ועדת המשנה לחוק חינוך ממלכתי דתי, כנסת 24, פרוטוקול מספר 4, 2022-03-06 10:00

משה טור פז: בוקר טוב, חברים.

משה טור פז: שמחים להיות כאן, איזה כיף, עיר הקודש רחובות.

משה טור פז: לרחובות קוראים ירושלים הקטנה.

זהר בלום: יש לנו אחוז חרדים כ-24% בערך.

זהר בלום: זה מאז ומעולם, העיר רחובות הוקמה על ידי קבוצה של חרדים שעלתה, המוסד החינוכי הראשון היה תלמוד תורה, זה בית הספר הראשון בעיר.

משה טור פז: גם בציונות הדתית תמיד היו אומרים שהדתיים של רחובות דומים לדתיים של ירושלים בכל מיני מאפיינים.

זהר בלום: כן, גם אחוז הדתיים הלאומיים יחסית גבוה, הוא גם עולה, מאוד מאוד מגוונת.

זהר בלום: הדבר היפה ברחובות, שהוא שונה מירושלים, זה שכולם חיים, מקצה לקצה אנחנו אומרים, כולם חיים ביחד, ללא מלחמות.

זהר בלום: נמצאת איתנו אפרת צוקרמן, מנהלת האגף, שחולה בקורונה.

זהר בלום: כמו המנהלת לחינוך יסודי שהייתה אמורה להיות פה וחלתה בקורונה, ומנהלת החינוך המיוחד, שהייתה אמורה להיות פה, חולת קורונה.

זהר בלום: בקיצור 50% מאלה שהיו בכנס חינוך באילת בשבוע שעבר חולים בקורונה.

משה טור פז: שם הם נדבקו?

זהר בלום: כן, שם הם נדבקו.

זהר בלום: אני הייתי, אבל לצערי הייתי שם חולה, לא יצאתי מהחדר.

זהר בלום: קיבלתי דלקת ריאות.

משה טור פז: זה הציל אותך מהקורונה.

זהר בלום: לא, חליתי לפני שבועיים והחלמתי.

משה טור פז: חברים, אני אגיד כמה מילים לפתיחה וזהר, אני אעביר אליך.

משה טור פז: אז קודם כל נעים מאוד, תודה רבה, כיף לבוא, צוות ועדת המשנה לחינוך דתי.

משה טור פז: אנחנו ביקשנו לבוא לכאן לרחובות במסגרת העמקה שהוועדה עושה בנושא רישום בכלל, רישום דתי בפרט ומחשבה שאנחנו בונים יחד עם החמ"ד על מבט אזורי על רישום ואמרנו שאין טוב ממראה עיניים, לבוא ולראות את הדברים בעיר גדולה שגם יש לה יחסי ממשק ערים עם סביבותיה ובעצם לנסות לגזור מזה מסקנות למקומות אחרים.

משה טור פז: זה באמת מעניין שפגשתי פה בחוץ את צוות צביה ואת צוות החמ"ד של המחוז, גם את גדי וגם את ינקי ואחרים, והסוגיות האלה פוגשות אותנו בהמון מקומות.

אורלי בטיטו: בועז נמצא פה, הוא תיכף יצטרף אלינו.

אורלי בטיטו: בועז קולומבוס אחראי על העל יסודי בחמ"ד, ארצי.

משה טור פז: זה פוגש אותנו בנושא הרישום, זה פוגש אותנו בנושא הקמת בתי ספר.

משה טור פז: אנחנו באים עכשיו מדיון בבית ספר, לא במגזר הדתי, שקם השנה ולא קיבל רישיון ובאנו יו"ר ועדת החינוך ואני לבחון מקרוב את הטענות שלהם כלפי המשרד, האם הטענות שלהם צודקות.

משה טור פז: אני אומר לכם בהערת סוגריים, יש הרבה דברים צודקים.

משה טור פז: אז נושא הרישום, נושא הקמת בתי ספר, נושא בתי ספר קטנים ונושא תשלומי הורים, כולם כרוכים אחד בשני ולכן אנחנו חושבים שהנושא הזה הוא מפתח שאנחנו מנסים לחבר אותו.

משה טור פז: תודה על ההזמנה, ואנחנו יודעים, עם כל האילוצים שיש לכם זה מאוד משמח.

משה טור פז: אני מבין שאנחנו פותחים פה ואחר כך אנחנו עוברים לבית ספר 'המר', נכון?

זהר בלום: כן.

זהר בלום: בכוונה בחרנו את בית ספר 'המר' כי הוא בית ספר מקיף, הוא ממלכתי דתי אבל הוא מקיף, הוא לא ישיבתי ושם אפשר לראות את השילוב, גם את קליטת העלייה, גם את הוותיקים, וזה היה בית ספר שהיה על סף סגירה לפני מספר שנים והיום יש לו חמש כיתות בשכבה.

זהר בלום: זה אומר איך עושים את השינוי בעיר שגדלה לעומת שתי ישיבות מאוד מאוד חזקות.

אורלי בטיטו: אבל הוא מקיף מיוחד, כי הוא מקיף שקולט גם את החבר'ה החלשים ביותר, אבל בהחלט גם נותן מסלולים לחזקים.

זהר בלום: הוא מאתגר עד מופת.

משה טור פז: שזה בנים?

אורלי בטיטו: רק בנים.

משה טור פז: ומה המקבילה שלו לבנות?

אורלי בטיטו: אמי"ת הלל.

משה טור פז: אז אתמול, תראה איזה עולם קטן, הייתה מכינה קדם צבאית אצלנו בקיבוץ ואני עושה תמיד סביב באיזה תיכון למדתם ומה החוויה שלכם, ואחת מהן אמרה שהיא למדה באמי"ת רחובות, ושאר הדיון התקדם, מה היה טוב, מה היה לא טוב.

משה טור פז: היה מאוד מעניין.

משה טור פז: אז יש לי מידע פנים, מה שנקרא.

זהר בלום: כן, הוא המקביל והשינוי שם, תיכף נדבר על רחובות, זה שהייתה החלטה אסטרטגית לעשות שם י"ג-י"ד, שזה מה שחיזק הרבה מאוד תלמידים שראו את האופק, גם הצבאי וגם תעסוקתי, שחיל האוויר שותף שם.

אורלי בטיטו: אצל הבנים.

משה טור פז: יפה מאוד.

משה טור פז: אוקיי, אנחנו שלכם, חברים.

זהר בלום: קודם כל ברוכים הבאים.

זהר בלום: נעשה סבב היכרות.

זהר בלום: אני זהר בלום, ממלא מקום ראש העיר, מחזיק תיק החינוך, בימים אלה גם את הקליטה, אנחנו בהליך קליטה מאוקראינה, במהלך סוף השבוע אמורות להגיע שלוש משפחות, העירייה שכרה מספר דירות, יש לנו כבר תלמידים שאמורים לקלוט אותם מחר בחב"ד בנים.

זהר בלום: הצליחו לברוח מאודסה.

זהר בלום: זה חלק מהפרויקט.

זהר בלום: אבל כשמדברים על חינוך, אז החל מהבוקר כל בתי הספר אוספים ציוד על מנת שבסוף השבוע נוכל לשלוח ציוד בשיתוף פעולה של השלטון המקומי והסוכנות היהודית ומשרד החינוך.

זהר בלום: עכשיו אנחנו אוספים את כל הציוד בכל בתי הספר ובסוף השבוע נשלח למחנות הפליטים שם את כל מה שצריך.

צופית גולן: אני צופית, אני יו"ר הנהגת ההורים העירונית של רחובות ואני סגנית יו"ר הנהגת הורים ארצית, שני כובעים.

צופית גולן: אני חייבת להגיד שאנחנו הנהגה ייחודית יחסית בנוף, כי אצלנו יש את הכול מהכול.

צופית גולן: אפרופו תשלומי הורים, אז הנציג לתשלומי הורים של המוכש"ר הוא רחובותי, הוא חרדי.

צופית גולן: הנציג החרדי לוועדות של תשלומי ההורים שהוקמו השנה - - -

משה טור פז: איפה הילדים שלך לומדים?

צופית גולן: במגוון.

צופית גולן: יש לי שניים ביסודי בעיר, אחד בתחכמוני ואחד בבראשית, שזה שני ממ"דים, והגדול יותר בקשת, המעורב דתיים-חילוניים במזכרת בתיה, הגדול שלי בוגר עמיחי ובוגר רוח השדה.

רחל בן יצחק: לפני שאני אציג את עצמי, אפרת צוקרמן, דיברנו עליה קודם, מנהלת אגף החינוך והנוער.

רחל בן יצחק: אפרת, את חסרה לנו כאן.

רחל בן יצחק: אני רחל, אני מנהלת המחלקה לחינוך על יסודי בעירייה.

רחל בן יצחק: אנחנו נציג איזה תהליך עשינו מול הממ"ד פה בעניין של לחבר אותם ולעשות התאמה בדיוק לתהליכים שעוברים בממלכתי.

רחל בן יצחק: (המשך סבב היכרות).

זהר בלום: אני אתחיל, אנחנו נשלב את שני הדברים ביחד, כי זה קשור אחד לשני, קצת סקירה על העיר רחובות.

זהר בלום: כשמדברים על העיר רחובות אנחנו מדברים על חינוך מקצה לקצה.

זהר בלום: אצלנו אין הפרדה בין ממלכתי, ממלכתי דתי או חרדי, ילד הוא ילד וכולם מקבלים שווה, לא חיכינו לחוק נהרי, שהחלו אותו לפני מספר שנים, אלא אמרנו שכל בית ספר שיהיה שותף מלא שלנו, בגרויות, ליבה והכול, בית הספר יקבל תקצוב מלא כמו כל בית ספר ממלכתי אחר.

זהר בלום: גם אם הוא לא בניהול עצמי אנחנו מחשיבים אותו כאילו הוא בניהול עצמי ונותנים לו את כל התקצוב, כמובן בשיתוף.

זהר בלום: יש הרבה מאוד רשויות שמחולק ממלכתי דתי לבד, ממלכתי וחרדי, אצלנו כולם ביחד.

משה טור פז: כמה בתי ספר לא נמצאים במשחק הזה?

זהר בלום: אין לנו, אין בכלל, גם הפטור שותף מלא, בישיבות, ביקורים שלנו, הגעה.

זהר בלום: אין תכנית עירונית שהפטור לא יושב אצלנו.

זהר בלום: אחת לשבועיים כל מנהלי הפטור אצלי, רישום דרכנו.

משה טור פז: כמה כאלה יש?

זהר בלום: יש לנו שני בתי ספר פטור.

משה טור פז: וישיבות קטנות לא?

זהר בלום: ישיבות קטנות אנחנו התחלנו תהליך, אנחנו שותפים מאוד בליטאים.

משה טור פז: של קרעטשניף?

זהר בלום: הקרעטשניף, אנחנו בפנים חזק.

זהר בלום: בנינו להם מבנה חדש, אנחנו היום אצל הליטאים, אנחנו בונים להם מבנה והם שותפים שלנו מלאים.

זהר בלום: לחב"ד יש ישיבה והיא מקבלת מאיתנו תחזוקה מלאה, עושים בגרות, התחלנו עכשיו.

זהר בלום: ברחובות החב"ד הוא ממלכתי דתי ולא במחוז החרדי.

זהר בלום: הישיבות, אנחנו לאט לאט מהדקים בישיבות קבועות, נכנסים אליהם, אני מסייר שם על מנת להכניס אותם חלק מהעיר.

זהר בלום: בסופו של דבר עדיין יוצאים החוצה.

זהר בלום: פה זה דיון שצריך להשקיע מחשבה עם המשרד.

זהר בלום: יש נתק מוחלט בין הצד הפדגוגי לצד שרואה צרכים עירוניים.

זהר בלום: אתה יכול לקבל החלטה בוועדה פדגוגית לפתיחת בית ספר ואתה בא למינהל ופתאום אומרים: עם כל הכבוד, מי אתם שתקבלו את החלטה?

משה טור פז: אתה מדבר בהקשר של המחוז החרדי?

זהר בלום: לא, בכלל, בכללי.

