ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 24, פרוטוקול מספר 132, 2022-04-05 10:00

שרן השכל: והכינה אותם לבתי ספר במיוחד.

עמרי שלמון: נקודת המוצא הייתה מערכת החינוך, זה שהם לא מגיעים, ויש פה את גבי ואת רפי.

רפי אבני: אני אתייחס.

יהודית גידלי: תנו לנו שני מספרים, בכמה מהאתרים כן מבקרים, כמה מבקרים ואיזה אחוז זה התלמידים.

צביה סבריגו: אנחנו נדבר על זה בפנים, עמרי.

עמרי שלמון: אני אומר, אנחנו בגובה 20,000 רגל כרגע, כי לא נרד לרזולוציות, אבל אני אומר לך ככה, יהודית, יש לנו בסביבות 28% עד 30% מערכת החינוך הפורמלית והא-פורמלית באתרים.

עמרי שלמון: את מדברת על ביקורים של למעלה משלושה מיליון ב-200 האתרים הללו.

עמרי שלמון: בסוגריים מה זה 200 אתרים?

עמרי שלמון: המועצה לשימור אתרים מנהלת במשק סגור שלה עם צוותים שלה תשעה אתרים בלבד.

עמרי שלמון: אז בשביל זה אנחנו לא הולכים למערכת החינוך.

עמרי שלמון: לא למערכת החינוך ולא לוועדת החינוך.

יהודית גידלי: ומה עם יתר 190 האחרים?

עמרי שלמון: רגע, תוך שעה אני מגיע לזה.

עמרי שלמון: אז אני אומר למעלה משלושה מיליון, מתוכם עד 30% בלבד ממערכת החינוך, וזה הדבר החמור, כולם, 90%, נבנו ומוכנים ומותאמים למערכות האלה של החינוך, האלה והאלה.

עמרי שלמון: אז אנחנו באים מתוך זה שהקמנו לפני קצת למעלה מעשר שנים ארגון גג, כי הבנו שיש בעיה, הבנו גם שהמדינה לא תיקח את התכלול של כלל האתרים האלה כמקשה אחת, והקמנו מה שנקרא, ממש בהתנדבות, את ארגון הגג לאתרי המורשת, שדות ים הוא אחד המרכזיים שבהם, ואנחנו מלווים, באמצעות – קרן נמצאת במועצה.

שרן השכל: כמה חברים בתוך האיגוד הזה?

קרן שרעבי רייש: 200 אתרים.

שרן השכל: כל ה-200?

עמרי שלמון: יש 200 אתרים, ולמעשה דרך ההבנה שלנו, אחת, שיש בעיה, ושתיים, שקראנו לכולם אלינו, ובהתנדבות הקמנו פורומים מחוזיים, התחלנו לדון, התחלנו לבדוק, התחלנו לאסוף נתונים.

עמרי שלמון: היום הגוף הזה שנקרא ארגון הגג, בגין גודלו והיקפיו, המועצה מגייסת הרבה מאוד אמצעים, התקציבים של החינוך, של מערכת החינוך אצלנו, גדלו, זו גם המערכת היחידה במועצה שגדלה בכוח אדם.

עמרי שלמון: לא דרמטי, אנחנו בסך הכול 100 עובדים בכל המועצה, ובחינוך הגדלנו לשבעה, שמונה, תשעה, עובדים, כולל במחוזות שזה עובדי המועצה, קרן שמתכללת אותם מהמטה שלנו במקווה ישראל.

עמרי שלמון: כל ביקורי החיילים עוברים דרכנו, כל ההכשרות, 200 ימי הכשרות עם 40 ומשהו קורסים והשתלמויות.

שרן השכל: של אנשי הוראה או בכלל?

עמרי שלמון: ההשתלמויות של הצוותים במוזיאונים.

קריאה: אבל גם של מדריכים, של מדריכי טיולים.

עמרי שלמון: זה הצוותים, כן.

עמרי שלמון: אנחנו גם בתוך התכנית של משרד התיירות של הכשרת מורי דרך.

עמרי שלמון: זכינו בנתח מהמכרז כשהם עשו את ההפרטה של הכשרת מורי דרך.

עמרי שלמון: אנחנו נמצאים בכל האתרים האלה, מלווים אותם, מכשירים אותם ומגייסים לא מעט כספים גם לפיתוח שלהם.

עמרי שלמון: כמו כאן בשדות ים, המועצה התבקשה לנהל את הפרויקט הזה, השיגו לנו תשואה בתחילתו, זאת אומרת כל התכנון כבר היה, הציגו לנו פרויקט של 15 מיליון, אמרנו אין ועשינו יותר טוב בשמונה.

עמרי שלמון: זה יתרון של ידע.

עמרי שלמון: במועצה אין גאונים, אבל יש ידע ויש ניסיון, ועכשיו אנחנו ברעב לא נורמלי ובמוכנות מושלמת, שרן, לקבל את בני הנוער ואת התלמידים לאתרים האלה.

עמרי שלמון: זה האתגר.

עמרי שלמון: איך עושים את זה?

עמרי שלמון: זה בטח לא יהיה פה, אבל היום, כפי שציינתי, אנחנו מראים לכם פרויקט אחד שסיימנו.

עמרי שלמון: המועצה ניהלה עם שדות ים את כל הפרויקט הזה דרך מורשת ודרך התרבות ונתח לא מבוטל שהקיבוץ גייס.

שרן השכל: אז בעצם יש תשעה מוסדות שהם נטו שלכם, והשאר מה, זה ברשויות המקומיות?

עמרי שלמון: בדיוק, רשויות, עמותות, יש גם פרטיים.

שרן השכל: והם בעצם הסתנפו תחת הגג שלכם.

עמרי שלמון: אתמול למשל באירוע עם הנשיא בעתלית הייתה צילה מיבנה, שזה בית פרטי שהם עושים שם בית ראשונים כזה, נורא נחמד, נורא יפה.

עמרי שלמון: פרטי לגמרי והם בתוך ארגון הגג.

שרן השכל: נגיד כמו מזכרת בתיה?

עמרי שלמון: מזכרת בתיה זה עמותה ומועצה.

שרן השכל: זה עמותה והמועצה ביחד?

עמרי שלמון: כן, שמיר.

עמרי שלמון: אז זה אחד והשני שנראה זה עתלית, זה אחד מהתשעה, שהוא אתר מאוד גדול, הוא האתר הלאומי להעפלה.

עמרי שלמון: אז אתם רואים פה, דרך צביה והדרך שלה, מה עשינו.

שרן השכל: זה אחד המקומות היחידים מהחינוך שאני זוכרת.

שרן השכל: כלומר בבית הספר היסודי לקחו אותנו, אבל מה עשו?

שרן השכל: לא לקחו אותנו באמת לאתר של המעפילים, כמו שאמרת בדיון.

עמרי שלמון: עשו משחק כזה.

שרן השכל: בדיוק, לקחו אותנו בערב, עשינו איזה משחק של הבאת מעפילים.

רפי אבני: אני הייתי רוצה להשלים.

רפי אבני: בוקר טוב לכולם, ברוכים הבאים, שמי רפי אבני, אני סגן ראש המועצה חוף כרמל, אני אגיד דווקא בהיבט של התלמידים, גם איפה זה פגש אותנו, אני מחזיק תיק חינוך.

רפי אבני: גם אנחנו זיהינו שהתלמידים שלנו לא באים, מתוך הבית, למוזיאונים, למורשת, למפגשים ובתוך התכנית האסטרטגית של הרשות אנחנו ממש חייבנו בתוך תכנית ספירלית, מהגנים, ממש את כל האתרים מיפינו ברמת הרשות ודאגנו שתלמידים יגיעו.

רפי אבני: זו לא הייתה המלצה למנהלים, זו הייתה חובה.

רפי אבני: באנו ואמרנו שאנחנו כרשות שמשקיעה כסף, נותנים תל"ן, תקציבים נוספים, אנחנו רואים לראות X דברים שקורים, כלומר אין מצב שילדים בי"א, אחרי פולין, לא יבקרו פה יותר.

רפי אבני: אין מצב שילד בכיתה ו' לא יבקר במוזיאון המזגגה ונחשולים, אין מצב שלא יבקר בעין הוד, במעפילים.

עמרי שלמון: זה חלק מהפתרונות.

רפי אבני: כל כיתות ה' של חוף כרמל יהיו שם ויבקרו ויעשו את הפריצה ויראו את סיפור ההעפלה.

רפי אבני: ניקח את זה צעד קדימה, אם במדינה יהיה, כמו שמחייבים את כיתות ה' לנסוע לירושלים, כולם נוסעים, למה?

רפי אבני: כי המדינה אמרה שזה חובה וזה בסדר, ואם יגידו שיש X אתרים שצריך להגיע אליהם וועדת החינוך והשרה כמובן, אלה העוגנים שצריך לבקר בהם, ותהיה תכנית על כל המדינה, זה יהיה הישג גדול.

רפי אבני: יש פה נכסים שאי אפשר לדבר אותם אם לא רואים אותם, אם לא מרגישים אותם, ומה שקורה פה, את מחנה המעפילים אני יכול לתת כדוגמה, כשהילדים מגיעים זו חוויה לא נורמלית.

רפי אבני: בפריצה בעתלית אנחנו מזמינים את ההורים אחר כך, שגם הם לא היו שם, זה מקום לשיח איך מייצרים עוגנים או סל תרבות של נכסים של תיירות היסטורית כן לחייב.

עלי סלאלחה: אולי יש הרבה אתרים אחרים יותר אטרקטיביים לבני הנוער?

עמרי שלמון: נדבר על זה.

עמרי שלמון: תזכור את השאלה, כי היא השאלה, אין אחרת אגב.

עמרי שלמון: (בהמשך הסיור)

צביה סבריגו: חברים, אני מודה להם שהגעתם.

צביה סבריגו: אני צביה, מנהלת שני המוזיאונים.

צביה סבריגו: אני מרגישה שהתפקיד הזה הוא כמו שליחות בשבילי, שליחות ערכית.

צביה סבריגו: אחרי שעשיתי כמה וכמה תפקידים, ניהלתי את החינוך במסגרת הקיבוץ, הייתי במילואים, בקליטה, בקשת רחבה של תפקידים, אני מרגישה שזה התפקיד לעת בלותי שהוא הכי הכי משמעותי שיכולתי לבקש ולאחל לעצמי.

צביה סבריגו: אנחנו פה בהרכב הזה ובמינוי הזה שלי שנה וחצי כמעט, מאז התחדשות המקום, והמקום הזה מאוד מתעורר ופורח ומניב ומביא קהלים מאוד גדולים, רחבים ומגוונים.

צביה סבריגו: אני רוצה לציין שהמועצה לשימור אתרים היא סוג של שטיח ומטרייה בשבילנו, היא באמת מביאה אותנו להישגים מאוד משמעותיים, תורמת לנו, מלווה אותנו, ותומכת בנו בכל הדרך, יש פה כמה גורמים שהיו שותפים, לא היינו מגיעים למה שאנחנו מגיעים.

צביה סבריגו: שלושת הגורמים המרכזיים שלקחו חלק בהקמה של המקום הזה זה המועצה לשימור אתרים, המשרד למורשת וירושלים וקיבוץ שדות ים, שליש שליש שליש.

צביה סבריגו: אני על זה כל הזמן מוקירה תודה ואני אומרת לעמרי, זה נמל הבית שלכם, זה אחד מנמלי הבית של המועצה לשימור אתרים ואני מרגישה שהוא גם גאה בזה והוא תמיד מתווך אותנו ומעלה אותנו לעוד מקורות מינוף שונים ואנחנו מרגישים כמו סוג של אבא גדול כזה שמלווה אותנו, המועצה לשימור אתרים, ואת זה אני רוצה מאוד לחזק.

צביה סבריגו: ואיפה שאתם יכולים לחזק את הנדבך הזה מצדכם, חשוב לנו שתעשו את זה כי זה מגיע ומחלחל אלינו.

צביה סבריגו: אני לא אאריך, אני רק אגיד, בתקופה האחרונה, השנה האחרונה, מאחר שהמסעות לפולין לא התאפשרו, כל החלופות לפולין עוברות פה.

צביה סבריגו: אתמול הייתה פה אולפנה, כ-150 נערות מבית שמש, וגם הייתה אולפנה מעוד מקום, הם שרו פה, הגג התרומם, והמורות באו אליי ואמרו לי: נגעתם בהן, היה פה משהו מאוד מאוד חווייתי.

צביה סבריגו: הם לא רצו לעזוב, עד שש וחצי בערב אנחנו היינו פה, הם לא רצו לעזוב, זו הייתה פה חוויה מאוד מאוד משמעותית.

צביה סבריגו: מה שלנו חשוב, שדרככם יגיעו לפה החינוך הפורמלי והחינוך הבלתי פורמלי.

