איתו, הוא מדהים, הוא יעזור לכם והוא ישאיר לכם את הטלפון שלו.

עידית סילמן: וכל דבר שאתם צריכים אני נמצאת פה מלמעלה כדי לסייע לכם.

דבי צפתי: שיר, יש גם שדולה באקדמיה למניעת אובדנות.

עידית סילמן: אז דבי צפתי היא מדהימה.

עידית סילמן: תקשיבו שיר, תתחילו להתחבר לגורמים הרלוונטיים פה בתוך הוועדה.

עידית סילמן: אנחנו שמחים על הסנכרון הזה וכל דבר שנוכל לרתום מלמעלה ובאמת להתנות גם את התוכנית הזאת בהתייחסות גם לשלבים האלה, אנחנו נשמח.

עידית סילמן: תראו, אני רוצה לסכם ולומר כמה דברים.

עידית סילמן: אחד זה שאנחנו לא נרפה מזה, בסדר?

עידית סילמן: אנחנו מבחינתנו הקמנו גם ראש חץ בתוך המערך הזה של בתי החולים והפסיכיאטריה בכלל, שמשלב בתוכו את המגזר השלישי, את ההורים, אנחנו כרגע הולכים למשהו שהוא קצת יותר אינטרדיסציפלינרי גם וגם מבחינת העולם הפסיכיאטרי שמשתף את כולם יחד פעם ראשונה.

עידית סילמן: קהילה, בתי חולים, כולם נלחמים ביחד למען המטרה הזו והאמת שזה צודק כי אנחנו באמת חשבנו והם יודעים גם לאן פני היו מיועדות באותו ערב כדי לבקש את התקציב הזה ואנחנו ראינו איפה הדברים נופלים בין הכיסאות ואני זה מאוד לא מצא חן בעייני.

עידית סילמן: אני חושבת שבסוף אם נאמר שזאת צריכה להיות החלטת ממשלה, אז זאת צריכה להיות החלטת ממשלה.

עידית סילמן: אין שום בעיה גם לנסות לעשות מאטצ'ינגים אבל צריכה לבוא איזושהי החלטת ממשלה בסיסית ראשונה שגם רואה בזה ערך ורואה בזה משימה לאומית כרגע להתמקד בה.

עידית סילמן: בתוך כל זה גם מה שעידית סרגוסטי אמרה על תורי ההמתנה.

עידית סילמן: אנחנו נשב על זה, נעשה דיון מיוחד בנושא הזה על תורי המתנה וקיצור תורי המתנה.

עידית סילמן: אי אפשר לחכות לאינטייקים כל כך ארוכים ואחר כך לטיפול כל כך ממשוך וצריך לראות מה עושים בנושא הזה.

עידית סילמן: אנחנו נוציא מכתב רשמי של הוועדה שיהיו חתומים עליה כל חברי הוועדה שהם בתוך ובסוד העניינים האלה.

עידית סילמן: לצורך החלטת הממשלה הזאת נבקש את מנכ"ל משרד הבריאות, השר אם הוא ירצה לבוא אנחנו נשמח אדרבא ורבא כדי לשבת לראות בזה באמת ערך עליון, ולראות איך מקדמים את זה הלכה למעשה ואיך מביאים כסף שבסופו של דבר ייתן מענה ופתרון ראשוני אני חייבת לומר כי זה לא הפתרון, זה רק ראשוני.

עידית סילמן: אז אני רוצה להודות לכל מי שהשתתפו כאן.

עידית סילמן: אנחנו נוציא סיכום של הדיון, הוצאנו גם לינק שאנחנו נעביר.

עידית סילמן: כל הילדים שנמצאים בבית, כל הילדים האבודים שאנחנו לא יודעים היכן הם.

עידית סילמן: אז גם הורים כבר התחילו לכתוב לי כי באמת נתתי גם את הנייד שלי ואני חוזרת עליו 054-9987074, אנחנו מבטיחים לענות ויש לי צוות יקר שיעזור ויתאם מולכם.

עידית סילמן: יש לינק שלם, כל מי שהילד שלו נמצא כרגע במצוקה במקום שהוא לא יודע ולא מוצא מענה – תיכנסו, תירשמו בלינק הזה, אנחנו מפיצים אותו הלאה עם הודעת הדוברות של הוועדה ודרכי.

עידית סילמן: וזהו.

עידית סילמן: חודש טוב, בשורות טובות, חודש אייר זה באמת חודש רפואה.