זהר בלום: אני נותן את זה בכוונה לחרדים, כי שם הם פחות, זה לא כמו הממלכתי או ממלכתי דתי.

זהר בלום: גם עם הממלכתי דתי יש לנו המון בעיות עם מינהל הפיתוח, באי ההכרה בצרכים או בשוני בין ממלכתי לממלכתי דתי, או לחרדי.

זהר בלום: הרי ממלכתי ברחובות, אין בעיה, בתי ספר ניזונים, יש לנו רישום פתוח, הכל טוב ויפה.

משה טור פז: הרישום הפתוח הוא בתיכון?

זהר בלום: בכול, מ-א' עד י"ב.

זהר בלום: בחטיבות בממלכתי דתי, מ-ז' עד י"ב, זה גם רישום פתוח.

משה טור פז: כל הורה בעיר יכול לרשום את ילדו לכל חטיבת בינתיים דתית?

זהר בלום: כן.

זהר בלום: תיכף ניגע בזה.

זהר בלום: זה רישום ממוחשב, לא מגיעים לבתי הספר, לא מגיעים לכאן, הכול ממוחשב, עם שולחנות עגולים, עם חשיבה, עם הילדים המאתגרים, איך מחלקים אותם לכלל בתי הספר, מה אחוז העירוניים, כי ברחובות המיפוי הוא קצת יותר רחב.

זהר בלום: כל ילדי קרית עקרון לומדים ברחובות, ממלכתי, ממלכתי דתי וחרדי.

רחל בן יצחק: זה המיפוי שלהם.

זהר בלום: נס ציונה, ממלכתי דתי לומדים ברחובות, מזכרת בתיה ממלכתי דתי ברחובות.

זהר בלום: כל המושבים והקיבוצים לומדים פה, יד בנימין ועכשיו העבירו לנו את - - -

משה טור פז: אבל ביד בנימין יש ישיבה תיכונית.

זהר בלום: אבל הם באים לפה.

משה טור פז: הם יכולים לבחור?

משה טור פז: אם אתה רוצה משהו אחר אתה יכול לבוא לרחובות?

זהר בלום: כן.

משה טור פז: כשהרישום קיים, אני מתעכב על זה שנייה, כי זה לב עיסוקנו, אז אתה מקבל הסעה?

משה טור פז: הם מקבלים הסעות מהרשויות?

זהר בלום: הם מקבלים הסעה, כן.

רחל בן יצחק: מהרשות שלהם כן.

זהר בלום: זה חלק מהמלחמה של ראשי המועצות שתהיה להם הסעה.

רחל בן יצחק: בכל רשות יכולה להיות הסעה רק לשני מקומות.

משה טור פז: אז תסביר לי, אני לא יודע אם אתם יודעים, ביד בנימין, שיש שם ישיבה תיכונית של יועד אהרוני, זה לא הרישום או שזה אחד והם יכולים לבחור אחד?

זהר בלום: אחד, הם יכולים לבחור גם את רחובות.

זהר בלום: אסקוזידו, ראש המועצה, נלחם על זה מאוד מאוד חזק, שרחובות יהיה המיפוי בעקבות צרכים שהתושבים שלו ביקשו להגיע לרחובות.

רחל בן יצחק: ואז יש לו הסעה גם לכאן.

משה טור פז: כלומר יש לו מוסד שלו, יש לו מוסד ברחובות וההורים יכולים לבחור ביניהם.

רחל בן יצחק: נכון.

משה טור פז: זה נפלא.

זהבה לנצמן: מותר לבחור עוד אחד, חוץ מהמקומי שלך?

זהר בלום: ברחובות אנחנו נותנים שלוש אופציות.

אורלי בטיטו: לא, יש להם את המקום שלהם ועוד אחד.

קריאה: עוד אחד שהוא פה, ברחובות.

אורלי בטיטו: כן, אלא אם כן אין להם.

משה טור פז: עוד פעם אני שנייה מתעכב על זה, פלך קרית עקרון, העיר קרית עקרון מאפשרת מן הסתם רישום לפלך קרית עקרון.

זהר בלום: אין להם כמעט בנות לקרית עקרון.

משה טור פז: אז כולם באות לרחובות.

זהר בלום: הוא סלקטיבי, הוא יקר מאוד.

זהר בלום: אתה מדבר על קרית עקרון, הם סוציואקונומי קצת יותר נמוך.

אורלי בטיטו: קרית עקרון, הרוב מגיעים לכאן.

אורלי בטיטו: ממש מעל 95%.

משה טור פז: זה לא כאילו אתם, אבל ראש הרשות לא דרש כשהקימו את פלך קרית עקרון שהם יהיו חייבים לקבל את התלמידות של קרית עקרון?

רחל בן יצחק: לא, אין שם כל כך הרבה תלמידות בקרית עקרון.

משה טור פז: לא משנה, אם יש חמש, יש שבע.

זהר בלום: לא, אבל הן לא רוצות.

זהר בלום: הוא ראה בזה עוגן שיכול לשנות את פני היישוב.

זהר בלום: זה משנה, כי הם ב-100% בגרות, מאוד איכותי.

משה טור פז: זו הבדיחה, כשמפרסמים את מדד הרשויות בבגרויות קרית עקרון מקבלת 100, כולם יודעים שזה פיקציה, כי התלמידות של קרית עקרון זה כלום, זה רק פלך קרית עקרון.

זהר בלום: אני אגיד לך יותר אבסורד, כשהם קיבלו את המעל 90% בגרות באו לצלם, רק הטלוויזיה לא ידעו, צילמו בית ספר יסודי כי אין להם תיכון, אין תיכונים בקרית עקרון.

זהר בלום: הם לומדים ברחובות, יש לנו כ-1,000 תלמידים מקרית עקרון שלומדים בעיר רחובות, ברחובות יש כ-40,000 תלמידים בסך הכול, לא כולל הישיבות.

זהר בלום: אנחנו גם מחילים בעיר רחובות, אמנם החוק יצא עכשיו מלידה עד גיל שלוש, אבל אנחנו כבר שלוש שנים עובדים על מלידה עד גיל שלוש, מכינים את זה ויש לנו קבוצה שמטפלת בזה על ידי אגף הגיל הרך שלנו, אנחנו כבר מטפלים לפני החוק.

זהר בלום: אנחנו מאוד מאוד מקווים שבקרוב יהיה גם תקצוב, שנוכל להקים את זה בצורה יותר מסודרת, בחשיבה, על מנת שנוכל להכין את הילדים.

משה טור פז: טוב, אני נותן לך לחזור להציג, יהיו לי עוד הרבה שאלות.

זהר בלום: העיר רחובות, יש לנו כ-423 מוסדות חינוך, שזה גני ילדים ובתי ספר, לא כולל מעונות יום, שמהמצגת הבאה הם כבר יהיו בפנים, יש לנו עוד 60 עובדות.

זהר בלום: יש לנו 32 בתי ספר יסודיים, 14 חטיבות, 15 תיכונים וארבעה בתי ספר חינוך מיוחד, שזה הדגל העירוני.

זהר בלום: הדבר המרכזי שהעיר מדברת עליו זה על הילדים עם הצרכים המיוחדים, מציאת פתרון בעיר רחובות.

משה טור פז: מה ההבדלים ביניהם, בין בתי הספר לחינוך מיוחד?

משה טור פז: מה האופי שלהם?

זהר בלום: יש לנו אחד בבית חולים קפלן, יש לנו את בית ספר עידוד, שהוא נקרא היסודי, את לוטם, זה מכיתה ז' עד גיל 21.

זהר בלום: יש לנו עוד בית ספר אחד, 'גשר' שקלטנו אותו, שעבר מחולון.

זהר בלום: אנחנו עכשיו בהליך הרחבה, 29 רשויות לוקחות חלק בבתי הספר בעיר רחובות.

משה טור פז: הן מושקעות גם בדברים נוספים?

משה טור פז: נגיד עכשיו אתה רוצה לטפל בפיזי, אז יש לך שותפים שם?

זהר בלום: אין לי עזרה.

זהר בלום: משרד החינוך עד היום לא מצא את הדרך איך לשפות רשויות מקומיות.

זהר בלום: אומרים לך קח את ה-870, או בחינוך מיוחד את האגרה.

משה טור פז: אגב, מבחינתנו, זה הצוות המקצועי, זה הסיפור.

משה טור פז: כי מה העניין?

משה טור פז: יש לנו מערכת לא אפשרית של 257 רשויות.

משה טור פז: רחובות היא סוג של עיר מחוז חינוכית ובחינוך מיוחד אומר לנו זהר, 29 רשויות שולחות לארבעה בתי ספר לחינוך מיוחד שמשרתים אותם.

משה טור פז: אם מחר בבוקר יש סתימה או צריך לבנות אגף, זה כאב ראש רק של העיר רחובות למרות ש-29 רשויות שולחות לשם.

משה טור פז: למה אין תפיסה אזורית?

משה טור פז: למה אין תפיסה שאומרת שזה צירוף של זה?

משה טור פז: וזה אותה חשיבה שאני חושב על החינוך המיוחד לחינוך הדתי.

משה טור פז: בואו נסתכל על זה אזורית ובואו נייצר מושג, יש מושג במשרד החינוך של בית ספר רב אזורי, אבל זה רק לענייני רישום, זה לא לענייני אחריות פיזית, זה לא לענייני הרשאות, זה לא לעניין שום דבר, זה מין נתק בתפיסה.

זהר בלום: יש איזה אבסורד.

זהר בלום: כמו המקום הזה, עיריית רחובות בנתה את הפסג"ה בעלות של כמעט 20 מיליון שקל, הפסג"ה הזאת משרתת את מורי רחובות רק 40%, כל שאר ה-60% זה רשויות אחרות.

זהר בלום: אין אף אחד שמשתתף, לא באב בית, לא במזכירות, לא ניקיון, כל ה-100% נופל על העיר רחובות כי עוד לא מצאו את הדרך איך עושים את זה.

זהר בלום: אותו דבר זה המתי"א של החינוך המיוחד ברחובות-נס ציונה.

זהר בלום: 100% על העיר רחובות.

זהר בלום: נגעת בדבר מאוד משמעותי.

זהר בלום: כשמדברים על אגרת לימודי חוץ, זה 800 שקלים, על מה זה?

זהר בלום: השתתפות באב בית, חשמל, מזכירות, דברים מאוד מאוד בסיסיים.

זהר בלום: העיר רחובות משקיעה עוד כמעט 30 מיליון שקל בשעות תוספתיות, מה זה אומר?

זהר בלום: ברחובות לומדים יותר פיזיקה, כי הקמנו מרכז ללימודי פיזיקה שהוא ממלכתי וממלכתי דתי, כולם ביחד לומדים במכון וייצמן.

זהר בלום: אנחנו משקיעים ביותר מתמטיקה, יותר עברית.

זהר בלום: בכל השעות התוספתיות.

זהר בלום: מגמה עולה הרבה כסף.

משה טור פז: יש למה שזהר אומר רק צד אחד שני, אנשי רחובות, אלייך זה מכוון, הצד השני הוא שזה טוב להיות החזק כי החזק בסוף כן קובע את כללי המשחק.

משה טור פז: צריך לומר את זה בכנות, הוא גם משלם יותר, אני לא רוצה לומר מקבל יותר, אבל הוא בעצם קובע את המדיניות.

משה טור פז: זה היתרון שהוא המחוז.

זהר בלום: לא תמיד.

זהר בלום: אנחנו עשינו שרירים עם קרית עקרון ואמרנו שהחל מ-1 במאי אין רישום, או שאתם מוסיפים כסף על אגרה נוספת או שלא, אין בעיה, תוותרו על המיפוי, תלכו למזכרת בתיה, לאן שאתם רוצים, לא רחובות יותר.

זהר בלום: כי לא יכול להיות שילד עולה לי כמעט 4,000 שקל ואני מקבל 850.

זהר בלום: אני לא מדבר, לא על שיפוצים, לא על מחשבים, לא על כלום, השוטף של ילד בבית ספר הוא כ-4,000 שקל.

משה טור פז: בכל העיר, או בבית הספר הזה?