צביה סבריגו: זאת אומרת חשוב שבחוזר מנכ"ל יהיה כתוב שכיתות כך וכך צריכות לבקר בבית חנה סנש כמו בעתלית וכמו בעוד מקומות.

צביה סבריגו: כל ההכנה למסעות בפולין, והיה שיהיו ואני מקווה שיחזרו המסעות לפולין, ההכנות למסע צריכות להתקיים פה.

צביה סבריגו: אתם יודעים שקבוצת הצנחנים שצנחה בסלובניה ביולי האחרון, שמעתם על זה, על מבצע 'ברק השמים'?

צביה סבריגו: אתם תראו את הסרטון.

צביה סבריגו: מבצע 'ברק השמים' זה 150 צנחנים ישראלים ביוזמה של שמחה גולדין, שהוא יזם את זה פה בחדר הזה יחד איתנו, דרך 'עדים במדים' צנחו בשמי סלובניה לכבוד 100 שנה להולדתה של חנה ולכבוד 37 הצנחנים.

צביה סבריגו: אתם תראו את זה, זה מאוד מאוד מרגש, והם התחילו את המסע פה וסיימו אותו פה, עם המח"ט, עם יובל גז ועם כל המטה שלו וכל החבר'ה שצנחו.

צביה סבריגו: הם התחילו וסיימו את המסע פה וזה היה מאוד מאוד משמעותי ומרגש.

צביה סבריגו: אנחנו עכשיו בתקשורת עם חברת המתנ"סים שעשתה איתנו הסדר, אנחנו בתקשורת עם החוויה הישראלית, עם תגלית, עם בתי הספר, אבל בתי הספר לא מספיק מגיעים לכאן וזה דבר שאני מאוד מאוד מבקשת את העזרה שלכם.

צביה סבריגו: אנחנו לא עושים פולחן אישיות, אנחנו עושים פה סיפור של תקופה, אישיות שהיא מהווה השראה, אישיות מאוד כישרונית שמייצגת תקופה ומייצגת דרך.

צביה סבריגו: ההיבט הזה חשוב שיחלחל הלאה לדורות הבאים.

צביה סבריגו: אז אנחנו פה, המקום מאפשר, המרחב והלב פתוח והקיבוץ פתוח, כשאנשים מגיעים לפה הם מגיעים כמו לקפסולה כזאת, הרגשתם את זה?

שרן השכל: ממש.

צביה סבריגו: אז זה כמו קפסולה כזו של הירוק והכחול והשקט והציפורים.

צביה סבריגו: אז אנחנו מכניסים אותם לחוויה של מקום, זה לא רק לבוא למוזיאון וללכת.

צביה סבריגו: אז עכשיו אני מבקשת שגם אתם תיכנסו לחוויה הזו ולמסע הזה.

צביה סבריגו: אני מאוד מודה לכם ומאוד מעריכה שהגעתם ורוצה לראות בזה תנופה משמעותית, אני רוצה להרגיש שהדברים האלה באמת יתמנפו ויבואו לידי ביטוי בכל מיני צורות דרך מערכת החינוך הפורמלית והלא פורמלית.

צביה סבריגו: עכשיו אתם תראו את הסרט שמספר את סיפורה של חנה ואחר כך גם את מבצע 'ברק בשמים', זה חצי שעה בסך הכול, אחר כך עוד חצי שעה הדרכה.

צביה סבריגו: (הקרנת סרט).

צביה סבריגו: (בהמשך הסיור – מוזיאון חנה סנש)

שונית גל: אנחנו תכננו את בית חנה סנש כתחנות בחייה.

שונית גל: חנה מייצגת לנו את אותו דור צעיר שיוצא מהמשפחות האירופאיות לפני שהייתה הכרה מלאה בציונות, זה מה שאנחנו קוראים הפרש שיוצא לפני המחנה, משפחות שעדיין לא קיבלו את הבחירה של הילדים שלהם, וחנה מייצגת של המהלך הזה.

שונית גל: הרבה מהשירים שלה עוסקים בדרך, גם השיר 'אלי אלי' השם שלו הוא 'הליכה לקיסריה'.

שונית גל: חנה באישיות שלה גם התוותה את הדרך.

שונית גל: התערוכה בנויה בצורה הזאת שלכל אורך התערוכה יש ציטוטים של חנה בכתב ידה.

שונית גל: מעצבת התערוכה דגמה את הכתב של חנה מיומנים ומחברות ויצרה פונט שנמצא רק פה והוא פונט שנקרא חנה סנש.

שונית גל: זה לא מובן מאליו, האנשים האלה, כמו לאה גולדברג ועוד רבים מהאנשים שיצרו לנו את השפה העברית, הם בכלל לא נולדו לשפה העברית ובעצם כל השירים שאנחנו גדלים עליהם, השיר של חנה, 'אלי, שלא ייגמר לעולם', כתבה אותו בחורה שזו לא שפת האם שלה, היא כתבה אותו בעברית, עם מעט מאוד שגיאות.

שונית גל: זה דבר שקשה מאוד להבין.

שונית גל: החלק הראשון מוקדש לחיים בהונגריה, יש לנו כאן הדמיה של בית משפחת סנש, הפסנתר, משפחה יהודית אינטלקטואלית, אמנם יש חנוכייה, כמו שאמרתי, חנה בגיל צעיר כבר כותבת על החנוכייה, אבל המשפחה עצמה היא מה שאנחנו קוראים מסורתית, היא מלמדת את היהדות, אבל הקשר הוא אחר ממה שאנחנו מקבלים אותו כתפיסה של היהדות והציונות.

שונית גל: חנה מגדירה את זה בשפה שלה, את המשולש הזה שבין יהדות, עברית וציונות.

שונית גל: לכן התערוכה הזאת והמקום הזה, אי אפשר לעבור אותו בלי להבין את כל המערך הזה שחנה בונה.

שונית גל: ברגע שהיא מקבלת את ההכרה ביהדות והיא מבינה שהיא צריכה ללמוד עברית, כבר בבודפשט היא לומדת עברית והיא כותבת ביומן: מהיום אני אכתוב רק בעברית, וזהו, היא בעצם כבר בתוך המהלך והיא מבינה שדרכה היא ציונות.

שונית גל: למרות התגברות האנטישמיות חנה ממשיכה את חייה ואת ההכרה בחיים.

שונית גל: היא כותבת: היום יום הולדתי, אני בת 18.

שונית גל: תראו את התאריך, 39'.

שונית גל: אלה השנים היותר יפות בחיי ואני מתענגת מדעת הנעורים האלה, אני שמחה על חיי, על כל הסובב אותי, מאמינה בעתיד.

שונית גל: התקופה היא כבר תקופה של התגברות האנטישמיות וחנה משלבת את ההתפתחות שלה, את השירה, את הכתיבה, את לימוד העברית בתוך המהלך הזה.

שונית גל: תראו את השיר הזה, 'ים החיים', שהיא כותבת בגיל תשע.

שונית גל: זה אחד השירים היחידים שתורגם מהונגרית, את כל השירים היא כתבה בעברית.

שונית גל: אחד הדברים שאומרים שהוא הדבר שגרם לשינוי בהשקפת עולמה, שבגיל 16 היא נפסלה לעמוד בראש ועדה בבית ספר בשל יהדותה והיא כבר מבינה שהמהלך של היהודים באירופה הוא חסום.

שונית גל: כשאמא שלה אומרת לה: למה לא תישארי בהונגריה ותלכי ללמוד כאן?

שונית גל: כי הם משפחה יהודית אינטלקטואלית, היא אומרת: אין כבר כאן מקום ליהודים.

שונית גל: זאת אומרת הדור הזה של ההורים לא יכול היה להבין את מה שהדור של הילדים שבא הנה ומימש כאן את הציונות עוד לפני הקמת המדינה, בלי לדעת שתקום מדינה, בלי לדעת שאנחנו כולנו נדבר עברית ונלמד בעברית, ושתהיה כאן מדינה, תחשבו, היום ישראל יותר גדולה מהונגריה, מי יכול היה בכלל לדמיין את זה?

שונית גל: ישראל הפכה להיות מדינה גדולה.

שונית גל: כשהם חיו מי שהיה ציוני לפעמים המשפחות נידו אותו.

שונית גל: אתם יכולים לראות חיים של ילדה, חיים רגילים, משפחה, טיולים של המשפחה כאן באגם גארדה, צילום סלפי, חיים של ילדה רגילה, משחקת עם בת זוגתה כנשים.

שונית גל: אביה שמת כשהיא הייתה בת שש, הוא היה סופר ומחזאי הונגרי ידוע.

שונית גל: עד היום משפחת סנש היא משפחה מוערכת בהונגריה.

שונית גל: על המצנח, תמונות שחנה עצמה מצלמת.

שונית גל: אגב, היא מגיעה לארץ עם מכונת כתיבה, אתם רואים פה דגם זהה לדגם שחנה מגיעה אותו, ועם מצלמה.

שונית גל: היא באה לתעד.

שונית גל: לאורך כל חייה עד היום האחרון היא מתעדת ובזכות זה היא משאירה לנו אוצר בלתי רגיל שרובו כתוב בעברית.

שונית גל: כל המהלך של חנה הוא שיחה בין האמא והבת, בין הבת והאמא ולכן הוא כל כך מיוחד.

שונית גל: האמא אומרת לה: על כל תמונה תכתבי מאחורה מה רואים, איזה שנה זאת, איפה זה בדיוק, מה הסיפור, וחנה עושה את זה.

שונית גל: אתם תראו את כל התמונות, מאחורה יש לנו מידע רב.

שונית גל: אנחנו כאוצרים בעצם היינו צריכים לאסוף את החומרים האלה ויש מעט מאוד סיפורים של אנשים שבנויים בצורה הזאת וחלק מזה זה הגידול של חנה בעקבות זה שאבא שלה מת בתוך משפחה של נשים, אמא והסבתא, שמגדלות אותה.

שונית גל: וחנה גם כותבת לה, את כל המכתבים שהיא כותבת לאמא היא אומרת לה: תשמרי אותם כי יש בהם עוד מידע שלא כתבתי אותו ביומן.

שונית גל: בזכות העבודה הזאת שהן ביחד רוקמות את החיים האלה נשאר לנו אוצר כל כך גדול.

שונית גל: עכשיו כשאני מדברת על אוצר, כל המעבר הזה, ריכזנו בו את הטקסטים הכי טובים שלה שמדברים על ציונות.

שונית גל: תראו טקסטים שכותבת ילדה בת 18, היא נולדה ב-1921, את זה היא כותבת ב-1939 כשהיא מרצה בפני חניכים בתנועת הנוער המכבייה.

שונית גל: ריכזו חניכים יהודים והביאו חבר'ה צעירים, היא הייתה בת 18 והיא כבר נואמת בפניהם.

שונית גל: תראו את הטקסט הזה, כמה הוא אקטואלי להיום: מקום אחד ישנו בעולם שלשם איננו מהגרים, אף לא נפלטים, אלא באים הביתה.

שונית גל: גורל הארץ הזו קשור קשר בל יינתק בגורל היהדות ועל קיומה ועל עתידה של ארץ ישראל אני נותנת את הדין בפני ההיסטוריה.

שונית גל: אני שואלת אתכם, מי זה ההיסטוריה?

שונית גל: איך היא יודעת בגיל 18 כשהיא יושבת בבודפשט איזה היסטוריה תהיה כאן.

שונית גל: חנה למעשה כותבת אסופה, היא מבינה בחזון שלה את ההמשך של היהדות ולכן היא בוחרת לכתוב בעברית, היא בוחרת לכתוב בשפה שאנחנו נבין אותה היום והיא משאירה לנו את הנכסים האלה.

שונית גל: זה מכתב שהיא כותבת לקבלה לבית הספר החקלאי בנהלל.

שונית גל: זה כתב ידה.

שונית גל: אנחנו יכולים להבין את מה שכתוב כאן:

שונית גל: עוד טרם הפך גורל עמנו בארץ מולדתי לרעתנו חשקה נפשי בחיי ארץ ישראל והחלטתי ללמוד מקצוע שיאפשר לי לקחת חלק פעיל בעבודת בניין הארץ.

שונית גל: על סמך החלטתי זו למדתי עברית וכעת אני מוסיפה עוד להשתלם בתקווה ששאלת השפה לא תגרום לי כל קושי.

שונית גל: כשהיא מגיעה לארץ היא שולחת לאמא שלה את התמונה הזאת, היא כותבת מאחורה: הבעיה שרק פעם אחת נראית כך מאז שאני כאן.

קריאה: ביום שהיא הגיעה.

שונית גל: כן.