זהר בלום: בכלל העיר.

זהר בלום: הבאנו משרד רואי חשבון חקירתי - - -

משה טור פז: בנוסף שמשרד החינוך נותן?

זהר בלום: מעל מה שהמשרד נותן.

קריאה: פי חמישה.

זהר בלום: אתה נותן יותר שעות, אתה נותן יותר ניקיון, אב בית לא מוכר במשרד החינוך, אין יותר.

זהר בלום: מזכירים ושרתים זה נקרא, אבל זה כולל ניקיון.

זהר בלום: היום בשביל לנקות בית ספר, שכל היום יהיה ניקיון, נגמר לך כל המזכירות.

זהר בלום: על מזכירה אתה מקבל 70,000 שקל, היא עולה 140,000, 160,000 עלות מעביד.

זהר בלום: אז כל הדברים האלה, אמרנו, לא יכול להיות יותר ועצרנו, ומשרד החינוך חייב אותנו לקבל ואמרתי לא יתקבלו ושלחו אותנו לגישור.

זהר בלום: בגישור אנחנו קצת התכופפנו, אמרנו אין בעיה, אנחנו לא נעשה את זה.

זהר בלום: אפילו מלגות לפולין העירייה שלנו הייתה צריך לשלם לילדים כי לא יכול להיות שבאותה כיתה חלק יוצאים.

זהר בלום: מתנות למסיימי י"ב, עיריית רחובות מימנה 100%, אף אחד לא משתתף.

משה טור פז: כשאנחנו מדברים על פערים חברתיים פה יושבים המון פערים חברתיים ואתם מבינים, רחובות לוקחת אחריות על תלמידיה ועוד על תלמידים נוספים מסביב.

משה טור פז: מה קורה בג'סר א-זרקא או בחורה?

משה טור פז: בסוף בסוף ברוב המקרים היא לא תוסיף את ה-3,200 הנוספים והיא תיתן את מה שהמדינה מחייבת אותה לתת.

משה טור פז: על הפער הזה יושבים המון פערים בחינוך, על היחס בין 800 ל-4,000.

משה טור פז: 4,000 זה הממוצע העירוני שלך?

זהר בלום: כן, ממוצע עירוני לילד.

משה טור פז: כלומר אתה מחשב 40,000 תלמידים, הצד הזה של מנהלה וכלליות - - -

זהר בלום: ושעות.

זהר בלום: השעות זה הרבה מאוד.

זהבה לנצמן: וזה גם ממוצע של גנים יסודי ותיכון?

קריאה: וסייעות.

זהר בלום: דיברתם על חינוך מיוחד, ההכרה היא הרי לכיתה בבית ספר סייעת אחת, אצלנו לכולם יש שתיים.

זהר בלום: איך יכולים להסתדר עם שמונה עד 12 ילדים קשים בבית ספר לוטם, רובם לא מדברים, אלימים.

זהר בלום: צריכים לפחות שתיים.

זהר בלום: הן לא מחזיקות מעמד.

זהר בלום: אני גם משלם להם יותר.

משה טור פז: באיזה עיר ראינו שראש העיר אמר לנו בגאווה שהוא הולך להקים סוף סוף בית ספר לחינוך מיוחד.

קריאה: ברעננה, יש את בית ספר ליאור, הוא הקים כבר.

משה טור פז: לא, חדש, שהוא הולך להקים.

משה טור פז: זה היה רז בראשון?

משה טור פז: אני לא זוכר.

משה טור פז: אמרתי לעצמי, בואנה, חינוך מיוחד זה פריבילגיה, כאילו צריך, כולם צריכים חינוך מיוחד, הוא אומר לי: כן, אבל אתה יודע, אני הולך לשלם על זה המון כסף, אני לא אקבל שיפוי על חלק גדול מהכסף.

זהר בלום: אבל זה נותן לך את הנשמה לכל המערכת.

זהר בלום: יש לנו כ-100 כיתות חינוך מיוחד בתוך בתי הספר הרגילים, יש לנו כ-68 גנים לחינוך מיוחד ברחובות שקולטות, יש לנו במגזר החרדי רשת עירונית.

זהר בלום: הם היו עמותות, הודענו להם, נגמר, הפכנו את כולם לממ"חים, וזה מלחמה מול שני מוסדות, חב"ד החזיקו את זה עצמאית והקרעטשניף, אמרנו להם שנגמר, שאנחנו הופכים להיות הבעלים של זה.

משה טור פז: של מה?

זהר בלום: של כל גני החינוך המיוחד של המגזר החרדי, שכל הילדים יקבלו שווה.

זהר בלום: תשמע, אף אחד לא חשב שיהיה משבר כזה שאין מטפלים, שבעצם 20% מגני הילדים היום לא מקבלים טיפולים.

זהר בלום: זה בעייתי, אבל זה ברמה ארצית, זה לא רק ברחובות.

אורלי בטיטו: זה ברמה ארצית, חוסר באנשי מקצוע.

זהר בלום: אין אנשי מקצוע היום בגני הילדים של החינוך המיוחד, לא בממלכתי, לא בממלכתי דתי, כל הפרא רפואי.

אורלי בטיטו: גם בתוך בתי הספר יש קושי עם זה, לא רק בגנים.

זהר בלום: כי זה עמותות מפעילות וזה מאוד קשה.

זהר בלום: בסופו של דבר כולם גוזרים את הקופון ובסוף אם המטפל לא מקבל את מה שהוא מצפה הוא הולך לפרטי ובשעתיים הוא עושה מה שהוא מרוויח ביום.

משה טור פז: ברמה התקציבית בעיניי זה יושב בפער בין ארגוני המורים לבין הרשויות המקומיות, למה?

משה טור פז: כי כשאתה מסתכל על תקציב החינוך, על ה-73 מיליארד שקלים של 2022 מה שגדל זה שעות התקן, עלות שעת התקן כל הזמן גדלה ושם המורים עשו עסקה מצוינת והם יעשו עוד עסקה כזו, אבל למי לא היה כוח כזה?

משה טור פז: כל הפרא רפואי, כל הסייעות, כל אבי בית ומזכירות, כל זה לא צמח באותה רמה.

משה טור פז: אז מה קרה לנו בעצם?

משה טור פז: הפערים החברתיים יושבים בדיוק במקומות האלה, כי מורה מקבל אותו דבר גם במרכז וגם בפריפריה, לפעמים בפריפריה הוא מקבל יותר, אבל סייעת בפריפריה, הרשות, אם היא לא יכולה לשלם, אז או שאין לה או שהיא משלמת לה 70,000 לשנה, אבל במרכז אתה משלם את העלות האמיתית.

זהר בלום: אין סייעות היום.

צופית גולן: אתה יודע שאצלנו מפעילים גנים גם כשאין גננות?

צופית גולן: גננת חולה או משהו כזה, אבל הרשות משלמת על זה והיא לא מקבלת על זה שיפוי.

זהר בלום: בכל בוקר נתון יש חוסר של 30 גננות.

זהר בלום: למשרד החינוך אין מחליפה אחת, כי הן לא רוצות לבוא.

זהר בלום: הנה, הם קיבלו כסף לתקנים, לא נרשמות.

זהר בלום: ומה קורה?

זהר בלום: אז אני מביא שתי סייעות, ההורים כועסים עליי: מה פתאום פתחת עם שתי סייעות?

זהר בלום: אבל הדבר השני הוא לסגור.

משה טור פז: יש לנו דיון בימים הקרובים.

משה טור פז: אורית סטרוק רצתה להגיע, אבל בסוף היא רצה לכנסת לדיון אחר, אבל יש לנו דיון על הקב"סים.

משה טור פז: זו עוד דוגמה, הנה תחום שלם, כולה רק 730 אנשים בארץ שהם אחראים על כל הילדים הנושאים, יחס של 120 ילדים לכל קב"ס, שזה בלתי אפשרי לעבודה, וזה הפורמלי, יש הרבה יותר, ושם גם לא התקדמנו בשכר אז אין קב"סים.

זהר בלום: איך יפה בן דוד קראה להם בכנס?

זהר בלום: שכחו אותי בבית.

זהר בלום: על הקב"סים.

משה טור פז: אף אחד לא חשב עליהם, השאירו אותם והם נשארו.

זהר בלום: אבל כמוהם תחשבו, אין גננות, אין סייעות.

זהר בלום: 360 גני ילדים, כל בוקר, אנחנו משש בבוקר מחפשים כ-50 עובדים כל בוקר.

זהר בלום: עזבו את הקורונה, שזה בכלל מטורף, אבל לסגור גן או לא לסגור גן?

זהר בלום: אז אנחנו מעסיקים בחודש, אנחנו מחליפים כ-30 גננות ביום, בסוף החודש אנחנו לא מקבלים מהמדינה שיפוי, למה?

זהר בלום: כי הם אומרים לנו שהם יבואו לבקש את הכסף ממשרד החינוך.

זהר בלום: אף סייעת לא מוכנה שיהיה לה תיאום מס, היא עובדת רשות, לא רוצה, אלה אנשים פשוטים, הם לא רוצים להתחיל לרוץ לתיאומי מס.

זהר בלום: יוצא בפועל שעיריית רחובות בשנה בכמעט 2.5 מיליון שקלים מממנת את זה והמשרד לא משפה אותנו, כשבכלל הן עובדות מדינה, הן לא עובדות שלי.

זהר בלום: זה אבסורד.

זהר בלום: כמו שעושים בבתי ספר, המנהל יכול להביא כל מחליף, הוא רושם אותו והוא מקבל.

זהר בלום: זה דברים שצריך לחשוב לשנים הבאות.

זהר בלום: בשנה הבאה תהיה בעיה קשה, יש חוסר בגננות וסייעות.

זהר בלום: הסייעות חתמו על הסכם שהן יקבלו עכשיו תוספות.

זהר בלום: שוב, זה נופל על הרשות, אבל בסדר, אני חושב שצריך לתת את זה.

זהר בלום: אז אתם רואים את כל המגוון שיש לנו בגני ילדים, בבתי ספר.

זהר בלום: רחובות הולכת לפני פיתוח מאוד משמעותי, אנחנו נמצאים פה בקרית משה, אחת השכונות הקשות במדינת ישראל שנחתם הסכם גג לבינוי פינוי, שזה שונה מכל ההסכמים שהיו עד היום.

זהר בלום: אנחנו לא הורסים ובונים, אנחנו מתחילים לבנות עכשיו 4,000 יחידות דיור, מעבירים, הורסים, בונים, מעבירים והורסים.

קריאה: זה חברות קבלניות?

קריאה: זה מכרזים?

זהר בלום: כן, יצא מכרז של מינהל מקרקעי ישראל עכשיו ל-2,000 יחידות ראשונות, אמור להיות פה שישה בתי ספר יסודיים, שני תיכונים וקרוב ל-80 גני ילדים חדשים.

קריאה: בשכונה הזאת?

זהר בלום: בשכונה הזאת.

זהר בלום: מתחילים לבנות עכשיו, מ-2,000 יחידות ל-10,000, זה הולך להיות שינוי.

זהר בלום: זה עיר, זה 40,000 תושבים שיהיו רק פה בגוש הזה.

משה טור פז: ואתה יודע לאפיין מגזרים, מי יגור פה?

זהר בלום: קשה לנו עדיין לאפיין, אבל זה יהיה כמו כל העיר, האופי של העיר, יישאר, אני מעריך כמו בכל מקום.

זהר בלום: באזור המזרחי שאנחנו הולכים לבנות עוד 10,000 יחידות, שעכשיו אושר בתכנית ונחתם הסכם גג גם, זה עוד 10,000 יחידות.

זהר בלום: לדעתי שם יהיה יותר ציבור דתי לאומי, כי שם רוב מערכת החינוך היום הממלכתית דתית נמצאת באזור המזרחי של העיר.

זהר בלום: גם שם אנחנו הולכים לפתח ולעשות.

זהר בלום: יש לנו בשכונה הזאת בית ספר ממלכתי דתי חדש, שהוא פנימייתי, ישיבת מצפה יריחו פתחו פה שלוחה מאוד מאוד חזקה.

זהר בלום: זה עבר ועדה פדגוגית של משרד החינוך.

משה טור פז: פה בקרית משה?

זהר בלום: בקרית משה.

משה טור פז: ישיבה קטנה?

זהר בלום: כן, מ-ט' עד י"ב, ממלכתי דתי.

משה טור פז: אבל הם עושים את רוב לימודי החול בי"ב, לא?

אורלי בטיטו: לא, אחר הצהריים.

משה טור פז: איך אני יודע?

משה טור פז: שלמה קרעי הביא איזה יום את הבן שלו, אז תחקרתי את הילד, כמו שאני עושה תמיד, הילד בדיוק נבחן באותו יום למצפה יריחו, אז שאלתי אותו מה תכנית הלימודים, אז הוא אמר שהוא לומד עד ארבע לימודי קודש ומארבע לימודי חול.

משה טור פז: אז הם פתחו פה שלוחה?

רחל בן יצחק: יש לנו כאן שלוחה.

רחל בן יצחק: הילדים הם ברובם מבחוץ.

רחל בן יצחק: השנה אפשרנו להם חמישה ילדים מרחובות.

זהר בלום: התנאי שלנו היה עד 10% שיהיו תושבי העיר, היעד היה לחזק את השכונה ולא להרוס את בתי הספר, שהתחרות תהיה איטית, לא בבת אחת להכות בישיבת הדרום בעמיחי, על מנת שהם יוכלו להתארגן ולעשות, אבל גם להם אין כבר מקום, זה שלוש כיתות בשכבה, וזה עבר את הוועדה של משרד החינוך, הכירו בצורך.

זהבה לנצמן: בועז אמר שיש ביקוש עולה למוסדות פנימייתיים לבנים.

זהר בלום: כן, אבל לא מכירים, המינהל ההתיישבותי לא מכיר בפנימיות, אין תקצוב כרגע, הם בקושי שורדים כלכלית.

זהר בלום: ואז אתה בא למינהל הפיתוח ואתה אומר שצריך לבנות את בית הספר, אומרים לי: מי אישר לכם?

זהר בלום: אמרתי: אתם ישבתם בוועדה, לא התנגדתם, אישרתם סמל מוסד, אישרתם מנהל, אישרתם תקצוב.

משה טור פז: זה יהיה עם פנימייה?

זהר בלום: זה עם פנימייה.

זהר בלום: העירייה משקיעה שם.

זהבה לנצמן: אז איך יהיו לכם ילדים מרחובות?

זהבה לנצמן: כי הרי הם גרים פה.

אורלי בטיטו: מי שבוחר להיות במוסד הולך להיות בפנימייה.

משה טור פז: משרד המנכ"לית האחרון, שמוסר על פתיחת רישום בתי ספר יסודיים במינהל לחינוך התיישבותי, כלומר זה שייך למחוז?

זהר בלום: בית הספר שייך למחוז, הפנימייה כאילו אמורה להיות בהתיישבותי, אבל ההתיישבותי לא מוכן לקלוט.

רחל בן יצחק: אורלי, הם לא היו אצלנו בוועדות.

זהר בלום: ההתיישבותי היו בוועדה של הפתיחה והם הצביעו בעד.

רחל בן יצחק: כן, אבל השנה בוועדה הם לא היו.

אורלי בטיטו: בגלל שזה פנימייה זה משהו אחר.

משה טור פז: אז בית הספר הוא במחוז והפנימייה היא בהתיישבותי?

זהר בלום: כן.

אורלי בטיטו: כל הפנימיות זה ככה.

זהר בלום: יש אבסורד.

זהר בלום: יש ועדה שמאשרת בית ספר, איך יכול להיות שאחרי זה, כשבאים לתקצוב לבינוי – הילדים האלה איפה ילמדו?

זהר בלום: או שתגידו שלא מאשרים, אל תפתחו.

משה טור פז: התקצוב הוא לבית הספר או לפנימייה?

זהר בלום: לבית הספר, קודם כל שיהיה להם כיתות לימוד.

משה טור פז: ומי יממן את הפנימייה?

זהר בלום: השאלה אם יגייסו תרומות.

זהר בלום: אין דרך אחרת.

אורלי בטיטו: זו שאלה.

משה טור פז: מינהל החינוך ההתיישבותי מממן בניית פנימיות?

זהר בלום: לא, אין להם תקצוב כבר שנים.

קריאה: אז המועצה היא שמממנת את בתי הספר?

רחל בן יצחק: כרגע כן.

זהר בלום: נכון לעכשיו אין מי שמממן.

זהר בלום: אנחנו מממנים כרגע את המבנה שלהם.

משה טור פז: שזה מבנה בית ספר?

זהר בלום: מבנה בית הספר.

משה טור פז: ופנימייה?

משה טור פז: איפה הם ישנים?

זהר בלום: הבאנו להם יבילים, קנינו עשרה יבילים עכשיו.

משה טור פז: הרשות?

זהר בלום: הרשות, מה נעשה?

זהר בלום: הם כבר קיבלו.

זהר בלום: הם יודעים את עמדתי, אני התנגדתי כי ידעתי שזה מה שיקרה ואמרתי את זה בוועדה: לא, הכול בסדר, אל תדאג.

זהר בלום: ואז הגיע יום הדין, הגשנו את בקשות המינוי ל-2022, סירוב, הם לא ילדי רחובות.

משה טור פז: עשרה יבילים זה הרבה כסף.

זהר בלום: כן, ועכשיו אני צריך עוד עשרה.

אורלי בטיטו: בטח, צריך עוד, כי זה צומח.

זהר בלום: על פי החוק מותר להם עד ארבעה ביביל לישון.

משה טור פז: זה בור בלי תחתית.

זהר בלום: כן, הם כבר מעל 100 ילדים.

קריאה: אז צריך לאסדר את זה, מי מתקצב את כל ה –

זהר בלום: כן, אף אחד.

משה טור פז: אוקיי, בוא נמשיך.

זהר בלום: אלה המבנה שלנו עם בתי הספר.

זהר בלום: בתי ספר חרדים, כפי שאמרתי, יש לנו לכלל המגזרים פה, עובדים כחלק אינטגרלי ממערכת החינוך העירונית.

משה טור פז: בוועדת המשנה האחרונה היה לנו דיון על מעברים בין מגזרים ודיברו אנשי הממ"ח ויש מעברים מסוימים הלוך וחזור, אתם גם רואים את זה?

רחל בן יצחק: יש גם מהממ"ד לממלכתי, גם וגם.

משה טור פז: ברור.

אורלי בטיטו: מהממ"ח לחמ"ד יש, בעיקר בסביבות סוף יסודי או ז', שאז הם מצטרפים לחמ"ד.

זהר בלום: מ-ו' ל-ז', יש הורים שרוצים, אומרים שביסודי שלילד יהיה את הצביון הדתי ואחר כך שולחים אותו ל – בממ"ח יש מסגרות עירוניות היום שזה קצת לוקח מהחמ"ד.

זהר בלום: פתחנו אנתרופוסופי חרדי ממ"ח.

רחל בן יצחק: באמת, אין מסגרת שאין פה.

זהר בלום: שההורים אומרים שהם רוצים משהו ייחודי.

משה טור פז: אנתרופוסופי חרדי.

רחל בן יצחק: יש פה דמוקרטי ממ"ד, אנתרופוסופי.

זהר בלום: אנתרופוסופי ממ"ח, הוא יושב פה בחצר האחורית פה ממש.

משה טור פז: שהקהל שלו הוא ממלכתי דתי או חרדי?

זהר בלום: הוא חרדי, ממלכתי דתי קצת יותר - - -

רחל בן יצחק: בוא נגיד שיש לילדים שם אחים גם בממ"דים הרגילים וגם בקבוצת יבנה.

זהר בלום: גם בחרדי.

רחל בן יצחק: זה לא החרדי הרגיל.

קריאה: זה החרד"ל יותר אולי.

זהר בלום: מנגד פתחנו ממ"חים מתחרים לבית יעקב, שזה מלחמה ענקית, בנות ובנים.

זהר בלום: בנינו לבנים כבר בית ספר חדש, העברנו אותם, אבל המחאה של הרבנים - - -

משה טור פז: איך באה לידי ביטוי המלחמה?

זהר בלום: הם מתקשרים להורים.

זהר בלום: בעבר אם היית רוצה להתקבל לבית יעקב אין מקום, תמצאו.

זהר בלום: אז יבנה קולט לנו בשנה כ-60 בנים או בנות מרחובות.

זהר בלום: פתאום עכשיו כשיש את הממ"ח הם מוכנים לקלוט: תביאו לנו חמש, שש כיתות, העיקר שלא יילכו.

זהר בלום: מתקשרים להורים, מדברים.

משה טור פז: כלומר, בוא רק נסביר, יצרת תחרות עירונית בין הממ"ח לבין בית יעקב על ידי זה שפתחת ממ"ד.

זהר בלום: אבל אם בן רשום לעץ חיים, שהוא ממ"ח, הבת לא יכולה להתקבל לבית יעקב.

זהר בלום: זה החלק הכי קשה.

קריאה: זה הדרך שהם נלחמים בזה.

זהר בלום: אבל החשיבות שלנו שיהיה ממ"ח ואנחנו עיר מובילה בתחום הממ"ח.

זהר בלום: אפרת, כמה גני ילדים יש לנו ממ"חים?

אפרת צוקרמן: יש לנו שישה גני ילדים.

משה טור פז: שלושה בנים שלושה בנות?

משה טור פז: איך זה מתחלק?

זהר בלום: לא, יש לנו גם את הקרעטשניף, את הקרעטשניף העברתי לממ"ח.

אפרת צוקרמן: נכון.

אפרת צוקרמן: אני רוצה לעשות לכם סדר.

אפרת צוקרמן: קודם כל רואים שבאתם מהשטח, אז הרבה שאלות והרבה תהיות לגבי מה שקורה.

אפרת צוקרמן: אני אעשה קצת סדר.

אפרת צוקרמן: דיברנו על הרישום.

אפרת צוקרמן: זהר התחיל לדבר על פרס חינוך ארצי, זה פרס חינוך ארצי לעיר הזאת שהיא עיר גדולה ומסודרת עם לב של מושבה מפעם.

אפרת צוקרמן: נתחיל עם מספר המוסדות.

אפרת צוקרמן: 57 גני ילדים.

אפרת צוקרמן: יש לנו 47 גני ילדים ועוד עשרה גני ילדים של חב"ד.

אפרת צוקרמן: שימו לב למספר הילדים.

משה טור פז: פה חב"ד זה ממ"ח?

אפרת צוקרמן: ממ"ד.

זהר בלום: העברתי אותם, הם היו מוכר שאינו רשמי, אני הודעתי להם שאם לא אז אין תקצוב והם עברו.

משה טור פז: והם העדיפו ממ"ד על ממ"ח?

זהר בלום: כן.

רחל בן יצחק: גם היסודי וגם העל יסודי שלנו.

משה טור פז: לכאורה התקצוב אותו דבר, לא?

זהר בלום: אני לא יודע עד כמה זה אותו דבר.

משה טור פז: את יודעת להגיד למה הם בחרו בממ"ד ולא ממ"ח?

זהר בלום: לא היה ממ"ח פה.

זהר בלום: לא היה, זה היה תחילת הדרך של הממ"ח.

משה טור פז: לי בירושלים היו חב"ד ממ"ח.

אורלי בטיטו: זה תלוי גם לפעמים ברשות.

אורלי בטיטו: אני בשתי רשויות, בשתיהן החב"ד הוא בחמ"ד.

משה טור פז: סליחה, אפרת, תמשיכי.

אפרת צוקרמן: תשעה בתי ספר יסודיים.

אפרת צוקרמן: כמעט כפול מספרי הילדים בבתי הספר היסודיים ואחר כך שבעה בתי ספר על יסודיים, כשיש לנו ירידה, ויש לנו ירידה דרמטית, ושמעתי אתכם ככה מדברים על זה, על זליגה של ילדים, 600 ילדים שזולגים לבתי הספר הממלכתיים, עוזבים את החינוך הממלכתי דתי ועוברים לבתי הספר הממלכתיים.