שונית גל: היא מגיעה לנהלל, נהלל מוקמת בשנת ה-20 כבר על ידי חנה מייזל שוחט במטרה להכשיר בנות צעירות לעבודת החקלאות מתוך, שוב, התפיסה של מה שהולך להיות כאן בארץ ישראל והמקום הזה, כמו חוות העלמות שהיא הקימה קודם בכנרת, הופך מקום מרכזי להעצמה נשית.

שונית גל: חנה לאורך כל תחנות חייה בכל תחנה היא עוברת מהלך של העצמה.

שונית גל: בבית הספר בנהלל היא נמצאת כשנתיים.

שרן השכל: בת כמה היא הייתה כשהיא הגיעה?

שונית גל: היא הייתה 18.

שונית גל: ב-39' היא עולה לארץ.

שונית גל: ממש ילדה.

שונית גל: למרות שהם היו מאוד בוגרים כי כל גורל היהדות, אפשר לומר, היה על כתפיהם.

שונית גל: הם הבינו, הצעירים האלה.

שרן השכל: גם היום צעירים שלנו הם לא ילדים.

שרן השכל: אמנם אפשר להגיד שהם ילדים כשהם מתגייסים.

שונית גל: אבל תחשבי מה הם ראו אז.

שונית גל: הם ראו את העולם היהודי הגדול הולך ונסגר.

קריאה: זה שונה היום, זה שבן 19 היום לבין –

יהודית גידלי: כן, שהיה עשר פנים בחו"ל.

שונית גל: אבל, שוב, גם אז לא כולם היו כמו חנה סנש, וחנה כותבת את זה, הרוב התנצרו וחשבו שהם יעברו את זה בלי שיקרה מה שקרה.

שונית גל: חנה באחד המשפטים שלה כותבת: נלאיתי נשוא מחבורת המשומדים.

שונית גל: מה זה המשומדים?

שונית גל: זה כל היהודים שמתכחשים ליהדות שלהם.

שונית גל: בנהלל היא מחליטה שהיא תתמחה בחקלאות, בגידול תרנגולות, ואמא שלה שואלת אותה: למה לא תלכי לאוניברסיטה העברית?

שונית גל: אנחנו משפחה של מלומדים.

שונית גל: היא אומרת לה: מרובים מדי האינטלקטואלים בארץ ישראל ומי יבנה אותה אם לא אנחנו הצעירים בידיים?

שונית גל: זאת אומרת חנה מתמסרת לעבודת הידיים.

שונית גל: עוד משפט יפה שהיא כותבת: סוף סוף הגעתי הביתה.

שונית גל: היא מגיעה לעמק יזרעאל.

שונית גל: מה זה התחושה הזאת?

שונית גל: בן אדם חי בארץ אחרת, מגיע למקום הזה והוא מרגיש שהוא בבית, שזה הבית היחיד.

שונית גל: חנה מתחברת כאן לרגש יהודי מאוד עמוק שמאפיין גם את הדור הזה.

שונית גל: זה מה שרציתי להראות לכם על התמונות.

שונית גל: תראו את התמונות של חנה, זו תמונה, ככה היא נראית מקדימה וככה מאחורה.

שונית גל: תראו כמה מידע, כל המידע הזה, אתם יכולים לראות אותו גם בקטלוג, מספר לנו סיפור שלם, כי חנה מספרת עוד רובד של אינפורמציה בתמונות האלה, באופן שבו היא מטיילת בארץ, באופן שבו היא מכירה את הארץ.

שונית גל: לחנה הייתה משפחה בקרית חיים וליד קרית חיים היה מגרש שבו התארגנו הקיבוצים לעלייה על הקרקע.

שונית גל: שם יושבים החבר'ה של שדות ים.

שונית גל: שדות ים לא מקבלים את האישור להתיישב פה במקום הזה מכיוון שהאדמות היו שייכות כאן לרוטשילד ורוטשילד התכוון לבנות כאן עיר גדולה, אבל בן גוריון חשב אחרת, הוא ידע שצריך נקודה להביא הנה את הפליטים, כל הפליטים שיברחו מהמלחמה וירכזו אותם.

שונית גל: הם יצטרכו להגיע לארץ ואנחנו יודעים שממאי 39', הספר הלבן, כניסת היהודים מוגבלת לארץ ישראל ובעצם מה שקורה פה על החוף שדות ים זה מה שאתם רואים בתמונות מאחורה, זה הפל-ים, במסווה של אגודות נוער מתארגן כאן מה שלימים יהיה חיל הים הישראלי.

שונית גל: האוהלים הקטנים האלה על החוף, ככה התחיל חיל הים.

שונית גל: רואים כאן את מכשיר המורס ששימש לקשר עם ספינות המעפילים.

שונית גל: אגב, כמעט חצי מהשירים שנכתבו, חיים חפר, חיים גורי, נכתבו כאן בחוף הים.

שונית גל: כל שירי הים למיניהם נכתבו פה סביב המדורה, באוהלים האלה, דן בן אמוץ ישב כאן, הצ'יזבטים.

שונית גל: חנה, כשהיא מגיעה הנה היא רואה פה משהו מאוד מאוד פעיל.

שונית גל: לעומת השממה שהייתה כי עוד לא היה הקיבוץ היפה הזה שאתם רואים, לא היה כאן כלום, על החוף היא כבר מבינה מה שקורה כאן.

שונית גל: היא רואה את החבר'ה הצעירים האלה מתאמנים מתחת לרדאר של הבריטים והיא רוצה גם, היא רוצה להשתתף בכל דבר, היא מבקשת לעבור לשדות ים.

שונית גל: כאן, כמו שאמרתי, שדות ים עדיין ישב בקרית חיים.

שונית גל: היא מתעקשת וכשחנה מתעקשת על משהו אי אפשר לעצור אותה.

שונית גל: מה שאתם רואים פה זה את אחת התמונות המרתקות שנשארו לנו, על ידי אחד החברים, שהיה גם חבר של חנה וגר איתה באוהל, קוראים לו רפפורט, הוא השאיר לנו, אני אתן לכם גם הצצה אחר כך על הבמה, מה שהיה פה בשנות ה-40.

שונית גל: הוא פשוט צילם כל מה שהיה כאן כשחנה הייתה.

שונית גל: חנה מגיעה הנה ב-42' והיא מתעקשת להיות גם חלק מהבנייה, היא פונה אל רכז הבנייה והיא אומרת לו שהיא הסתכלה על העבודה ואין לה ספק שהיא גם יכולה לעמוד בזה.

שונית גל: תראו איזה תמונה יפה הוא תפס.

שונית גל: מדריך הבנייה מהיישוב קיסריה שמלמד את הקיבוצניקים לבנות והוא לא היה מוכן להסתכל עליה.

שונית גל: מה פתאום הקיבוצניקים המשוגעים האלה, הנשים בונות?

שונית גל: דבר כזה הוא לא ראה בחיים שלו והוא לא היה מוכן בשום אופן לשתף עם זה פעולה.

שונית גל: תראו איזה יופי הוא תפס את התמונה הזו.

עלי סלאלחה: למה הגעת למסקנה הזו מהתמונה?

עלי סלאלחה: היא כתבה את זה?

שונית גל: לא, רכז הבנייה השאיר לנו את הסיפור הזה.

שונית גל: יש לנו פה ארכיון בשדות ים ובעצם אחת הרגליים החזקות של התערוכה הזו זה הארכיון של שדות ים שאפשר לנו לחבר בין התמונות לבין הסיפורים.

שונית גל: יש פה סיפורים אדירים, גם איך החביאו פה והסליקים שהיו פה בחולות וכל מה שהיה כאן, ולחבר את זה עם התמונות.

עלי סלאלחה: לא, אולי הוא לא הסתכל עליה מטעמי מנטליות.

שונית גל: הוא כותב לנו במפורש.

שונית גל: אמר לנו שפיק, אפילו יש לנו שם, המדריך: אישה מגישה טיט?

שונית גל: דבר כזה הוא עוד לא ראה וזה לא התקבל על דעתו בשום אופן והוא לא היה מביט לעברה.

עלי סלאלחה: בסדר, מנטליות.

שונית גל: כן.

עלי סלאלחה: אישה ערבייה באותה תקופה לא עבדה בבניין.

שונית גל: תראו איך היא יושבת.

שונית גל: היא כן אישה, היא כן יושבת בצורה אחרת, אבל היא לא מוותרת על ההתעקשות על השוויון.

שונית גל: ואני מזכירה לכם שהיא אחרי נהלל, שיש שם העצמה נשית, ובכל זאת החיים בקיבוצים היו מאוד קשים ושדות ים היה מקום מאוד קשה ליד הים, עבודה מאוד פיזית, וההתמיינות הזאת בין גברים ונשים הייתה מאוד מהירה.

שונית גל: זאת חנה והחברים הראשונים, זאת האמא שנשארת מאחור.

שונית גל: אני רוצה להקריא לכם שיר אחד שהיא כותבת פה בשדות ים לפני היציאה שלה לשליחות: אֵינֵךְ בָּדָד.

שונית גל: הִנֵּה הַיָּם שֶׁלָּךְ הוּא יִשְׁאָלֵךְ בְּזִמְזוּמוֹ הָרַךְ עַל חֲלוֹמוֹת דַּרְכֵּךְ, עַל תִּקְווֹתַיִךְ.

שונית גל: חִכּוּ לְעֵת בּוֹאֵךְ חִכּוּ כֻּלָּם.

שונית גל: זאת אומרת כל הזמן התחושה שהיא חלק מההיסטוריה הגדולה.

שונית גל: מי מחכה לה?

שונית גל: הַחוֹף, הַחוֹל, סְלָעִים, גַּלִּים וָיָם, יָדְעוּ-יָדעוּ: בְּלֵיל אָפֵל תָּבוֹאִי.

שונית גל: וּבַמָּרוֹם, אַלְפֵי עֵינֵי שָׁמַיִם, הֵן מְבִינוֹת חַבְרוֹתֵיהֶן הַשְּׁתַּיִם אֲשֶׁר גּוֹנְבוֹת מִיָּם אֵין-סוֹף דֶּמַע.

שונית גל: לחנה יש כל הזמן את הציונות ואת האידיאליזם ומאידך את הזיכרון של מה שנשאר מאחור, של הקהילה הגדולה שנשארה מאחור, של המשפחה, והיא הולכת צעד אחד אחורה וצעד אחד קדימה, אבל היא לא מוותרת על המימוש של הציונות.

שונית גל: הקיר הזה הוא קיר הגיוס.

שונית גל: שנת 42', תקופה שאנחנו קוראים לה 200 ימי החרדה, התקופה שבה הגרמנים מתחילים להיכנס לאזור של מצרים ולכבוש והייתה תחושה בארץ שהנה, זה הולך להיגמר, תכנית מצדה בכרמל.

שונית גל: סיפור מרתק מאוד.

שונית גל: למעשה זו הייתה המחשבה.

שונית גל: במקביל הבריטים צריכים כוח אדם נוסף למלחמה שמתארכת, ארה"ב עוד לא נכנסת באופן מלא לפעולה ובעצם אנחנו רואים את כרזות הגיוס האלה שקוראות לנשים, גם לגברים אבל גם לנשים, בכל המושבות של הבריטים, קנדה, ניו זילנד, כל המקומות שהבריטים מחזיקים מושבות, וכמובן פלשתינה, ארץ ישראל, כדי להתגייס.

שונית גל: זאת אומרת כל מי שהסתובב ברחובות באותן שנים ראה את כרזות הגיוס האלה, שימו לב: לבשי בגדי תפארתך, יש התגייסות כללית, צו ביישובים להתגייס, גברים, נשים ואיזה גיל, וחנה כמובן אומרת כל הארץ נתבעת לגיוס למען מאמץ המלחמה, דעתי ברורה שצריך להתגייס.

שונית גל: באותה תקופה יש גם את הספר הלבן, הבריטים לא נותנים ליהודים לשבת, יהודים נכנסים בהעפלה, בכל מפעל ההעפלה שהולך פה בחוף ומצד שני הבריטים נלחמים בגרמנים.

שונית גל: אז בן גוריון מודיע שיהודי ארץ ישראל יסייעו לבריטניה במלחמה מבלי לזנוח את התנגדותם לשליטתה בארץ ישראל.

שונית גל: חלק מהספר הלבן והצמצום של הסרטיפיקטים שיהודים קיבלו היה בגלל הקשרים של האנגלים גם עם הערבים כאן למרות שהערבים בהנהגת היישוב כאן הייתה מקושרת עם גרמניה.

שונית גל: אז הנושא הוא מורכב ולתוכו ההגנה שוב ושוב רוצה גיוס של יהודים גם למען המלחמה העתידית והחשובה ביותר, היא מלחמת העצמאות שלנו.

שונית גל: חנה מתגייסת.

שונית גל: כמו שסיפרתי, יושב כאן הפל ים, אחד המפקדים של הפל ים, סלומון, שמפקד כאן על הקורסים הראשונים, בן דוד שלו זה יונה רוזן, הוא מגיע יום אחד לבקר אותו, הוא מגייס את חנה לחבורה הזאת שהולכת להיות מה שאנחנו קוראים צנחני היישוב.

קריאה: אני רוצה להציג, מבקרת הבת של שוריקה ברוורמן, היא אחת מ-37 הצנחנים.

שרן השכל: נעים מאוד, שלום.

שונית גל: חנה מספרת על הפגישה שלה עם יונה רוזן והיא מסכימה מיד.

שונית גל: בקיבוץ זה עולה לישיבת חברים והם מחליטים לגייס אותה, אבל הם כותבים משהו מאוד מעניין.

שונית גל: שוב, כל הסיפור כולו עד היום שהמקסימום צריך ללכת למען היישוב, למען הקמת היישובים, כי זה הוויכוח הגדול שהיה פה, כי בסופו של יום כשהמלחמה תיגמר כמה יהודים יהיו כאן כדי ליישב את הארץ ולעמוד מול המלחמה החשובה ביותר, היא מלחמת העצמאות שלנו.

שונית גל: זה הדבר הראשון, ושדות ים הוא אחד היישובים, היום הוא נראה לכם מרכז הארץ, אבל אז זה היה קו גבול, השער אל פני הים.

שונית גל: אתם יכולים לראות קצת כאן מהסמלים שקיבלנו מבני הצנחנים, כמו מהבת של שוריקה, בעצם מה הם לבשו, הם התגייסו לצבא הבריטי, הם לבשו את כל הסמלים של הבריטים, הם לבשו מדים של קצינים בצבא הבריטי כדי שזה יעזור להם אם הם ייתפסו, מה שלא עזר לחנה, חנה בסופו של דבר נשפטה כבוגדת במולדתה ולכן היא הוצאה להורג.

שונית גל: סיפור מעניין.

שונית גל: הם יוצאים למצרים, הם מתאמנים, הם חוזרים ל-24 שעות.

שונית גל: במקרה באותו זמן, בצירוף מקרים בלתי ידוע, מגיע אח שלה לנמל חיפה.

שונית גל: אח שלה שולח לה מכתבים.

שונית גל: סליחה שאני עושה את זה קצר, כל אחד מהסיפורים הוא מרתק, אתם תבואו הנה שוב, אחיה מגיע לנמל, הוא עצוב, הוא לא פוגש אותה, הוא במקרה פוגש פועל עברי והפועל הזה שואל אותו: אתה סוף סוף הגעת לישראל, למה אתה עצוב?

שונית גל: הוא אומר לו: אני כתבתי לאחותי והיא לא עונה לי, הוא שואל אותו מי זאת אחותו, אחותי זאת חנה סנש והיא מקיבוץ שדות ים, אז הוא אומר לו: אני מקיבוץ שדות ים.

שונית גל: והוא מגיע לקיבוץ, הוא פוגש אותה, במקרה הגיע ליום אחד, אחרי שהם כבר היו בדרך לפעולה.

שונית גל: היא מבקשת להישאר 24 שעות נוספות, מאשרים לה, היא נפגשת עם האח, הם מבלים לילה ויום, למחרת היא כבר לבושה במדים שלה של קצינה בריטית.

שונית גל: בדרך למצרים הם פוגשים צלם רחוב באזור אלנבי שם, הוא מבקש מהם להצטלם, וגיורא אומר לו: אבל לאן הוא ישלח את זה?

שונית גל: אני רק הגעתי.

שונית גל: היא נותנת לו אז את השם גיורא, עד אז קראו לו ג'ורי, שם הונגרי, והוא היה מיועד לקיבוץ מעגן, הם אומרים לצלם שישלח את זה לגיורא בקיבוץ מעגן, וככה הגיעה אלינו תמונה אחרונה שלה בארץ.

שונית גל: כל הסיפור של חנה זה צירופי מקרים כאלה.

שונית גל: זה הכתב של גיורא, הוא כותב, הנה מה טוב ומה נעים שבת אחים גם יחד, הוא שולח את זה למצרים, היא כותבת מה טוב ושולחת לו חזרה וזה הזיכרון האחרון מהפגישה הזאת.

שונית גל: ממש בקצרה, את השיר הראשון שלה היא כותבת בעברית.

שונית גל: תראו מה זה עברית ומה זה הכוח של השפה.

שונית גל: בִּמְדוּרוֹת מִלְחָמָה, בִּדְלֵקָה, בִּשְׂרֵפָה, בֵּין יַמִּים סוֹעֲרִים שֶׁל הַדָּם.

שונית גל: כותבת את זה בחורה שלא יודעת עברית, שיר ראשון בעברית.

שונית גל: הִנְנִי מַבְעִירָה פַּנָּסִי הַקָּטָן, לְחַפֵּשׂ, לְחַפֵּשׂ בֶּן-אָדָם.

שונית גל: זאת חנה, כל הזמן הפנס הקטן והבן אדם.

שונית גל: כל מי ששואל למה שלחו אותה ומה המשמעות של זה, לכל אחד יש את הכוח הגדול, כל אחד או שהוא פנס, או שהוא גפרור, אבל לכל אחד יש את הכוח לשנות את העולם.

שונית גל: זה חנה.

שונית גל: המשימה עצמה.

שונית גל: משלחת צנחני היישוב, שיתוף של ההגנה עם הבריטים במטרה לקחת צעירים יהודיים שיודעים שפות זרות, זה היה דבר שהיה חסר לבריטים ואנחנו יודעים שכל האנשים שהגיעו לארץ ידעו הונגרית ואיטלקית ורומנית וכל השפות האלה והבריטים היו צריכים את האנשים האלה, אנשים ברמה גבוהה.

שונית גל: בסופו של דבר מתארגנים 37, הם מתאמנים ויוצאים לפעולה שלהם במצרים.

שונית גל: במצרים הם כשלושה חודשים.

שונית גל: במצרים היו גם חברי הבריגדה והיו עוד קבוצות של יהודים שהתרכזו שם, אנחנו יודעים שהתנדבו לצבא הבריטי בסביבות ה-40,000 תושבי היישוב היהודי.

שונית גל: ממצרים הם נוסעים לבארי.

שונית גל: אתם רואים שכחול זה האזור ששוחרר, כל האדום זה בכיבוש גרמני.

שונית גל: תחשבו, אנחנו היום רואים את המלחמה שלא הצליחה לרוסיה, תראו את הכיבוש שגרמניה הצליחה להשתלט על כל הארצות ובעצם המטרה הייתה לצלוח ללב המקומות של הפרטיזנים וההתארגנויות שלהם, להביא מידע, לתת מידע, לתת כסף, לעזור להם ולהגיע אל תוך הארצות שהם הכירו אותן.

שונית גל: חנה הכירה את הונגריה, יש מי שהכיר את סלובניה ולעזור בהעלאת יהודים.

שונית גל: כשהם יוצאים לדרך הונגריה עדיין לא נכבשה, עדיין לא נכנסו הגרמנים לתוכה, זאת אומרת חנה הייתה בטוחה שהיא נכנסת והיא עושה הרבה פעולות.

שונית גל: הונגריה הייתה אחד המקומות הגדולים שבו היה זיוף של תעודות, הרבה מאוד הצלה של ילדים שהגיעו כפליטים.

שונית גל: כמו שאנחנו רואים את זה היום, הפליטים זזים למקום שהם יכולים לנוע לתוכו.

שונית גל: פה יש לנו תמונות נדירות שלא נמצאו עד התערוכה הזאת, בעצם איך נראים החיים כפרטיזנים.

שונית גל: הם הסתובבו עם מדי צבא, עם מדים של קצינים.

שונית גל: הם הצילו הרבה מאוד טייסים וצוותי חיל אוויר של בעלות הברית שנפלו באזורים האלה.

שונית גל: פה אתם רואים דוגמה של הצנחנים, זה ראובן דפני, חנה סנש, יונה רוזן, אבא ברדיצ'ב, עם טייסים אמריקאים שהם הצילו אותם.

שונית גל: אחת התמונות האחרונות של חנה.

שונית גל: מאותו אירוע יש גם את התמונה המפורסמת שהיא מתוך התמונה הקטנה הזאת שהיא שולחת לאח שלה.

שונית גל: למעשה הם היו מתארגנים, עד שהיה אפשר להנחית מטוס כדי לקחת את האנשים חזרה ואז הם היו לוקחים דואר ומידע.

שונית גל: חנה עוברת עם מכשיר קשר, חנה התאמנה להיות קשרית.

שונית גל: המכתב האחרון, של הגפרור שהיא נותנת לראובן דפני לפני שהיא עוברת את הגבול.

שונית גל: היא נתפסת, היא עוברת עינויים קשים בכלא ומוצאת להורג.

שונית גל: חנה הופכת לגיבורה לאומית.

שונית גל: בשנות ה-50 מעלים את העצמות שלה, אמא שלה מייצרת את האנדרטה הזאת שאתם יכולים לראות בחוץ, שאפשר להגיד שהיא ביטוי והסתכלות אחורה אל העולם היהודי שנשרף, דומה קצת לאשת לוט שמסתכלת אחורה.

שונית גל: גם זה הגיע לארץ, גם העצמות, העצמות, כאמור, מגיעות ב-1950 בהלוויה גדולה מאוד היא נקברת בהר הרצל והופכת לגיבורה לאומית.

שונית גל: פה יש לנו ריכוז של 37 הצנחנים לפי ארצות היעד שלהם, שהם נוצרו לפי השפות שלהם.

שונית גל: שלוש נשים.

שוריקה ברוורמן: זאת אמא שלי, אתם רוצים לשמוע עליה מילה?

שוריקה ברוורמן: במקרה הגעתי.

שוריקה ברוורמן: קוראים לה שוריקה ברוורמן, אולי הכרתם אותה, היא נפטרה כשהיא הייתה בת 92, היא הייתה במשלחת הצנחנים, היא הייתה בקורס בפלמ"ח והקימה את חיל נשים.

שוריקה ברוורמן: אני יכולה לספר המון עליה, אבל אתם נורא ממהרים.

שוריקה ברוורמן: בגלל שאתם חברי כנסת אני אגיד לכם את המשפט שהיא הייתה אומרת בכל הרצאה ובכל מפגש, היא הייתה אומרת: בארץ שלנו יש טונה של גבורה, חסרים מיליגרמים של אומץ להביא את השלום.

שוריקה ברוורמן: זה המסר בשבילכם, חברי הכנסת.

שוריקה ברוורמן: לא יודעת מאיזה צדדים אתם, אבל תזכרו, שוריקה ברוורמן.

שרן השכל: יפה, תודה רבה.

שונית גל: דרושים לנו אנשים אמיצים ללא דעות קדומות שמסוגלים ורוצים לחשוב בעצמם.

שונית גל: זה היא כותבת לו במכתב הפרידה.

שונית גל: קצת על הפיכתה לגיבורת תרבות.

שונית גל: ההצגה שכתב אהרון מגד, שאגב היה חבר קיבוץ שדות ים, היא הראתה לו את השירים והוא לא חשב שהם כל כך טובים, אחר כך הוא פיצה על זה בהצגה שהוא כתב.

שונית גל: עיתון הטיימס לפני 20 שנה שהגדיר אותה כאחת מ-100 נשים המשפיעות בעולם.

שונית גל: זה השיר שהיא כתבה בשדות ים, שוב, תמונה, מאחורה אתם יכולים לראות את כתב היד שלה איך שהיא כותבת כל דבר, באמת מלאכת של פרטים שאתם עכשיו עברתם את זה ב-20 דקות.

שונית גל: אתם מוזמנים לשוב.

שונית גל: משפט אחרון ביומן, שוב, הקשר עם הזמן: אני רוצה להאמין שנכון הוא אשר עשיתי ואעשה, את השאר יגיד הזמן.

שרן השכל: מדהים.

שרן השכל: תודה.

שרן השכל: (בהמשך הסיור – מחנה המעפילים עתלית)

זהבית רוטנברג: - - - ארכיונים גם בעולם ואחד הדברים שיכול להיות הכי חשוב פה כי הוא מחבר.

זהבית רוטנברג: אנשים היו אתמול באירוע, הגיעה לכאן מישהי בת קרוב ל-100 שהגיעה בהעפלה והתעקשה להגיע, ואחר כך ניגשו אליי עוד אנשים, זאת אומרת זה משהו חי וזה מה שהופך את המקום הזה לחי.

זהבית רוטנברג: המחנה הזה הוכרז באוגוסט 1987 כאתר לאומי לשחזור ולהנחלת מורשת ההעפלה וכך הוא מתפקד.

זהבית רוטנברג: זה אחד מתשעה האתרים של המועצה לשימור אתרים.