משה טור פז: אפרת, הנתון הארצי שיובל הציג לנו זה 14%, כלומר בין היסודי לעל-יסודי בחמ"ד 86% ממשיכים, 2% הולכים לחרדים, 12% הולכים לחילוני.

משה טור פז: זה לא רחוק מזה.

משה טור פז: זה די דומה.

אפרת צוקרמן: ברחובות 13%-12%, זה הנתון.

אפרת צוקרמן: אנחנו רוצים לדבר על מודל הבחירה, רציתם לשמוע על הרישום, אז מודל הבחירה, אני מתחילה לדבר על מודל הבחירה בממלכתי.

אפרת צוקרמן: בשנת תשע"ח רחובות נכנסה לפיילוט שנקרא מרחבי חינוך, אתם בטח מכירים, אזורי בחירה מבוקרת, בעיר בתי הספר העל-יסודיים הם אזורי בחירה, כל אחד בוחר את מה שהוא רוצה, המרחב הוא פתוח.

אפרת צוקרמן: ביסודי זה היה מורכב.

אפרת צוקרמן: הפכנו את העיר לשישה אשכולות.

אפרת צוקרמן: לקחנו את בתי הספר היסודיים ואנחנו מאפשרים לילד או להורה להירשם לאשכול.

אפרת צוקרמן: לדוגמה נדבר על אשכול שלוש, רמת אלון, שז"ר ויבנאלי.

אפרת צוקרמן: הורים מהמרחב לקחו את כל המרחב וחילקו אותו לשישה אשכולות.

משה טור פז: ויש בית ספר על אזורי?

זהר בלום: כן.

אפרת צוקרמן: הורים מהמרחב יכולים לבחור להירשם איפה הם רוצים ללמוד לפי הייחודיות של כל בית ספר.

אפרת צוקרמן: המהלך הזה חיזק מאוד מאוד את בתי הספר, את השותפות עם ההורים וניכר שההצלחה מאוד מאוד גדולה.

זהר בלום: אני רוצה לדבר רגע על אחד המרחבים.

זהר בלום: יש לנו את מרחב אחד שהוא מרחב של הרבה מאוד זוגות צעירים.

זהר בלום: מי בעצם מימן את כל התהליך הזה?

זהר בלום: משרד החינוך עם הרבה מאוד כסף, עם עובדים שלו והכול, והם הקימו את המרחבים.

זהר בלום: כשאתה בא למינהל הפיתוח הוא אומר: אני לא מכיר בזה, מה פתאום?

זהר בלום: מה החליט לעשות?

זהר בלום: אני אומר משרד החינוך, הוא יוזם את זה, הוא מממן את זה, ואז במרחב אחד, בניצני המדע יש לי שש כיתות א', פרחי המדע חמש כיתות א', פה ארבע.

זהר בלום: אני אומר להם שצריך להוסיף בינוי, כי ניצני המדע הוא ארבע, הם אומרים: אז התוספת, תשלח אותם למרחב שתיים.

אפרת צוקרמן: לסמילנסקי, למרחב שתיים.

זהר בלום: אני אומר להם שזה לא הגיוני, זה לא אותו מרחב, הם אומרים: אותנו לא מעניין, אנחנו לא מכירים את המרחבים האלה.

זהר בלום: וזה חלק מהעניין עוד פעם, שהפדגוגיה לא מדברת באותו משרד.

זהר בלום: אז מה קורה?

זהר בלום: הרשות צריכה לממן על חשבונה עוד פעם יבילים והיא תזרוק לחצר בית ספר, בית ספר מדהים, אם היה לכם זמן לראות שם, יבילים בחצרות.

זהר בלום: אין קשר באותו משרד, וכן נכון ללכת על פי פדגוגיה כי זה מה שעובד, לא משהו אחר.

משה טור פז: ושקלתם לאחד אשכולות?

משה טור פז: שיהיו פחות, נגיד שלושה ולא שישה?

זהר בלום: לא, המרחקים.

זהר בלום: אני צריך לתת להם הסעות ליד הבית.

זהר בלום: זה גיאוגרפי.

משה טור פז: אפרת, תמשיכי.

אפרת צוקרמן: אז כמו שהתחלתם לדבר, באמת יש לנו מגוון אפשרויות למגוון תלמידים בעיר, המון המון מסלולים.

אפרת צוקרמן: יש לנו רמת אלון, מסלול דמוקרטי, יש לנו את אותו מסלול דמוקרטי, תיכף נפגוש אותו, בממלכתי דתי, בבראשית, לראשונה במדינת ישראל מסלול דמוקרטי בבית ספר שהוא ממלכתי דתי.

אפרת צוקרמן: יש לנו אנתרופוסופי, בבית ספר בגין, יש לנו אנתרופוסופי גם בחרדי.

אפרת צוקרמן: ביבנאלי יש לנו את קשת, מסלול שלא כל כך מצליח להתרומם, ובשנה הבאה אנחנו פותחים מסלול חדש ביבנאלי, מונטסורי, ויש לנו את בית ספר השיטה.

אפרת צוקרמן: אנחנו עוברים לממלכתי דתי.

אפרת צוקרמן: בממלכתי דתי בתי הספר נכנסו לתוך מרחבי חינוך קצת יותר מאוחר.

אפרת צוקרמן: יש לנו בית ספר עוגן לכל ילדי העיר, זאת אומרת לכל ילד לפי הקרבה לבית, ויש לנו בתי ספר על אזוריים, נועם בנים, נועם בנות, תלמוד תורה הראי"ה, חב"ד בנים וחב"ד בנות, וכמו שהזכרתי קודם, מסלול דמוקרטי בבית ספר בראשית.

משה טור פז: אפרת, מה מאפיין את תלמוד תורה הראי"ה?

משה טור פז: מה מיוחד בו?

אורלי בטיטו: זה בעצם תלמוד תורה, הוא היחיד פה בעיר שהוא תלמוד תורה והוא יושב פה בשכונה.

אורלי בטיטו: גם מצפה רחובות שפתחנו יושב פה בשכונה.

זהר בלום: יש לנו גם מכינה קדם צבאית.

זהבה לנצמן: אז בתלמוד תורה אין ליבה?

אורלי בטיטו: בטח שיש.

זהר בלום: יש, הם לומדים הרבה יותר.

אורלי בטיטו: נכון, הם לומדים יותר לימודי קודש, אבל בהחלט יש לימודי ליבה.

משה טור פז: אפרת, נשאלתי שאלה לגבי בתי ספר בחמ"ד והחינוך המיוחד, האם חמשת הממ"דים העל אזוריים, יש בהם כיתות חינוך מיוחד?

אפרת צוקרמן: כן.

אפרת צוקרמן: בכל בתי הספר, גם ביסודיים וגם בבתי הספר העל-יסודיים, לא בכולם, אבל ברובם יש כיתות חינוך מיוחד, נכון, אורלי?

אורלי בטיטו: לא, לא מדויק.

אורלי בטיטו: בחמ"ד, מבחינת הרשות כל שנה אנחנו פותחים במקום אחר ויש מסלולים, יש בית ספר שהוא מתמחה בתקשורתי, אז כיתות החינוך המיוחד בו הן תקשורת ו - - -

משה טור פז: אבל זה גם בעל אזוריים?

אורלי בטיטו: חד משמעי, כן.

קריאה: אין שם כיתות, יש לך ילדים משולבים.

אורלי בטיטו: לא, יש שם גם וגם.

אורלי בטיטו: אבל בחב"ד אנחנו - - - כדי שיהיה לנו מענה לבנות וגם לבנות.

קריאה: גם בדמוקרטי אין.

זהר בלום: בדמוקרטי אין מבנה.

משה טור פז: אני אומר לכם שוב, אורית סטרוק רצתה להגיע לסיור הזה והיא לא הצליחה, אבל היא אמרה לי שהיא מבקשת שנבדוק האם יש בתי ספר בתוך הציונות הדתית שבאופן שיטתי לא קולטים חינוך מיוחד כי זה לא - - -

זהר בלום: אין בית ספר שמסרב.

זהר בלום: יש בתי ספר שאין להם כיתות, זו הבעיה שלהם.

קריאה: ובחרדי שיהיה חינוך מיוחד?

קריאה: לא, אין דבר כזה.

אורלי בטיטו: זה תלוי גם במשרד, למי הוא נותן.

אורלי בטיטו: המוסד בטח רוצה, יש מוסד שלא רוצה?

רחל בן יצחק: לכולם אצלנו יש מב"ר ואתג"ר.

משה טור פז: אפרת, איך את כראש מינהל חינוך מתמודדת עם בתי ספר בחמ"ד שאומרים לך: לא מתאים לי מב"ר, לא מתאים לי אתג"ר, אני רוצה רק את היפים והאמיצים?

אפרת צוקרמן: אנחנו תיכף נדבר, הנה, מודל הבחירה בעל-יסודי.

אפרת צוקרמן: אז מודל הבחירה בעל יסודי הוא מאוד מאוד מסודר בתוך אתר העירייה, התלמידים נרשמים, בוחרים עדיפויות ומקבלים לפי העדיפות שהם רוצים.

אפרת צוקרמן: מה שהיה לפחות כשאני הגעתי לפני ארבע שנים, קצת פחות, אני יכולה להגיד את זה בפורום הזה, כולם יודעים את זה, הרישום לעל יסודי הממלכתי דתי התקיים בבתי הכנסת בדרך כלל.

קריאה: בבתי הספר ובבתי הכנסת.

רחל בן יצחק: אני יכולה להתערב רגע, אפרת?

אפרת צוקרמן: כן, בטח.

רחל בן יצחק: אז קודם כל השאלה שלך לגבי החינוך המיוחד, בישיבת עמיחי יש כיתות תקשורת, איפה שיש תקשורת אין לקויי למידה.

רחל בן יצחק: בישיבת הדרום ובהמר יש לקויי למידה, אצל הבנות יש לנו באמי"ת הלל כיתת לקויי למידה, באולפנה צביה אין וגם בחב"ד בנות אין.

קריאה: בחב"ד בנות יכול להיות שבשנה הבאה ייפתח.

זהר בלום: אין להם את המבנה עדיין.

משה טור פז: בצביה לא רוצים?

רחל בן יצחק: בצביה רוצים, יש בעיה של מקום מאוד מאוד גדולה.

רחל בן יצחק: אני כן רוצה לקחת אתכם טיפה אחורה.

רחל בן יצחק: אפרת התייחסה ממתי שהיא נכנסה לתפקיד ואני נכנסתי חצי שנה אחריה, מה שהיה בחינוך הדתי זה היה פשוט – זה כאילו חיים במקום אחר.

רחל בן יצחק: באמת.

רחל בן יצחק: אני משם, אז אני מכירה את השפה.

רחל בן יצחק: ואז התחלנו תהליך - - -

זהר בלום: היינו מסתכלים ופתאום אנחנו רואים שאין לנו מקום בכיתות, רגע, עוד לא פתחנו את הרישום.

רחל בן יצחק: בדיוק.

רחל בן יצחק: ואז התחלנו תהליך של הבניה של העבודה מול הרשות.

רחל בן יצחק: חשוב להגיד שהרשות היא באמת מפתחת תפיסה עירונית, זאת אומרת זה עוגן משמעותי, אגף החינוך הוא עוגן משמעותי ומפה זה מתפצל.

משה טור פז: אני צוחק כי אני שמעתי, כאילו סדנא דארעא חד הוא, היה לי ראש אגף חרדי וראשת אגף חילונית שהיה להם את אותה בדיחה.

משה טור פז: הוא היה אומר: אצלנו אתה מתכנן את הילדים לפי איפה אתה רוצה אותם בבית ספר, אז הוא היה אומר, אם אני רוצה בית יעקב מסוים, זה היה בירושלים, אני צריך לתכנן את הילדים לפי השנתונים.

משה טור פז: והיא הייתה אומרת לי את זה על כל מיני אנתרופוסופיים, היא הייתה אומרת: תקשיב, כדי להגיע לשם אתה מתכנן את הילדים לפי השנתון.

משה טור פז: ככה.