זהבית רוטנברג: האתר הזה עומד בפני פיתוח פיזי ותכני מאוד מאוד גדול.

זהבית רוטנברג: אנחנו היום נראה ממש קצה קצהו של מזלג ממה שיש לנו פה.

זהבית רוטנברג: יש לנו פה הרבה מיצגים, הרבה תכנים, ההעפלה זה אוויר, ים, יבשה, ההעפלה זה לפני מלחמת העולם השנייה, בזמן מלחמת העולם השנייה, אחרי מלחמת העולם השנייה, אפילו יש זרועות מארצות האסלאם, קצת אחרי המלחמה, אני לא מדברת על העליות ההמוניות.

זהבית רוטנברג: פשוט הנושא הוא מאוד מאוד רחב.

זהבית רוטנברג: אנחנו נראה היום שני אלמנטים.

זהבית רוטנברג: האחד זה מבנה מקורי שנעבור דרכו ונדבר על המשמעות של הזיכרון, כי אנחנו פה מדברים על זיכרון היסטורי, ואחר כך מיצג שחנכנו אתמול של העפלה בדרכי היבשה.

זהבית רוטנברג: המבנה הזה, אנחנו נמצאים במבנה מקורי.

זהבית רוטנברג: המחנה הזה נבנה ממש עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 39', תוך חודשיים מסיימים לבנות את המחנה העצום הזה, היו קרוב ל-120 דונם, אנחנו נמצאים בחלק הדרומי ביותר.

זהבית רוטנברג: זה לא היה חלק הסתובבות של מעפילים, ולמה?

זהבית רוטנברג: כי באזור המדשאה הגדולה, זה גם מתחם שהולך להיבנות ולהיות משוחזר, היה מבנה בית חולים, חדרי יולדות מאולתרים וארבעת הצריפים, שמתוכם שלושה משוחזרים, היו מבני הבידוד, לא בידוד לעונש אלא בידוד רפואי.

יהודית גידלי: אנחנו היום חזרנו לזה.

זהבית רוטנברג: נכון, אולי זו הסיבה שגם בתקופת הקורונה נתנו לנו אישור להיות פתוחים.

זהבית רוטנברג: בעצם המבנה הזה, שזה מבנה החיטוי, שהוא מאוד משמעותי בחוויה של ההגעה למחנה.

זהבית רוטנברג: רוב ההעפלה הגדולה הייתה אחרי השואה, המסות הגדולות היו ב-46' ולכן גם באוגוסט 46' נפתחו מחנות המעבר בקפריסין.

זהבית רוטנברג: אבל כל אלה שהגיעו לכאן עוברים תהליך של קליטה ומיון ואז מכניסים אותם לפה לעבור תהליך חיטוי.

זהבית רוטנברג: החיטוי התבצע באופן שעל המרפסת אומרים להם להתחלק, גברים לצד אחד, נשים לצד אחר עם הילדים הקטנים ולהיכנס למקלחות.

זהבית רוטנברג: הזיכרון היה מאוד מאוד קשה, גם אמרו לנו אנשים שכיוון שחוממו פה, מהתנור הזה מיתמר עשן, הם ידעו שזה ארץ ישראל, הם ידעו שזה בריטים ולא גרמנים, אבל החוויה הייתה חוויה רגשית.

זהבית רוטנברג: זה עולה ברוב העדויות, כל המידע שאנחנו מספרים על המחנה זה על סמך עדויות.

זהבית רוטנברג: יש לנו דור, ואולי גם סבא וסבתא יצטרפו, שנצרף אותם כשנתחיל לחפש את המידע, כל המידע שלנו זה על סמך העדויות, כל התהליך והחוויה.

זהבית רוטנברג: הגדיר את זה מאוד מאוד יפה אחד מניצולי דכאו, שילדים נכנסו לכאן והיה להם מאוד בלבול: רגע, אז הבריטים טובים או רעים?

זהבית רוטנברג: זה נאצים?

זהבית רוטנברג: זה כמו נאצים?

זהבית רוטנברג: המשיכו מה שהנאצים לא עשו?

זהבית רוטנברג: ואז אותו בחור שהיה איש עדות, הוא אמר משהו מאוד יפה: הגענו למחנה הזה, ידענו שזה ארץ ישראל, ידענו שזה בריטים ולא גרמנים, ידענו שלא רוצחים אותנו פה, אבל כשהביאו אותנו לכאן מחיפה ברכבת מסע ועברנו מיון בשער המחנה וראינו את הגדרות ואמרו לנו שניכנס לחיטוי הרגש השתלט על ההיגיון.

זהבית רוטנברג: וזו הייתה החוויה.

זהבית רוטנברג: אני חייבת לומר שמאיסוף העדויות, יש לנו היום קרוב ל-130,000 עדויות, אי אפשר לדבר על זיכרון אחד.

זהבית רוטנברג: אין שחור ולבן, זו העוצמה, יש כל המגוון.

זהבית רוטנברג: יש ילדים קטנים שאמרו לנו שזו הייתה התקופה היפה בחייהם, כי פתאום הם הרגישו מוגנים, שהם הגיעו לאיזה עוגן שמטפלים בהם והם יוצרים מעין משפחות אלטרנטיביות.

זהבית רוטנברג: בני הנוער חוברים אחד עם השני וזה נותן להם יכולת ובסיס להתקדם הלאה.

זהבית רוטנברג: תהליך החיטוי, היו כל מיני סוגי חיטוי, אני אדבר על הקפדני יותר.

זהבית רוטנברג: ביקשו להתפשט לחלוטין, לחלוץ נעליים, ביקשו מהם לקחת את הבגד הגדול ביותר.

שרן השכל: היום מבינים את זה הרבה יותר, אי אפשר להשתלט על הרגשות האלה, זה פשוט קורה.

זהבית רוטנברג: לחלוטין.

זהבית רוטנברג: וגם מה שעולה זה שבאמת יש שיחות בין מעפילים שהם מדברים על העניין בין הצורך לבין התחושה או מה שזה יוצר.

זהבית רוטנברג: הצורך היה קיים, גם שיטת החיטוי הייתה מקובלת במחנות העקורים, וגם האמריקאים חיטאו וגם במחנות צבא.

זהבית רוטנברג: הקונטקסט שזה התיישב פה היה מאוד מאוד בעייתי.

זהבית רוטנברג: הם מתבקשים, כמו שאמרנו, להתפשט ולקחת את הבגד הגדול ביותר, אם זה שמלה, ז'קט, לעשות שקים אישיים של החפצים, השק האישי הונח מהצד השני של המתקן הזה, זה מתקן מסתובב, פתוח באותה צורה מהצד השני, אותו דבר היה לגברים ושניים נוספים, יש לנו שריד, בצד שהם מקבלים בחזרה את הבגדים.

זהבית רוטנברג: אז הם מתפשטים, מחטאים אותם בחומר הדי.

זהבית רוטנברג: די.

זהבית רוטנברג: טי, באמצעות מתקן כזה, אותו חומר שהיה חומר הדברה מפורסם.

עלי סלאלחה: זכור לי הכלי הזה.

עלי סלאלחה: אצלנו בבית ג'אן היינו צריכים לרסס את הענבים.

זהבית רוטנברג: נכון, אותה אבקה לבנה.

עלי סלאלחה: אבל כנגד מה החיטוי?

זהבית רוטנברג: כינים, פשפשים, בעיקר.

זהבית רוטנברג: כי היו מגפות, גם אחרי הצפיפות גם במחנות העקורים ורצו למנוע את זה פה.

קריאה: אמא שלי עברה חיטוי בנמל יפו כשהיא הגיעה, אותו דבר, עם די.די.

קריאה: טי, ב-1923.

זהבית רוטנברג: כן, זו הייתה שיטת חיטוי מאוד מקובלת.

זהבית רוטנברג: עם העליות ההמוניות בשנות ה-50, אנשים מדברים מאוד על ההשפלה.

זהבית רוטנברג: כי הם ציפו למשהו והם ראו בזה שמתייחסים אליהם אולי כלא ראויים.

זהבית רוטנברג: פה המעפילים, הם היו רגילים לשיטה, הם לא דיברו על השפלה, הם דיברו על הקושי של הקונטקסט.

זהבית רוטנברג: ואז הם עוברים מקלחת עם מים, ממש התאים הצהובים האלה נשארו מאז, פתוחים לשני הכיוונים.

זהבית רוטנברג: התנור הזה מחמם דודי מים, מפיקים קיטור, הבגדים לכאן, יש כאן הדמיה של חיטוי שהבגדים עברו והם מקבלים חזרה את הבגדים.

זהבית רוטנברג: הבגדים חמים, לחים, מלוכלכים מכל הדרך, אבל בלי נספחים, פשפשים, כינים וכו'.

זהבית רוטנברג: איך הם מקבלים את הבגדים?

זהבית רוטנברג: מכווצים, כי שמלת צמר, לא היה את הבגדים הסינתטיים, צמר זה צמר, ז'קטים.

זהבית רוטנברג: זה לא נורא, הם גם אומרים: הסתדרנו, אבל יש לנו מספר עדויות שאנשים איבדו זיכרון אחרון מבית אבא ואמא, אם זה ז'קטים שעל הבטנה היה תפור תמונות של משפחה שכבר איננה.

זהבית רוטנברג: מישהו סיפר לנו שאחרי השואה הוא חזר לעיירה בפולין, הבית היה כבר בידי פולנים, בערימת זבל בצד הוא מצא תפילין מבית אבא, הביא את זה והדבר הזה נהרס.

זהבית רוטנברג: אז נכון שלא עשו את זה מכוונה רעה, אבל כל התהליך היה עם חוסר רגישות מאוד גדול.

זהבית רוטנברג: אני אתן את הצד החיובי.

זהבית רוטנברג: סיפרה לנו מישהי שהתחתנה על האונייה.

זהבית רוטנברג: אחרי המלחמה החבר'ה התחתנו מהר, הולידו ילדים מהר, כוח החיים הוא מאוד מאוד דומיננטי, והיא סיפרה שהם התחתנו על הסיפון באונייה.

זהבית רוטנברג: היה להם מסע ארוך, הייתה הקצבת מים מתוקים אז בטח לא התקלחו, אז היא אמרה שכשהיא יצאה החתן הצעיר שלה לא זיהה אותה כי היא הייתה כל כך מבריקה ומצוחצחת.

זהבית רוטנברג: היא סיפרה את זה בהומור.

זהבית רוטנברג: הם גומרים את תהליך החיטוי ומפוזרים במחנה.

זהבית רוטנברג: מקוצר זמן לא ניכנס למגורים, מה שנעשה, אנחנו נלך בדרך למטוס ואז אני אסביר קצת.

זהבית רוטנברג: אנחנו עולים על ציר היסטורי, הציר הזה בתקופה של הטורקים היה הדרך בין אזור עתלית לחיפה.

זהבית רוטנברג: האזור הזה, כשהבריטים בנו, היה אזור שהוקף במחנות צבאיים, אבל הוא היה מישורי ופתוח ולכן גם בגלל הקרבה לחיפה היה להם נוח לבנות פה את המחנה.

זהבית רוטנברג: כשאנחנו נצעד כל צד מערב שלנו, זה יהיה צד ימין שלנו, זה היה מחנה נשים וילדים, וצד מזרח זה מחנה הגברים.

זהבית רוטנברג: הבחירה האדריכלית כאן הייתה של מקבצים, של שמונה צריפים, בתקופות מסוימות הם היו מגודרים בגדר תיל, הבנייה היא פשוטה.

יהודית גידלי: למה?

יהודית גידלי: פחדתם שהם יברחו?

זהבית רוטנברג: השנים הקפדניות פה היו בתחילת המלחמה, בתקופה שסבא וסבתא הגיעו, האנשים הגיעו ממדינות שהיו עוינות במלחמה וחששו ממרגלים.

זהבית רוטנברג: יש עדויות על אנשים שנראו יותר ארים והוכנסו פה לחקירות.

זהבית רוטנברג: יש המון וריאציות.

זהבית רוטנברג: לבריטים היה את האינטרסים שלהם.

יהודית גידלי: כמה מעפילים היו כאן?

זהבית רוטנברג: המחנה נבנה ב-39' בספטמבר ובעצם שינה את המהות שלו עם קום המדינה.

זהבית רוטנברג: בתקופה הזאת ההערכה היא שעברו כ-40,000 איש, אבל זה ספירה כפולה מקפריסין.

זהבית רוטנברג: בקפריסין עברו מאוגוסט 46' יותר מ-52,000 איש, אבל חלק מהם קיבלו את אישורי הכניסה ועברו את המחנה הזה כשלב נוסף.

זהבית רוטנברג: צריך לזכור, בקפריסין השתחררו 6,000 יתומים קטנים, מי טיפל בהם?

זהבית רוטנברג: יתומים קצת יותר גדולים.

זהבית רוטנברג: כדי להחליט לאיזה מוסד חינוכי שולחים אותם היו חייבים להביא אותם גם לבדוק, דתיים, חילוניים, איזה מסגרת תתאים וכו'.

זהבית רוטנברג: סביב זה יש המון סיפורים, המאבקים הפוליטיים לא התחילו היום, אלה סיפורים מרתקים שקרו אז.

זהבית רוטנברג: (בהמשך הסיור)

זהבית רוטנברג: הצריף הזה הוא בהרצה ולכן לדוגמה העניין של המוזיקה, ברור לנו שאנחנו צריכים אפשרות להדליק ולכבות בכל מוקד בנפרד כי זה מאוד מאוד בעייתי.

זהבית רוטנברג: המטרה של הצריף הזה היא להראות את ההעפלה בדרכי היבשה שרובה הייתה מארצות האסלאם.

זהבית רוטנברג: כדי להשלים את התמונה, ההעפלה בים, יש לנו אונייה גדולה עם מיצג של 40 דקות, מיצג מאוד מרגש על ההעפלה בדרך הים.

זהבית רוטנברג: יש לנו את המטוס שניכנס אליו, שזו העפלה בדרך האוויר, והעפלה בדרך היבשה.

זהבית רוטנברג: כשאנחנו שאלנו שנים קבוצות מהי ההעפלה, התשובות כמעט 100% היו אחרי מלחמת העולם השנייה רק באוניות, כולם אירופאים ומרבית המעפילים הצליחו להיכנס לארץ מבלי שהם נתפסו.

זהבית רוטנברג: כל התשובות לא נכונות כמובן.

זהבית רוטנברג: ההעפלה התחילה לפני המלחמה, רובם, בגלל השואה, היו מאירופה, אבל בוודאי לא כולם, וההעפלה היא לא רק דרך הים ומרבית המעפילים נתפסו.

זהבית רוטנברג: אז החלטנו שצריך לעשות איזה שהוא תיקון מבחינה חינוכית ערכית לדורות הבאים, להכניס את זה לפרופורציות הנכונות ולחשוף את הנושא.

זהבית רוטנברג: זו המטרה של הצריף הזה.

זהבית רוטנברג: אנחנו לא נעצור, אני אראה את האלמנטים.

זהבית רוטנברג: אנחנו מדברים על ההשתלבות עם האוכלוסייה, על העזיבה, על מה המשמעות של העזיבה.

קריאה: אבל מעירק למה הגיעו דרך הים?

זהבית רוטנברג: לא דרך הים, דרך היבשה הגיעו.

זהבית רוטנברג: חלק דרך האוויר, אבל הרבה מאוד דרך היבשה.

זהבית רוטנברג: אנחנו יכולים לעצור פה ולדבר על הנתיבים, המרחקים שעברו דרך היבשה, איזה ארצות הם עברו, מה המשמעות.

זהבית רוטנברג: יש פה שלושה סרטים שיכולים לעצור בכל נקודה.

זהבית רוטנברג: אני רק אתן לכם טעימה.

זהבית רוטנברג: יש לנו כמה תכניות חינוכיות שעשינו עם חבר'ה מכיתה ד' ומעלה, פעילות חינוכית פה, זה היה מאוד מאוד מעניין ומאוד מוצלח.

זהבית רוטנברג: אנחנו נחלוף בדרך למטוס עכשיו.

זהבית רוטנברג: יש לנו את קיר החוויה, אנחנו קוראים לו קיר הצועדים וקיר המידע.

זהבית רוטנברג: הרי מאוד מאוד קשה לספר סיפור של ההעפלה בדרך היבשה, כמו שאמרת, מהרבה מאוד ארצות ולכן כל פרק נותן נגיעה לארץ אחרת.

זהבית רוטנברג: הקיר הזה נותן את החוויה, כשאנחנו מדריכים פה אנשים, נוער בעיקר, אנחנו משלבים את זה בקטעי עדויות מהמסע, מהעזיבה, מהפחד, מהקור, מהחום, מההליכה והצעידה, כל זה בא לידי ביטוי בקיר הצועדים.

עמרי שלמון: 12 הפרויקטים שמציגה פה זהבית זה פרויקט שבביצוע ותכנון מלא של המועצה לשימור אתרים.

עמרי שלמון: בסוף, תיכף נגיע לשיא של הפגישה היום, אז עוד פעם להתאים את הכול למערכת החינוך, זאת המטרה, זאת התאמה, על זה אנחנו עובדים עם אנשי המקצוע ועם האנשים שלנו.

עמרי שלמון: היום בונים את מרכזי המבקרים לא ככה, פה זה סוג של השלמה לכאלה שמתעניינים ובאמת הרבה עומדים וקוראים.

עמרי שלמון: לבני הנוער צריך לייצר חוויה, לא להעמיס, לייצר חוויה ומזה הם מגיעים לסקרנות ולחקר ולהביא את המשפחות ולהביא וחבר מביא חבר.

עמרי שלמון: מה שאתם רואים כאן זו דוגמית לסדר היום הזה שאנחנו היום מובילים בכל הארץ.

עמרי שלמון: שוב, המועצה גוף קטן, אורי ידבר על זה אחר בכמה מילים, כיושב ראש שלנו, להוביל סדר יום בשימור, למקד את זה בהיבטים החינוכיים עם יכולות ביצוע שמתחילות מהכנת תיקי תיעוד, תכנון מפורט, ביצוע, יש לנו גם חוליות ביצוע, למרות שרוב העבודה, בגלל ההיקפים שהולכים וגדלים של תקציבים שאנחנו מגייסים, וצביקה האוזר היה אחד האשמים, במרכאות כפולות, לגידול הזה של המועצה, כשהוא היה עוד מזכיר הממשלה, ועד לביצוע בפועל.

עמרי שלמון: הן בינוי, הן שימור והן מרכזי מבקרים.

עמרי שלמון: פה זה סיפור אחד ענק, לכאורה מצומצם, שזהבית הזכירה, ההעפלה מארצות האסלאם, וזה לא היה כאן בשנים האלה בלי שלמה הלל שהיה נשיאנו כמעט 30 שנה.

עמרי שלמון: הוא באמת יום אחד הגה רעיון ואז הוא ערב את צביקה ואותי ואמר: בואו, תביאו מטוס C-46 לארץ.

עמרי שלמון: המכלול הזה של העפלה ממדינות האסלאם והמטוס שהבאנו ומה שתראו בו הוא חזונו ופרי בקשתו של שלמה הלל.

עמרי שלמון: עבדנו כמו מטורפים, ואתם יודעים, במדינה אין בעיות של היתרים, אין בעיה של ביצוע, אין בעיות של תקציב, אין בעיות של בירוקרטיה ואין ואין ואין, הכול כמובן בריבית דריבית.

עמרי שלמון: עבדנו כמו מטורפים.

עמרי שלמון: שלמה היה בן 93 כשהתחלנו, עבר ל-94, 95, 96 ואז הוא נפטר כמעט בשנתו ה-97 בפברואר.

עמרי שלמון: פרס תמיד היה קורא לו צוציק, כי הוא היה באפריל ופרס היה בנובמבר.

עמרי שלמון: לצערנו הוא לא זכה למרות שהוא ראה כבר את הסרט והוא ראה את הביצוע והוא אמר יום אחד לארי, לבן שלו: הילדים יודעים לעבוד, ואז הוא הלך באמת לעולמו.

עמרי שלמון: זה נשמע קצת סיפור דרמטי, אבל הוא אמיתי ואת המכלול הזה אנחנו רוצים היום להציג לכם ואחר כך נתכנס בחדר הדיונים.

אורי אור: רק שתי תוספת למה שאמר עמרי.

אורי אור: היה ויכוח עם שלמה הלל, הרעיון היה באמת שאנחנו נעסוק בעליות רק מקום המדינה, ואז באנו ואמרנו, רגע, נכון שהמדינה כבר הייתה פתוחה, אבל היו מקומות שאי אפשר היה לצאת מהם.

אורי אור: ונזכיר לכם, אנחנו הכנסנו את 'מבצע משה' שאנחנו נתחיל לעבוד עליו.

אורי אור: לא 'מבצע שלמה', שלקחו אותם במטוסים, אלא כל אלה שחצו דרך סודן, הם ייכנסו לכאן.

אורי אור: כבר התחלנו לעבוד על זה ויהיה לזה ביתן מיוחד.

אורי אור: זה אחרי הקמת המדינה, אבל לא רצו לצאת והיה קושי גדול, מי כמונו יודע, לצאת משם ולחצות את המדבר.

אורי אור: זה חשוב מבחינת האיזון הנכון של המקום.

יהודית גידלי: כשאתם מדברים על העפלה עד איזה שנה אתם מדברים?

אורי אור: עד הקמת המדינה.

אורי אור: והיה ויכוח נהדר, עסקנו בו פה חכמים ואנשי אקדמיה והיה ויכוח.

יהודית גידלי: אני חושבת שצריך להבחין בין העפלה לבין עלייה.

אורי אור: את צודקת, לכן 'מבצע משה' נכנס כיוצא דופן.

אורי אור: המדינה כבר עזרה, היו אנשי מוסד, אבל הסבל של העולים, חציית המדבר.

אורי אור: אני יכול עכשיו להיכנס, זה לא הדיון, זה למקום אחר, אבל את צודקת, ולכן החלטנו כרגע ש'מבצע משה', כבר מצאנו אנשים, התחילו לעבוד עליו, להכניס אותו לכאן, שייכנס לתוך הדבר הזה.

יהודית גידלי: אני בדקתי מיד במילון, העפלה, המילה העפלה היא עד הקמת המדינה.

אורי אור: תאמיני לי שעל זה היה עשר דקות ויכוח בוועדה אצלי, על המילה העפלה.

יהודית גידלי: רק עשר דקות?

אורי אור: לא, כי אני חתכתי את זה פשוט.

אורי אור: (בהמשך הסיור – ישיבת סיכום)

אורי אור: הדוגמה שהיום הייתם, שני המקומות, היא דוגמה טובה, מקום אחד זה חנה סנש, אנחנו עזרנו, עמרי בטח הסביר והכול, והם מנהלים אותו.

אורי אור: יש לנו תשעה אתרים כאלה, זה אנחנו יוזמים, אנחנו עושים, אנחנו משקיעים ואנחנו גם מנהלים.

אורי אור: גם אתמול אמרתי את זה בנאום שחנכנו את המטוס, מבחינתי, כמו שאני יושב ראש של המועצה לשימור אתרים, ותאמיני לי זה יושב ראש דירקטוריון כמעט מלא, אבל בהתנדבות, הרעיון זה לא רק האתרים, זה אתר ומערכת האתרים שהוא נושא בתוכו והרעיון שלנו הוא איך כל דבר כזה, גם יראו את האתר כמו שהוא היה, והראו לך את זה על קצה המזלג, וגם תראי איזה מערכת ערכים אנחנו רוצים להכניס פה לאתר וזו דוגמה מצוינת.

אורי אור: אני אתן לך דוגמה פשוטה.

אורי אור: תחנת רכבת בצמח, עמק הירדן, בימי הטורקים.

אורי אור: שיפצנו אותו, עשינו הכול, ועם המועצה האזורית עמק הירדן ועם המכללה, את כל לימודי ארץ ישראל הם העבירו לבניין הזה.

עמרי שלמון: אורי, בוא נעשה תיקון היסטורי, רק המכללה.

אורי אור: יפה, חשבתי שהמועצה עזרה במשהו.

עמרי שלמון: היא לא הפריעה.

אורי אור: לכן המערכת שלנו פרוסה היום בכל הארץ עם קרוב ל-100 עובדים שכירים, עמרי המנכ"ל, יוצא מן הכלל והמערכת עובדת.

אורי אור: הגדוּלה שלה, אני אומר לך כאחד שגם היה יושב ראש תעשייה אווירית וגם מנכ"ל הקרן הקיימת, הגדולה של האנשים פה זה אנשים טובים שלא עובדים בשכר גבוה, אבל אוהבים את העניין של שימור האתרים, שימור הערכים והנחלתם לדורות הבאים, ועל זה המאבק שלנו.

אורי אור: תדעי לך שאנחנו עכשיו בבדיקה של תהליך, אני מעדכן אותך כחברת כנסת, כחברי כנסת, שניים פה, מה שמטריד אותנו באמת, המועצה עובדת נהדר, אבל אנחנו חושבים על השמירה על הערכים לדורות הבאים.

אורי אור: ברוב הארצות המתוקנות, בלי לפרט אותן, לא עמותה פרטית כמונו עוסקת בזה, אלא זה באמצעות תחיקה, עם אמצעי אכיפה ועם הכול.