רחל בן יצחק: אז התהליך היה תהליך מאוד לא פשוט, הם המון התנגדויות.

רחל בן יצחק: זה הגיע למצב שעשינו שולחן עגול לפני שלוש שנים, כינסנו אותם.

קריאה: לפני שלוש או ארבע שנים.

קריאה: אנחנו כבר כמעט ארבע-חמש שנים בתהליך.

רחל בן יצחק: היו תלמידים שאף אחד לא רצה אותם, אז אמרנו אין בעיה, נתכנס ואחר כך נעשה חלוקה, זה ייקח את זה, זה ייקח את זה.

רחל בן יצחק: זה היה צעקות, זה היה מטורף.

משה טור פז: בצבא קוראים לזה סנאט, מחלקים את הקצינים ואז השאלה איך מעבירים את אלה שלא.

קריאה: אנחנו עברנו תהליך רחב.

רחל בן יצחק: בשנה האחרונה בחוברת הרישום יש ימי חשיפה בממ"ד, ימי חשיפה בממלכתי, יש תהליך רישום והמקוון בממ"ד.

רחל בן יצחק: ואני גם אמרתי להם, מי שלא ביצע רישום לא משובץ.

זהר בלום: עוד דבר, קודם כל זה שיתוף פעולה באמת של המשרד והעירייה לשבת, זה תהליך, כי המנהלים והרשתות היו רגילים, כל אחד הראשון חוטף ומביא את הילדים, אבל לא נתנו להם גם השנה, יש כאלה שרצו להתחיל כמה ימים לפני, כלום, עצרנו להם, אמרנו להם - - -

רחל בן יצחק: לא, אותו תהליך, אותו דבר.

בועז קולומבוס: זה מהלך שהתחיל לפני עשר שנים בחמ"ד ברמה הארצית.

משה טור פז: בירושלים זה התחילה ב-2010.

בועז קולומבוס: במיוחד גם סביב מוסדות על אזוריים, יצרנו לו"ז מחייב בין אלה שלא חייבים כלום לאף אחד ואז התחלנו במעגל של רשויות.

רחל בן יצחק: אנחנו יצרנו את המהלכים של החמ"ד והתאמנו את זה לתהליכים.

אפרת צוקרמן: יש לכם את זה במצגת.

רחל בן יצחק: יש את זה.

רחל בן יצחק: אתה יכול להעלות את חוברת הרישום?

רחל בן יצחק: הפיק היה שהשנה המנהל של ישיבת עמיחי, שזאת ישיבה שהיא מאוד מבוקשת, הוא אמר לי: רחל, יש לי יותר מדי רישום, אני לא יכול לקלוט, כל מי שביצע רישום בשלב של הרישום, הוא אומר לי: אני לא בודק מי, מבחינתי את מי שאת רוצה את שולחת.

רחל בן יצחק: הוא כל הזמן מתהדר בזה, כי הוא היה מאוד ממיין.

רחל בן יצחק: אמרתי להם שאין אליטות ברחובות, אין דבר כזה.

משה טור פז: זה גם חסך לו הרבה עבודה.

צופית גולן: אני אגיד יותר מזה, לפני כמה שנים, לפני שהם נכנסו לתהליך, בתור מי שעברה את זה, הילדים שלנו קיבלו תשובה מבית ספר, ואז התחיל כל הרחש בחש, שבת זכור, זה היה תמיד: אני לא התקבלתי לאף בית ספר, זה היה קטלני.

צופית גולן: אין את זה יותר.

צופית גולן: זה לא קיים יותר.

משה טור פז: יש לי שתי הערות, בועז, בעניין הזה.

משה טור פז: דבר ראשון, יש לי גיסה שהיא ראש של שתי מדרשות מאוד מאוד מבוקשו בתל אביב, הם עכשיו חגגו 20 שנה, היא אמרה לי: אתה יודע מה עשה לי סדר?

משה טור פז: ברגע שהתחיל לי עודף רישום הודעתי ביום הראשון על הגרלה, וזה עזר.

משה טור פז: מי שלא מתאימה בעליל, אז זה – אבל נוצר מעגל של עודף רישום והיא כל הזמן גם מגדילה את המדרשות, אבל היא אמרה ברגע שאתה מסדר את זה מראש.

משה טור פז: בציונות הדתית זה היה עושה לנו סדר.

רחל בן יצחק: יש לנו הגרלה.

משה טור פז: תחשוב שנייה על נווה שמואל מקור חיים, וכל השאר.

משה טור פז: אם הייתה הסכמה של שני שלבים.

משה טור פז: שלב ראשון אתה מכניס את המעגל של מי שמתאים, בשלב שני אתה - - - בירושלים, בלי לפרט שמות, היו לנו כמה בתי ספר, גם בממלכתי, שהיה להם נוהל מיון, אמרנו שאנחנו לא יכולים להמליץ, יהיה יותר פשוט, בואו נגדיר תנאי סף שהם לא הכי גבוהים, שהם שתי דרגות מתחת, כלומר מי בכלל נכנס לאגן הניקוז של בית הספר שיכול להתמודד עם התכנית, ומי שנכנס הגרלה.

משה טור פז: ואז, באמת, תשמע, לא את כל אחד, אבל אתה בהחלט נותן הזדמנות שווה.

זהר בלום: אני תיכף אדבר איתך על ההגרלה.

זהר בלום: הצטרפה אלינו פזית שהיא מנהלת הפסג"ה.

פזית שני: שלום, ברוכים הבאים.

זהר בלום: אני אגיד לכם על ההגרלה.

זהר בלום: למשל ביסודי, כשאנחנו מגדירים מראש כמה כיתות, יש בתי ספר שאנחנו עושים הגרלה, מבקר העירייה יושב איתנו, זה הכול חשוף, נציג הורים יושב בהגרלה.

משה טור פז: טוב, בוא נדבר על הדברים הרגישים.

משה טור פז: איך עושים בחינת רמה דתית?

משה טור פז: אמרתי רגיש.

רחל בן יצחק: זה בתי הספר.

משה טור פז: איך עושים בחינת רמה דתית?

אורלי בטיטו: כל בית ספר במקום שלו מבחינת לימודי הקודש, שעות לימודי הקודש, עד איזה שעה הם לומדים, כל בית ספר.

אורלי בטיטו: יש לנו בסך הכול כרגע את שלושת בתי הספר, ישיבת הדרום, אמי"ת עמיחי ואמי"ת המר.

זהר בלום: וביסודי יש לנו את נועם - - -

אורלי בטיטו: אנחנו מדברים רגע על החטיבות.

משה טור פז: שאלתי גם וגם.

זהר בלום: צביה ונועם זה אותו דבר.

משה טור פז: אז איך הם קובעים רמה דתית?

אורלי בטיטו: אין כזה דבר קובעים רמה דתית.

אורלי בטיטו: יש ריאיון של בית הספר עם התלמיד.

משה טור פז: שהוא לתלמיד או להורים?

אורלי בטיטו: לתלמיד.

זהר בלום: ביסודי זה להורים, בכיתה א' בנועם זה להורים.

צופית גולן: אני חייבת להגיד שאחד הדברים שמאוד מטרידים את ההורים בעיר, וזה לא סוד, הן יודעות, אנחנו ישבנו על זה לישיבה מאוד מאוד מקיפה, זה העובדה שאין קריטריונים שקופים של מה בדיוק ההגדרה ואז נשאלות שאלות שהן לא רלוונטיות להחלטה אם לקבל את הילד או לא.

צופית גולן: נבדקים ציונים שלא נבדקים בבתי ספר אחרים.

צופית גולן: בבית ספר ממלכתי, אם אני שולחת את הילד שלי לכיתה רגילה, לא למופת, אף אחד לא בודק את הציונים שלו במתמטיקה ובשפה ובאנגלית.

צופית גולן: אין לי בעיה שיבדקו ציונים בתנ"ך, בגמרא, במשנה, לגיטימי, זה בית ספר דתי, אתה רוצה מוגבר דתי.

צופית גולן: אחת הבעיות שעולות מאוד קשה מהשטח, כולם, כולל נועם, כולל חב"ד, כולל הכול והכול, זה שאין קריטריונים שקופים וברורים.

משה טור פז: אני אגיד לך מה עשיתי.

משה טור פז: כן, סליחה, בועז.

בועז קולומבוס: א', האתגר פה יותר מורכב כי קריטריון הציון הוא לא תמיד רלוונטי.

בועז קולומבוס: זאת אומרת תלמיד מצוין שאורח החיים בבית שלו הוא מסורתי הוא יקבל 100 בתנ"ך ומשנה כי הוא תלמיד טוב ובחור חרוץ.

משה טור פז: אז מה כן?

צופית גולן: אז השאלה איזה שאלות אתה שואל ומה רלוונטי.

צופית גולן: אפשר לשאול את הילד אם הוא הולך לבית הכנסת בשבת, כל מיני שאלות על אורחות חיים ביתיות, אבל להתחיל לשאול אותו שאלות של מי החברים שלך ולאיזה תנועת נוער הם הולכים, כן או לא, לא בהכרח רלוונטי.

רחל בן יצחק: זאת שאלה.

צופית גולן: לא בהכרח רלוונטי.

משה טור פז: יש מושג של תקנון בית ספרי, זה המושג החוקי.

משה טור פז: דרך אגב, עשיתי את אותו דבר עם החרדים בית יעקב.

משה טור פז: בשלב מסוים עלו טענות לאפליה, עדיין עולות, ובצדק, באתי לבית יעקב ואמרתי להם: חברים יקרים, תראו את התקנונים שלכם, ובתקנון, אצלם אפילו מקפידים לתלות אותו בבית ספר, כדי שאף הורה שבא לריאיון לא יוכל להגיד שהוא לא ידע.

משה טור פז: בתקנון של בית יעקב, זה אנקדוטה, את מכירה את זה, למשל אסור ללעוס מסטיק.

משה טור פז: לעיסת מסטיק בתקנון בית יעקב זה עילה לא לקבל לבית ספר.

משה טור פז: אני לא נכנס שנייה למה, אלא אני נכנס לאיך.

משה טור פז: יש תקנון, התקנון אומר: זה בבית ספרנו לא קורה.

משה טור פז: אם אני אחפש אני אמצא את התקנון הזה, זה התקנון, ואתה יודע, זה מתאים לך או לא מתאים לך.

קריאה: יש אורך החצאית ואורך השרוול.

משה טור פז: מה קורה?

משה טור פז: אחרי ששואלים השאלה הגדולה היא איך אתה בודק את זה, זה הרבה יותר מסובך.

משה טור פז: אני לא יודע אם אתם מכירים, יש עכשיו החלטה של משרד החינוך להפסיק את נוהל אחים ואחיות.

משה טור פז: גם זה אתגר.

משה טור פז: חבר'ה, מלפני שבועיים אין נוהל אחים ואחיות, יש כרגע בג"צ של הדמוקרטים מול המשרד, שרק עכשיו יצא לדרך, שבא ואומר שאתם לא מכירים במושג שנקרא קהילה.

משה טור פז: זה יושב על תפרים מאוד מאוד עדינים.

זהר בלום: זו אחת הבעיות שלנו בדמוקרטי.

זהר בלום: אנחנו מכירים את זה.

רחל בן יצחק: נכון, עכשיו אנחנו מתמודדים עם זה.

זהבה לנצמן: אז בעצם אתם אומרים שעדיף שיהיה תקנון שקוף?

צופית גולן: צריך שיהיו קריטריונים שקופים, אני לא יודעת איך.

משה טור פז: אני חושב שאת צודקת, צופית.

אורלי בטיטו: אבל צריך להבין שזה לא כזה פשוט.

משה טור פז: אני אגיד לך משהו, הכנסת היא הראיה ששקוף זה לא תמיד טוב, כי בכנסת כל מה ששקוף נהיה ברדק.

משה טור פז: זה המצב, ככל שיש יותר מצלמות יש פחות ענייניות, אבל כשעוסקים בקבלת תלמידים לבית ספר אני חושב, בועז, וזה גם אליכם באמת, הנושא של תקנון ברור וגם השאלה איך אתה בודק אותו.