אורי אור: יש לזה חסרונות, שהיום אתם מודעים לזה, שהפוליטיקה מתחילה להתערב לך, מצד שני אנחנו לא תקנה בתקציב, אנחנו שורה.

אורי אור: דרך אגב, אני רוצה להזכיר לך, היסטורית זה מעניין מאוד, פעם רשות העתיקות הייתה במשרד החינוך והוחלט להקים רשות, היא הייתה פעם סניף במשרד החינוך.

אורי אור: היום זה רשות עצמאית.

אורי אור: בזה אנחנו עוסקים היום.

אורי אור: אנחנו לא יודעים, ייתכן שבשלב זה, דיברנו עם הרבה אנשים, שני השרים שלנו שאנחנו מתוקצבים על ידם, לא ניכנס היום לדבר על כסף, זה משרד התרבות והספורט, שאנחנו עובדים איתו יוצא מן הכלל, וגם מורשת וירושלים.

אורי אור: שני השרים, עמרי ואני היינו מדברים איתם ועובדים איתם ביחד ובתיאום והראיה לכך שהתקציבים בסך הכול מגיעים והעבודה נמשכת.

אורי אור: אבל אני לא חרד לדורות האלה, אני חרד לדורות הבאים, כי הייתי רוצה שנהיה כמו מדינה מתוקנת שכולנו מכירים שלאתרים יש משקל בתחיקה ובחקיקה.

אורי אור: זה ככה כפתיחה, עמרי, אם תרצה להוסיף, בשמחה רבה.

עמרי שלמון: היתרון הגדול של המפגש היום זה שהוא נחוץ, אין זמן ואז מגיעים לתמצית הדברים, ולפני שאני אדבר יש לי כמה דברים לומר, כמשנתו של היו"ר שלנו.

עמרי שלמון: בכל אופן מה ששמנו פה, פיזרנו קצת תוצרים של חינוך.

עמרי שלמון: כפי שציינו, אנחנו במערכת החינוך עם הגידול העצום שהמועצה חווה בשנים האחרונות זו המערכת היחידה שהגדלנו, בפריסה ארצית, הגדלנו אותה בכוח אדם ולמעשה אנחנו נוגעים בכל התחומים, מהנחלה ועד הפקת חומרים ועד שיווק ועד פרסום ועד ליווי ועד תקצוב ועד סיוע לאתרים באופן פיזי, כל מערך ההכשרות שדיברנו בו, הכול רק בנגיעות.

עמרי שלמון: יש לכם גם חומרים בתיקים לקחת לדרך ולהרהר בנו ובמעשה המועצה.

עמרי שלמון: למעשה אנחנו גוף קטן, כמו שאמרנו, אבל מייצגים דבר גדול שקורה וזאת המשימה.

עמרי שלמון: כפי שאמרנו, שרן, המשימה העיקרית, ועד היום לא הצלחנו, המועצה לא הצליחה וגם תומכי הלחימה לא הצליחו, אבל אני חושב שעלינו יש אחריות, אבל גם האחרים, זה איך להביא את התלמידים לאתרים האלה, שכמו שציינו בשדות ים, בנינו אותם בשבילם, בראייתם, בצרכיהם, בהתאמה לרוח התקופה בכל מיני אמצעים כאלה ואחרים.

עמרי שלמון: בזה אנחנו נכשלנו, המדינה נכשלה, כי אם אנחנו מדברים על כמה מאות אלפי תלמידים, בסביבות גג 30% שמבקרים באתרים, אז זה מחייב חשיבה.

עמרי שלמון: איך עושים את זה?

עמרי שלמון: לנו יש בערך מאה הסברים שמסבירים למה אי אפשר, אבל אני חושב שיש הסבר אחד שאומר שחייבים לעשות ואיך עושים את זה.

עמרי שלמון: עלי שאל כבר בשדות ים, אחת הסיבות היא לכאורה טכנית, המועצה בראשית 2000, כשמתן וילנאי מונה לשר המדע, התרבות והספורט, אבא שלו, פרופ' זאב וילנאי, היה היו"ר הראשון של המועצה לשימור אתרים, הוא ביקש לקחת את הגוף הזה, החריגו אותנו, גם בהיותנו עדיין בחברה להגנת הטבע, כי מ-2008 אנחנו כבר עצמאים, הוא ביקש להחריג אותה ממשרד החינוך ולהעביר אותה למשרד המדע, התרבות והספורט, היום התרבות והספורט.

עמרי שלמון: למעשה מאז פחות היינו בעניינים התקציבים וההתעניינותיים והאחריות של משרד החינוך.

עמרי שלמון: זה אחד ההסברים.

עמרי שלמון: יש עוד שלושים, אני לא אכנס אליהם.

עמרי שלמון: השאלה היא כרגע איך אנחנו גורמים לתהליך חמש שנתי שבו יהיה שינוי דרמטי בתמונת המצב הזאת שהיא חמורה, כפי שציינתי, ולזה אנחנו ערוכים בלעבוד עם אנשים שלנו, בלרכז עבודת מטה גדולה.

עמרי שלמון: אחת ההצעות זה לעשות ישיבה שמתכללת את הכול, כאיזה מין התנעה, בראשותך כמובן, בכנסת, עם כל הגורמים הממשלתיים והסמי הממלכתיים שאחראים על הנושא, אני לא בטוח, אבל מה שאת תחליטי.

עמרי שלמון: יכול להיות שכדאי שנגיש לך נייר עבודה מפורט איך בראייתנו אנחנו יכולים לתרום לעניין הזה ואז תקבלי את ההחלטות.

שרן השכל: אני מניחה שעצם המעבר ממשרד החינוך למשרד התרבות והספורט, פה יש המון תקציבים ופה יש תקציב הרבה יותר קטן.

עמרי שלמון: אני יכול להגיד לך שמה שקראנו אז 150 למדינה ב-1997, 50 שנה למדינה ו-100 שנה לקונגרס הציוני, היינו עדיין במשרד החינוך באמצעות החברה להגנת הטבע והיה שיטפון של פעילויות דרך של"ח ודרך גורמים אחרים באתרי המורשת.

עמרי שלמון: זה לא היה אז כל כך עשיר, היו כמה מושבות, אתרים בודדים, היום אנחנו מדברים כבר על 200.

עמרי שלמון: בסדר, אנחנו מתמודדים לא עם מה היה, אלא השאלה היא תמיד: זאת המציאות, מה הם המהלכים שצריך על מנת לתת מענה למציאות.

אורי אור: עם חיילים דווקא הצלחנו.

שרן השכל: מה שחסר זה בעצם תלמידים, השתלמויות של מורים כמובן.

שרן השכל: ברגע שהם מחנכים בבתי הספר, לכל הפחות מורי היסטוריה, של"ח.

עמרי שלמון: חלק מהמערכת זה הכשרה בסמינרים.

שרן השכל: והסמינרים מגיעים והאוניברסיטאות?

עמרי שלמון: לא.

שרן השכל: אז מה שאנחנו נעשה.

שרן השכל: קודם כל אולי כמה מילות סיכום, גם של הסיום, קודם כל באמת התרשמתי ממש לטובה, יצא לי המון לבקר בהמון מקומות, בחו"ל גם, ברמה של מוסדות, מוזיאונים, אתרים וכו', הרמה פה היא גבוהה, ממש.

שרן השכל: היא מזמינה, היא מרחיבה אופקים, היא מלמדת, באמת אני מצדיעה לכם על התקציב הדל שבו השתמשתם ובאמת אספתם ככה אפילו בתרומות כדי לייצר פה משהו מדהים.

שרן השכל: כמובן זו הדרך הטובה ביותר בסוף להוציא את התלמידים מהכיתות ולחוות את ההיסטוריה ואת המורשת של מדינת ישראל דרך הידיים, דרך העיניים, דרך האוזניים וכמובן דרך הרגליים.

שרן השכל: זה מה שבסוף יגרום להם להתעניין בכך, לזכור את זה ולהמשיך את זה הלאה.

שרן השכל: מה שאנחנו נעשה זה ככה, קודם כל אני אשמח שתגישו לי נייר עמדה, כמובן הרשות לאתרי מורשת, בכמה דברים, הראשון באמת הכשרה של מורים שעוסקים בתחומי היסטוריה, מורשת ותרבות.

שרן השכל: אולי למפות את המקצועות שנלמדים במכללות, אגב כולל מורים מחליפים, שזה יכול להיות אולי גם תנאי שלהם, כי היום אין שום תנאי למורה מחליף, כל אחד נרשם.

שרן השכל: אז אולי איזה קורס שיהיה להם בשיעור, במקום לשים טלוויזיה או להתחיל לצייר, שלפחות יעבירו איזה שהוא שיעור על משהו שהם למדו באחת ההכשרות לפני שהם נכנסו להיות מורים מחליפים.

שרן השכל: אולי לקבוע את זה כסוג של תנאי כניסה, שיהיה מערך שיעור שהוא יוכל להעביר אחרי שהוא עבר סוג של קורס אולי אצלכם, מה שאתם תחליטו או תכינו כקורס להשתלמות לאותם מורים, אז הם יצטרכו לעבור.

שרן השכל: זה דיון אחר שאנחנו צריכים לקיים במושב הקרוב, העניין של מורים מחליפים וגננות מחליפות, אז אפשר להכניס את העניין הזה של הכשרה.

שרן השכל: אז השתלמויות של מורים, השתלמויות של מורים מחליפים.

שרן השכל: בנוסף לזה, אין פה שאלה בכלל, שבין אם כיתות יוצאות למסע לפולין, וכמובן שזה כיתות מאוד מאוד מצומצמות, זה שכבה שלמה שלא יוצאת לאותו מסע לפולין ולמעשה לא חווה את אותה חוויה שאותם תלמידים נבחרים חוו.

שרן השכל: אין שום סיבה שלא נוכל לתת להם את אותה חוויה פה בישראל באתרי מורשת, גם לפני כן וגם לאחר מכן.

שרן השכל: יד מרדכי אצלכם?

עמרי שלמון: גם פה, גם 'עדים במדים' מגיעים לפה.

שרן השכל: אז אולי באמת תכינו תכנית לסוג של סיור, סוג של משלחת לפולין בישראל.

עמרי שלמון: אנחנו הוצאנו מכתב לשרה ועד היום לא זכינו למענה, אמרו שניפגש עם איזה סמנכ"ל וזה.

שרן השכל: לא, אבל אם אנחנו אפילו לקראת יום השואה נקיים דיון ספציפי על העניין של המסעות לפולין ואתם תציבו אלטרנטיבה למסע בפולין ישראלי שכל תלמיד בכיתה י' או י"א מחויב לעבור, זה משהו, זה מתנה להעניק לו.

יעל גויסקי: אני חייבת להגיד כיו"ר ועד הורים באחד התיכונים הגדולים בארץ שאצלנו בבית הספר בגלל הקורונה עשו מסע חלופי לפולין והם לא מגיעים, צוות ההנהלה לא מבין ולא מגיע לאתרי המורשת במסגרת הזו.

שרן השכל: בשביל זה משרד החינוך יבוא לתת להם תכנית מוסדרת של מה זה מסע לפולין או לתת שורה של אתרים שמהם הם צריכים לבחור.

יעל גויסקי: פנינו למשרד החינוך והצענו למשרד החינוך להיפגש ולראות את השילוב של אתרי המורשת וכמו שעמרי אמר, טרם קיבלנו תשובה.

שרן השכל: אנחנו יכולים לעשות את זה בשיתוף פעולה גם עם 'יד ושם' וצריך באמת סוג של תכנית מקיפה שתדבר על זה, של יום, של יומיים, זה יהיה המסע של מלחמת העולם השנייה או מסע השואה שיוטל כחובה על תלמידי י' או י"א.

שרן השכל: אנחנו נקיים דיון נרחב, נזמין גם את 'יד ושם' לדיון הזה, אולי לקראת יום השואה כדי לדון בזה.

שרן השכל: זה גם סוג של פתח במשרד החינוך לאתרי המורשת ולהנחלת ההיסטוריה והמורשת אצל תלמידי ישראל.

שרן השכל: הדבר השלישי, בחגים לפעמים משרד החינוך נותן סוג של כניסה חינם לאתרים מסוימים, זה אצלכם, נכון?

עמרי שלמון: יש את השבת ישראלית ויש יום העצמאות, היה לנו פעם איזה תכנית של 'מורשת לעם', שגם הייתה מתוקצבת, לפני 15 שנה.

שרן השכל: מה זה, שמשרד החינוך מעביר לכם תקציב ואתם פותחים את האתרים?

עמרי שלמון: התרבות.

קריאה: שרן מדברת על פעילות מיוחדת למשרד החינוך.

עמרי שלמון: אני יודע, אני אומר שהמודל הזה קיים אצלנו בצורה אחרת.

שרן השכל: דרך משרד התרבות?

עמרי שלמון: כן, משרד התרבות.