משה טור פז: עצם העובדה שהמוסד נאלץ להתמודד עם האמירה הזאת זה אומר שזו אמירה מאוד חשובה.

בועז קולומבוס: אבל אליה וקוץ בה, כיוון שאם אני מדבר במעבר מ-ו' ל-ז', לחטיבת ביניים, על פי חוק כל בית ספר פתוח לכולם על פי רבעים.

בועז קולומבוס: בוא נגיד שהגענו לאיזה שהוא מהלך עירוני שמאפשר בחירה.

בועז קולומבוס: אם יש בחירה וכולנו בשולחן עגול בסופו של דבר מסכימים, אם אני יוצר קריטריונים אז באופן מובנה אני בעצמי מייצר פערים ובעיות.

בועז קולומבוס: אותו תלמיד, שאם יש לו יכולות חלשות יחסית, ואני רוצה לייצר איזון בין בתי הספר ולחלק את הזכות לעבוד גם עם תלמידים מורכבים בין כמה בתי הספר, אבל אם הוא לא עומד לי בקריטריון של התקנון אז אני לא יכול לקלוט אותו.

צופית גולן: אבל אם הוא לא דתי מספיק אין לך מה לקלוט אותו לשם.

קריאה: אבל גם את זה קשה להגדיר, כמה דתי, כמה בדיוק דתי ואיך לבדוק.

בועז קולומבוס: כן, אבל לפעמים בתי הספר משתמשים בזה, דווקא בתי הספר היותר תורניים משתמשים בזה כסנן.

צופית גולן: אבל, בועז, עדיין יש סינון.

צופית גולן: יש ריאיון ועל בסיס הריאיון – אחר כך כשאני ארשום את הילד שלי אני ארשום את השלוש שביקשתי, אבל לא בהכרח אני אקבל את הראשון כי לא בטוח שעברתי שם את הריאיון.

אורלי בטיטו: כי כנראה זה לא התאים לתקנון.

צופית גולן: שנמצא איפה?

אורלי בטיטו: ואנחנו כבר ממש כמעט לא נמצאים שם.

רחל בן יצחק: אני קודם כל חולקת עלייך ואנחנו כבר ממש כמעט לא נמצאים שם.

אורלי בטיטו: כמעט שאין מצב שילד לא מקבל את מה שהוא רוצה.

רחל בן יצחק: בדיוק.

אורלי בטיטו: אלא אם כן באמת חוסר התאמה.

אורלי בטיטו: יש כאן כזאת פתיחות, גם מנהלי בתי הספר עברו מהלך מאוד רחב בלקבל גם אחרים.

רחל בן יצחק: את מדברת על מה שהיה לפני שלוש שנים.

צופית גולן: לא, אבל זה מה שיש פה עכשיו, אנחנו דיברנו על זה לפני חודשיים.

רחל בן יצחק: אבל אני מסבירה לך שאנחנו לא שם.

אורלי בטיטו: צופית, אנחנו ממש ממש לא שם.

אורלי בטיטו: נעשה מהלך במהלך ארבע השנים האחרונות, אני חושבת שבעיר רחובות בפרט כמעט כל תלמיד מקבל את מה שהוא מבקש.

אורלי בטיטו: אנחנו עושים את המקסימום, אלא אם כן באמת יש חוסר התאמה, מבחינה תורנית בעיקר אנחנו מדברים.

משה טור פז: או חוסר התאמה או עודף רישום.

אורלי בטיטו: או עודף רישום שאין לנו ברירה.

אורלי בטיטו: זה בוודאי.

אורלי בטיטו: אבל אנחנו ממש משתדלים לתת את מה שמתאים לילד וגם את מה שהוא רוצה.

משה טור פז: ובואו נזכיר שאנחנו מדברים על כיתה ז', כשעוברים לרישום לכיתה ט', אז כבר בכלל אנחנו באזור אחר.

אורלי בטיטו: אנחנו כן נגיד שיש לנו שם - - -

משה טור פז: הדתיים לא קולטים ב-ט'?

רחל בן יצחק: בטח שכן, אני אגיד.

רחל בן יצחק: קולטים ח'-ט' שלא בטובתנו, כי הרבה פורשים מהממ"ח ואנחנו נאלצים לקבל אותם וזה אתגר.

זהר בלום: הבעיה הגדולה גם עם הבנות.

רחל בן יצחק: ואנחנו לכאורה מחויבים לקלוט אותם.

משה טור פז: אין רשויות מסביב לרחובות שיש להם בתי ספר שהם מסיימים בסוף כיתה ח'?

רחל בן יצחק: יש לנו גם פה.

זהר בלום: יש לנו את נתיבות משה פה.

משה טור פז: אני אסביר בירושלמית, אבל זה בטח נכון גם לרחובות.

משה טור פז: ירושלים עם כמה מועצות אזוריות מסביבה, גוש עציון ומטה יהודה ועוד.

משה טור פז: ברוב המועצות האזוריות בתי הספר מסיימים כיתה ח', שמונה שנתי, ואז בעצם כל תהליך הקבלה לבתי ספר שהוא מוסדר ב-א' או ב-ז', אין כללים בכיתה ט', וכאן אנחנו נכנסנו לתהליך התערבותי מול בתי הספר.

זהר בלום: אצלנו זה בטל בשישים.

זהר בלום: אתה מדבר אולי על עשרה ילדים במחזור.

רחל בן יצחק: אנחנו מדברים בעיקר על נתיבות משה, חרדי, שב-ח' הם מסיימים.

משה טור פז: בצביה אין קליטה ב-ט'?

רחל בן יצחק: לא שאנחנו יודעים.

משה טור פז: לא מסיבית?

משה טור פז: אז בואו אני אספר לכם לדוגמה, בממ"ד, לא בממ"ח ולא ב - - -

זהר בלום: אני אגיד לך גם למה, כי אין לנו בתי ספר באזור שמסיימים ב-ח'.

משה טור פז: אז מה קורה במועצה אזורית שהיא שכנה של עיר, המועצה האזורית מסיימת ב-ח', לפעמים הילדים נורא איכותיים, ואז בתי הספר בעיר מתחרים על הילדים האלה, זה כמו בצבא, היו אומרים 'משבח גדודים'.

משה טור פז: אז הם אומרים: אני ב-ז' קולט לפי כללי העיר, אבל ב-ט' אני יכול לבחור רק את הילדים שאני רוצה, אני גם עושה טובה, כי אלה ילדים מחוץ לעיר.

משה טור פז: ואז מה קרה?

משה טור פז: נכנסנו כרשות למשא ומתן מול בתי הספר האלה, כמה הם קולטים ב-ט', במרכאות או לא במרכאות על חשבון הילדים העירוניים.

משה טור פז: זה ממש משא ומתן.

אורלי בטיטו: דווקא המצב הזה לא קורה לנו.

אורלי בטיטו: מה שקורה לנו זה הפוך, הממ"ח שמסיימים פה ב-ח', שזה נתיבות משה, שאני מבינה שלאט לאט הוא קטן, שאנחנו צריכים לקלוט אותם ב-ט' ואז הם באים עם פערים וזה לא פשוט.

זהר בלום: או בנות שהיו באולפנות או היו במגזר החרדי שמעיפים אותם איפה שהוא בין ז' ל-ט'.

אורלי בטיטו: ושוב אנחנו צריכים לקלוט אותם אצלנו וזה לא פשוט.

אורלי בטיטו: ואז גם אין מקום.

רחל בן יצחק: עם הבנות יש לנו בעיה.

זהבה לנצמן: הבעיה היא בפערים הלימודיים?

אורלי בטיטו: גם פערים לימודיים, גם לפעמים פערים תורניים.

משה טור פז: נעשה הפסקה כמה דקות.

זהר בלום: כמה דקות הפסקה, נכניס את המנהלים ואחר כך נמשיך.

זהר בלום: (בהמשך הסיור)

רחל בן יצחק: אנחנו רוצים להציג לכם שיתופי פעולה שקיימים בין החינוך המיוחד לבין בתי הספר, יש לנו את המר, ממלכתי דתי.

רחל בן יצחק: (סבב נוכחות).

יואב קיש: אני מנהל קרית החינוך על שם עמוס דה-שליט, בית הספר התיכון הראשון ברחובות.

יואב קיש: תמר שהפכה להיות דה-שליט ברבות הימים.

יואב קיש: אנחנו בית ספר מאוד גדול, 2,400 תלמידים, שתי חטיבות ביניים ותיכון.

יואב קיש: נספר בהמשך על הקשר.

מרים חדד: אני הרכזת החברתית של התיכון, תיכון דה-שליט.

תמר פרידמן: מנהלת בית ספר לוטם, חינוך מיוחד על יסודי לתלמידים מקסימים שמתפקדים על הרצף האוטיסטי.

תמר פרידמן: (המשך סבב נוכחות).

אורלי בטיטו: שים את הסרטון בבקשה ומשם נתחיל.

זהר בלום: תראו משהו מיוחד.

זהר בלום: כשתראו משהו מיוחד, כשמדברים על שיתופי פעולה ממלכתי וממלכתי דתי, תראו מה יוצא ממשבר בין לאומי שהיה.

זהר בלום: (הקרנת סרטון).

רחל בן יצחק: תודה.

רחל בן יצחק: תמר, בבקשה, מנהלת לוטם.

תמר פרידמן: האמת היא שאני עוד באנרגיות של הטקס האחרון שהתקיים בשבוע שעבר כי רואים, על פי שר החינוך, שעברו כמה שנים, וחשוב לי לומר שזו תכנית שהיא כבר שמונה שנים, מחזור תשיעי, וזה מאוד חשוב לציין.

תמר פרידמן: זו לא אופנה חולפת, אלא משהו עירוני שמשנה לשנה קיים.

תמר פרידמן: אנחנו מדברים על שותפות אמיתית בין שני בתי ספר, קרית המר, שזה ממלכתי דתי, ובית ספר לוטם, שהוא בית ספר על אזורי.

תמר פרידמן: יש פה תהליך מאחורי זה, זה לא הטקס עצמו רק לשמח את התלמידים ולשמח את המשפחות, אלא אנחנו עוברים ביחד תהליך שמתחיל באוגוסט ומסתיים השנה בחודש מרץ, שבוחרים תלמידים בהמר שיכולים ללוות את התלמידים שלנו.

תמר פרידמן: יש אפליקציות, יש תוכנות, שבעזרת האייפד ובעזרת כל הטכנו פדגוגיה אנחנו מכינים את התלמידים בעזרת הנערים, הם עוברים תהליך, הם עוברים שיח רגשי, יש שלבים, ההורים מקבלים תפקידים ואנחנו מדברים על טקס קהילתי שאי אפשר להירגע מזה.

רחל בן יצחק: מרגש ביותר, כל שנה מחדש.

תמר פרידמן: זה שמונה שנים שההנהגה העירונית, ראש העיר, זהר, כל אגף החינוך, הפיקוח, מגיעים מדי שנה, כל בית הכנסת מלא באנשים ורואים את הרווח ההדדי ורואים את הכוחות של התלמידים שלנו, הם על כל הרצף.

תמר פרידמן: אף תלמיד לא מפסיד את זה, הוא צריך להיות רק בן 13 כדי להגיע לזה וזה פשוט שותפות אמיתית ומשהו שבאמת מביא את המשפחות גם לרגעי שמחה והתלמידים שלנו מיישמים זכות הכי הכי בסיסית, זה לעלות לתורה על פי המסורת היהודית.

זהר בלום: וכל זה נולד בעצם ממשבר בין לאומי לפני תשע שנים.

זהר בלום: אנחנו קיבלנו החלטה, אף אחד לא רצה לטפל בבר מצוות לילדים האוטיסטים ולקחו את זה בעצם הרפורמים.

זהר בלום: יזהר הס לקח, הוביל את זה, עם הרבה מאוד גיוסי תרומות, אבל מה לעשות, בבית הספר הזה היו חרדים והיו ממלכתיים דתיים והיו חילוניים והממלכתי דתי והחרדי אמרו שהם לא יעלו בבית ספר רפורמי והעירייה אמרה עד כאן, אנחנו רוצים אירוע עירוני.