יעל גויסקי: דרך משרד התרבות, ואני רוצה להאיר עוד נקודה.

יעל גויסקי: אני אמא לילדים שסיימו בגרויות, היום הם לומדים את הנושאים האלה בבית ספר לבגרות, הם פשוט פותחים את הספר וקוראים, ככה הם לומדים, במקום שהיה יום מרוכז, אפילו חשבנו, אם זה בנושא של העפלה, יש מספיק נושאים, שהיו מגיעים לאתרים במסגרת לימודי היסטוריה.

שרן השכל: השאלה היא איך בטיולים השנתיים שלהם אנחנו משלבים מקורות אמינים.

שרן השכל: אני מבינה שיש פה סוג של התחמקות, שבעצם כאילו מספרים להם את הסיפור בלי להכניס אותם לאותם אתרים.

עמרי שלמון: פה מאוד, על הגדרות.

עמרי שלמון: או במצגת.

שרן השכל: אז מה שאני מציעה, קודם כל אני מבקשת ממשרד החינוך לשבת עם העמותה לאתרי מורשת בישראל, אני מבקשת לשלוח את המכתב הזה למשרד החינוך, אני מבקשת שיישבו ויחליטו כדי לדון על השילוב של אתרי מורשת רשמיים במדינת ישראל בטיולים בבתי ספר.

שרן השכל: שככל שיש אתרים שנוגעים לעניין היסטורי או טיולים שקשורים למורשת והיסטוריה שמוכוונים לשם, שבאמת תהיה כניסה של התלמידים לאותם אתרים ואולי לנסות להגיע למשא ומתן מבחינת מחירים כאשר מכניסים כיתה שלמה.

שרן השכל: זה אני בטוחה שאתם תוכלו לעשות את זה מולם.

חומי נובנשטרן: שרן, באחת מהפגישות שהוועדה דנה בנושא שאני הצגתי את הנושא שבמשרד החינוך יש אחראי או אחראית על מוזיאונים וכשאנחנו בזמנו פנינו הם אמרו שמוזיאונים שמוכרים על ידי משרד החינוך ואת באותה ישיבה ביקשת מאחד העוזרים שלך לברר מי אותו אחראי היום במשרד החינוך.

שרן השכל: קיבלנו תשובה מהדיון?

קריאה: זו הייתה ישיבה פנימית שלנו בזום.

חומי נובנשטרן: כן, זו לא הייתה ישיבת ועדה.

שרן השכל: אז ככה, קודם כל ועדת החינוך קוראת למשרד החינוך להכיר בכל אתרי המורשת כמוזיאונים לכל עניין במשרד החינוך, כאלה שמוכרים ולקראת הדיון שנערוך אנחנו מבקשים שיתקיים דיון פנימי במשרד החינוך בעניין הזה.

אלעד בצלאלי: אפשר להוסיף משהו?

שרן השכל: נשמח לשמוע.

אלעד בצלאלי: קודם כל הנושא הזה של ביקור תלמידים באתרי מורשת הוא נושא שכבר דנו בו עם כמה וכמה שרים, זה כל פעם עולה.

אלעד בצלאלי: בטח עמרי כבר אמר, יש 26% ויש ירידה תמידית של ביקורי תלמידים במערכת החינוך באתרי מורשת גם ביחס לתמונה הכללית.

אלעד בצלאלי: הפתרון הוא פתרון שאנחנו יודעים אותו, הוא כבר עבד, הוא עובד פעמיים, כשינוי מדיניות משמעותי, האחד זה מה שקרה עם החיילים ושתיים, מה שקורה עכשיו עם 'שבת ישראלית' שיוצר סדר יום שלא הכרנו של ביקורי משפחות באתרי מורשת שרוב האתרים היו סגורים בפני משפחות, כי זה רק קבוצות מאורגנות, וזה שינוי של 180 מעלות.

אלעד בצלאלי: ההצעה פה, יש פה הצעה להקמת סל מורשת.

אלעד בצלאלי: יש סל תרבות למשרד התרבות, משרד התרבות הקים לפני שנים סל תרבות וזה עשה שינוי מהותי בכל ההתייחסות של מערכת החינוך לביקורים בתיאטראות, מוזיקה, אנחנו לא יכולים להיות חלק, למה?

אלעד בצלאלי: כי מורשת זה לא חלק מתרבות.

אלעד בצלאלי: היה דיון בנושא הזה עם מורשת כבקשה של שר התרבות, הבנו שזה לא ערוץ שאפשר לפתח אותו ואנחנו מגישים פה הצעה להקמה של סל מורשת.

אלעד בצלאלי: אנחנו לא צריכים תקציב ממשרד החינוך, התקציב ממשרד החינוך יכול לעבור למערכת החינוך, הוא לא צריך לעבור אלינו.

אלעד בצלאלי: זאת אומרת יש פה הצעה כולל הצעה תקציבית איך הדבר הזה יכול לעבוד.

שרן השכל: סל מורשת, ומה, להביא את זה למשרד התרבות והספורט?

אלעד בצלאלי: לא, לא צריך להביא את זה, הם ישלמו.

אלעד בצלאלי: אנחנו נסבסד את הצד שלנו.

עמרי שלמון: אנחנו יודעים להביא הנחות משמעותיות.

אלעד בצלאלי: בתי הספר, כשהם מגיעים לבקר באתרים הם משלמים, מעכשיו הם ישלמו עם ואוצ'ר, ואוצ'ר שמאושר על ידי השר, הוא ואוצ'ר מוזל, אז הם ישלמו חלק מהסכום, אנחנו - - -

שרן השכל: כמה תקציב אתה צריך לדבר כזה?

אלעד בצלאלי: יש פה הערכה, כולל הערכה תקציבית, מדובר על סדר גודל של 20 מיליון.

אלעד בצלאלי: תלוי על איזה היקף מבקרים אנחנו מדברים בשנה, אבל זה לא סכומים מעל הראש, משהו שאפשר בהחלט לעמוד בו.

אלעד בצלאלי: 'שבת ישראלית' היא בתקציב הרבה יותר גבוה.

יהודית גידלי: אבל זה עדיין צריך לבוא מאיזה שהוא משרד.

אלעד בצלאלי: בוודאי.

יהודית גידלי: אז מאיזה משרד?

אלעד בצלאלי: לא, אבל התקציב של משרד החינוך לא עובר אלינו, אין פה כפל תקציבים, עובר ישירות תשלום לאתרים.

יהודית גידלי: ועדת החינוך מאשרת תקציב של טיולים והתקציב הזה אמור להספיק, לאתרים - - -

שרן השכל: אבל זה עדיין לגרוע ממקום אחר, מוזיקה, תיאטראות.

יהודית גידלי: או להגדיל את התקציב של הטיולים.

עמרי שלמון: סל המורשת הוא גיוס של תקציב נוסף.

עמרי שלמון: למדינה היה חשוב 'שבת ישראלית' והשר טרופר הביא 20 מיליון שקל ל-2022 ל'שבת ישראלית' שזה לכלל עם ישראל ואשתו.

אלעד בצלאלי: הדבר הזה הוא באינטרס גם של המשרד ירושלים ומורשת, שהיה לנו כבר דיון איתם, וגם של משרד התרבות והספורט, סיוע בסבסוד, מלבד הסיוע שאנחנו נדע לתת, הוזלת מחיר לפרויקט הזה של סל מורשת.

אלעד בצלאלי: אני חושב, זה עוד לא דיון שמוצה, אבל גם משרד ירושלים ומורשת וגם משרד התרבות יכולים דרכנו להעביר חלק מהסבסוד לדבר הזה ואז במערכת החינוך יישאר תשלום מאוד מאוד סמלי, הרבה הרבה פחות ממה שהם משלמים היום.

אלעד בצלאלי: אז זה לחסוך כסף.

שרן השכל: השאלה, אם אנחנו נותנים בעצם לתלמידים, נגיד עכשיו חופשת פסח וחופשות שונות, סוג של ואוצ'רים ללכת ולהיכנס בצורה פרטנית או כבית ספר וככיתה?

עמרי שלמון: לא, זה מול המערכת הפורמלית או תנועות הנוער.

אלעד בצלאלי: יש את 'שבת ישראלית', לא צריך יותר מזה.

אלעד בצלאלי: אנחנו מדברים פה על כיתה שזה במסגרת תכנית הלימוד, לא טיול של איזה כיתה שרוצה לעשות פאן עכשיו בלא יודע מה.

אלעד בצלאלי: במסגרת תכנית הלימוד.

אלעד בצלאלי: אנחנו נציע אתרים שלנו, כותבים תכניות לימוד, מותאמות לתכנית הלימוד.

שרן השכל: תקציב של עשרה מיליון יכול להספיק.

אלעד בצלאלי: כן, בוודאי, אפשר להתחיל עם זה.

עמרי שלמון: הוא סוג של חלום ואנחנו יודעים להתנפל עליו.

עמרי שלמון: לא על הכסף, אלא לבצע את זה.

אורי אור: זה משרד החינוך.

שרן השכל: זה לא משרד החינוך, זו יכולה להיות משימה של תקווה חדשה, אני יכולה לגייס את האוזר, אני צריכה לדבר עם האוצר, כאילו כמפלגה, אם אנחנו נירתם לזה כולנו ביחד אנחנו יכולים לעשות את זה.

שרן השכל: זו לא משימה פשוטה, אתם אמרתם, דיברתם עם המון שרים ועם המון ח"כים ושום דבר לא התקדם, אבל אולי נצליח בהתגייסות כזו לקדם את זה.

שרן השכל: אני אבדוק, אני לא מבטיחה כלום.

שרן השכל: את שלושת הדברים האחרים כתבנו, אנחנו נעשה, תנו לי לבחון את הדבר הזה, כי זה באמת לשבת עם האוצר, להתחיל לבדוק מה ניתן לעשות.

שרן השכל: עלי, אתה רוצה להוסיף משהו לעניין הסיור?

עלי סלאלחה: אני התרשמתי לטובה כמובן, מאתגר, מעניין, הנושא הזה, לדבר על העבר בשביל ההווה ובשביל לבנות את העתיד.

עלי סלאלחה: הילדים שלנו השתנו, הצעירים שלנו חושבים אחרת ואנחנו צריכים להיכנס לראש שלהם בשביל באמת להביא אותם, לרתום אותם למה שאנחנו חושבים כיום.

עלי סלאלחה: הנושא הזה מאתגר, חשוב ואנחנו צריכים לעשות, שרן, איזה שהוא ביקור גם באתרים של החברה הדרוזית.

אורי אור: יש.

שרן השכל: איפה יש?

קריאה: בעוספייה, בדלית אל כרמל.

שרן השכל: אני הבנתי שיש אתר שאתם מקימים עכשיו?

עמרי שלמון: אין זמן לפרט.

עמרי שלמון: בראמה אנחנו עושים עכשיו, אצל הצ'רקסים בכפר קמה עושים ובדלית אל כרמל.

עלי סלאלחה: ויוצא מזה דבר יפה.

עלי סלאלחה: בדליה, בעוספייה, גם בצפון יש, ברמת הגולן יש.

עלי סלאלחה: המטרה היא גם להביא את הקשר הזה שאנחנו מדברים עליו, דרוזים ויהודים, להדק אותו ולהכיר אחד את השני.

עלי סלאלחה: אני בטוח שיש הרבה מה לעזור לדרוזים בנושא הזה, שאנחנו נבנה את המקומות שלנו.

שרן השכל: אז אולי באמת אם נצליח עם סל מורשת נצטרך להביא גם יותר אנשים לבוא לאותם מרכזים, זאת אומרת כשזה יהיה מסובסד אז יהיה לבתי הספר יותר קל גם להגיע לאתרים האלה.

עמרי שלמון: הגשנו לשר חמד עמאר תכנית חמש שנתית שלמה לביצוע של אתרי מורשת.

שרן השכל: אז אני אשמח שתראו לי את זה גם כן.

עלי סלאלחה: אני מקווה שאכן חמד עמאר כן יירתם לזה ולבצע את זה בסופו של יום.

עלי סלאלחה: דיבורים, אמרתי, שמעתי פה הרבה דיבורים, אני רוצה שנתמקד, שאנחנו כן נוציא אולי מעט, אבל לא לדבר גדול ולא לעשות כלום.

עלי סלאלחה: אני אטכס עצה עם חמד יחד עם חברי הכנסת הדרוזים כמו פטין, מופיד ואנוכי, ונראה איך אנחנו מקדמים את זה ביחד, יחד עם הצוות הנכבד שנמצא פה, אנחנו נצטרך את עזרתכם.

עמרי שלמון: טוב, בסדר.

שרן השכל: תודה רבה לכם ובהצלחה בהמשך המשימות שלכם ויש לכם שיתוף פעולה מאיתנו, מוועדת החינוך.