זהר בלום: ואז נולד משבר ענקי, באמת משהו עצום, שנשיא המדינה ניסה להתערב ויזהר הס יצא נגדו בתקשורת.

זהר בלום: כל הקהילות היהודיות בעולם התחילו לכתוב נגד הרשות המקומית, לעצור לנו תרומות, ומזה נולד משהו מדהים.

זהר בלום: הגיע אליי רפי מיימון, מנהל בית ספר המר, ביחד עם תמר והרב גד, אמרו שהם הולכים לעשות משהו אחר, נבנה תכנית עירונית לבר מצוות שכולם ביחד.

זהר בלום: אבל אז אתה צריך למצוא בית כנסת שמוכן, שההורים והאימהות עולים איתם לתורה והכול באותו מבנה, והיה לנו את הרב בר אילן, שהוא רב בית הכנסת והוא אמר אין בעיה, במקרה הוא עשה גם את הבר מצווה שלי וגם את החתונה שלי, והוא אמר: אין בעיה אצלנו בבית הכנסת.

זהר בלום: ומזה נולד באמת אחד האירועים המדהימים, אני חושב, במדינה.

זהר בלום: לראות את ההתרגשות.

זהר בלום: חלק מהילדים בכלל לא מדברים אז היינו צריכים לבנות אפליקציה באייפד, שהם לוחצים על ציורים וזה מדבר בשמם.

זהר בלום: אבל לראות במשך כל השנה שילדי המר באים לבית ספר לוטם ועושים את הפעילות.

זהר בלום: זה לא משהו רגעי, זה שיתוף הממלכתי שאמרנו שברחובות אין גבולות.

משה טור פז: איזה סוג של פעילות?

משה טור פז: מה הם עושים.

רחל בן יצחק: אליחי, תספר.

אליחי דדי: אם אפשר רק קצת דברי הקדמה.

אליחי דדי: שורש המילה נתן מיוחד מאוד בזה שאפשר לקרוא אותו משני הצדדים, גם מצד ימין וגם מצד שמאל, ומה שבעצם אני בא להגיד, שיותר ממה שהתלמידים שלנו נותנים הם מקבלים בחזרה.

אליחי דדי: הרווח הנפשי, הרגשי, הפרופורציות בחיים בתהליך שהתלמידים מקבלים הוא רווחה מדהים.

אליחי דדי: התלמידים עוברים מכרז כדי לחנוך תלמידים מלוטם.

אליחי דדי: אנחנו מגיעים היום למצב, ברוך ה', שאנחנו עושים חשיפה לשכבה ט', בפני 130 תלמידים, מציגים להם את התכנית, תמר עולה, היועצת שלה עולה, אנחנו מדברים על התכנית, מקרינים להם את הסרטון ואומרים להם שמי שרואה את עצמו מועמד מתאים להוביל את התהליך הזה שיגיש מועמדות.

אליחי דדי: עשרות תלמידים מגישים מועמדים עם קורות חיים ולמה הם מתאימים להוביל תהליך כזה.

אליחי דדי: זה פשוט מדהים.

אליחי דדי: זה תהליך שהתלמידים צריכים לוותר על לימודים, הם יוצאים בימי ראשון על חשבון כמה שעות לימודים, הם צריכים לדאוג להשלים את זה אחר כך.

אליחי דדי: זה דורש מהם מחויבות מאוד מאוד גדולה ומסירות לתהליך והרווח העצום הוא רווח שלא ניתן לתאר אותו.

אליחי דדי: אם אנחנו כאנשי חינוך לא נאפשר לתלמידים שלנו את המקום הזה של להיחשף לתלמידים עם צרכים מיוחדים מחינוך מיוחד אז איפה הם יגלו אמפתיה, איפה הם יגלו חמלה, איפה הם יגלו בעצמם תכונות שאם לא הבר מצווה הם לא היו מגלים.

משה טור פז: איך יצרתם את היוקרה הזו, שזה נחשב להגיע?

משה טור פז: מה גרם לזה, בעיניך?

אליחי דדי: אני חושב שזה הרבה דברים ביחד.

אליחי דדי: עצם הטקס, שמגיע ראש העיר וסגן ראש העיר וכל הפרסטיז'ה מסביב, אנחנו מאוד מוקירים ומעריכים ותמר מגיעה והיועצת שלה מגיעה.

אליחי דדי: הם מגיעים לטקס.

אליחי דדי: אגב, הם גם שותפים, בכיתות ז'-ח' אנחנו מדברים על זה בבית הספר וזה יוצר אימפקט.

זהר בלום: גם המכרז הוא גם חלק מהיוקרה, שתלמיד צריך להתאמץ למשהו.

משה טור פז: אני מספר לכם מעולם אחר.

משה טור פז: בשבוע שעבר פגשתי שתי מכינות קדם צבאיות, דיברתי איתם על למה הם כל כך אוהבים את המכינה וכמעט כולם דיברו במה מכינה שונה מתיכון.

משה טור פז: הם אמרו שעצם העובדה שהם בחרו ובחרו בהם למקום הזה זה מייצר – אתם יודעים, יש עכשיו מחשבות במשרד החינוך על לייצר מכינה בתיכון, יש כמה פיילוטים כאלה שנעשו.

אליחי דדי: לנו יש.

אליחי דדי: לא חצי שנה, אצלנו זה שנה שלמה.

אליחי דדי: זהר עזר לנו להביא ממש מתחם מיוחד עבור זה.

רחל בן יצחק: יש באמי"ת המר פיילוט נפלא.

רחל בן יצחק: כדאי לבוא ללמוד.

משה טור פז: זה מאוד מעניין, כי העניין הזה של יצירת יוקרה ושהילדים מרגישים שלא מפילים עליהם אלא הם בחרו, הוא סוד לא קטן בחינוך, זה סוד מאוד מאוד גדול.

משה טור פז: לכן שאלתי איך יוצרים את זה, זה לא מובן מאליו.

אליחי דדי: יש גם הרבה מאוד פעולות של גאוות יחידה, שהם באים וכולם עומדים בתור, זה החלק היפה.

אליחי דדי: זה לא מצביעים: אתה, אתה ואתה נכנסים, אלא לכל פרויקט בבית ספר יש תהליך של בחירה.

משה טור פז: אפרופו, הילדים שלי לומדים בבית הספר המכיל הראשון בארץ בראשית גוש עציון ומשם לקחו את מודל האינקלו שמרחיבים אותו היום ושאלתי את אחד המארגנים: למה אתם כל כך אוהבים את זה, הוא אומר: זה נורא פשוט, כל השעות השוות זה של הילדים מהחינוך המיוחד, אבל לא נותנים להם את זה רק להם, אלא בונים קבוצות של ארבע, אם אתה זוכה אתה מצטרף לשעות שלהם, אז יש שעות נגרות, אתה לא תקבל אותם לבד, אתה תקבל אותם כחלק מקבוצה.

משה טור פז: אז כולם רוצים להיות, זה נקרא מרכזים וזה יוקרתי ואתה רוצה להיות שם.

משה טור פז: ואם אתה ממש זכית אז אתה מארח ילד אצלך בבית, זה כאילו נחשב ל – כל מיני דברים שמייצרים יוקרה להכלה ולשילוב וזה באמת לגדל ילדים אחרת לגמרי.

תמר פרידמן: אני חושבת שמאוד מאוד משמעותי גם זה העבודה המערכתית בתוך התיכון.

תמר פרידמן: כביכול אם המנהל השנה שלח איזה שהיא איגרת, כי חלק מההכנות עשינו בזום כי אי אפשר היה לבוא באופן פיזי, והדבר השני, אני חושבת שאני מתרגשת מאוד מדי שנה זה לראות את הצוות והתלמידים שמשתמשים בכלים של החינוך המיוחד כדי ליצור קשר.

תמר פרידמן: זה האייפד, זה השפה, זה הברכה האישית, זה השילוב של המסורת עם הכלים של החינוך המיוחד וזה בעיניי מדהים.

רחל בן יצחק: תציגו את הפרויקטים יחד עם מינהל חברה ונוער, בנושא של חיבורים בין ממלכתי וממלכתי דתי.

יואב קיש: אנחנו כבר כמה שנים, טובות מה שנקרא, אני חושב שהרב זאב, שעומד בראש אולפנת צביה, אנחנו יצרנו קשר לפני חמש שנים, אנחנו מקפידים כל שנה לקיים פעילות של בנות שרצה.

יואב קיש: בדרך כלל זה משלחות שנפגשות שם, השנה כבר עשינו מהלך נוסף שהם נפגשו גם אצלנו בבית הספר.

יואב קיש: בדיאלוג שלנו קבענו איפה הגבולות ומה חשוב לדעת איך להכיל ויש מפגשים מרגשים מאוד.

משה טור פז: מסביב למה נפגשים?

יואב קיש: מסביב לשיח.

משה טור פז: הנושא הוא שיח?

יואב קיש: כן.

יואב קיש: אנחנו עובדים עם מינהל חברה ונוער אז אנחנו עובדים גם עם הדרכה מקצועית שבה בדרך כלל המפגש הוא אצלנו או המפגש הוא אצלם ואחר כך אנחנו יוצאים לטיול משותף בירושלים.

יואב קיש: לפעמים, למשל באחת השנים עשינו את השיח סביב ציור, הייתה תערוכה בכנסת, אפילו שר החינוך הקודם, לא אצל בנט, יש לנו בוגרת שהייתה עוזרת – מתקשרים אליי מתוך הלשכה ואומרים לי: הציור פה זה שלכם, כתוב 'דה שליט', מה קורה?

יואב קיש: אז התערוכה הזאת הייתה במשרד החינוך, אחר כך עברה לכנסת, ללשכת השרה, אז זה רץ כל הזמן.

יואב קיש: אבל אנחנו לא רק בשיח, אנחנו בשיח תמידי, זאת אומרת זה נהפך להיות, השיח של התלמידים זה העיקר, אבל גם אנחנו כמנהלים מתייעצים, עובדים, מה שלא היה קיים קודם.

יואב קיש: זאת אומרת יש שיח ואני רוצה להגיד לך שאנחנו גם כמנהלים מחוברים.

יואב קיש: יש קבוצת מנהלים ממלכתי ויש ממלכתי דתי, אבל עדיין יש שיח בינינו כבני אדם, כאנשים.

משה טור פז: מסביב למשהו?

יואב קיש: פעם אחת היה לנו ניסיון, שלא צלח בסופו של דבר, ואנחנו מהשטח באים וקוראים, ואני מקווה שבמשרד החינוך התחלפו כל הפרסונות אז זה יקל עלינו יותר.

יואב קיש: היה לנו שיח של מנהלים, אני עשר שנים בתפקיד אז יש לי פרספקטיבה, של מנהלים מהדתי והחילוני, וישבנו ולמדנו את הרב קוק, הכנו טיול בעקבות תחנות 'הרב קוק בארץ ישראל'.

יואב קיש: בסוף הטיול עצמו לא הצליח, לא יצא לפועל נקרא לזה, אבל יש שיח ובאים מהשטח אנשים ואומרים: אנחנו רוצים קשר, לא מספיק לנו מה שיש.

יואב קיש: זה דבר מאוד יפה, מאוד מתחבר לרחובות, שבאמת יש כאן מגוון מאוד גדול.

יואב קיש: אני יכול להגיד לך שאצלנו יש 220 מורות ומורים, מתוכם יש לפחות עשר מורות חרדיות, יותר אפילו, בית ספר הכי הכי חילוני, יש מורות חרדיות בכל המקצועות, מכימיה ועד כל דבר, ומורות בממלכתי דתי ומורות כמובן חילוניות ואפילו כאלה שמגדירות את עצמם אתאיסטיות, אבל כולם יודעים לחיות ביחד ועובדים ביחד.

משה טור פז: מקסים.

משה טור פז: יש לי שתי הצעות אליכם, אחת אליך ואחת אליהם, גם לאפרת.

משה טור פז: הדבר הכי טוב שעשיתי בתור מנהל מחלקת חינוך זה שבשלב מסוים קיבלנו החלטה, קיצצנו כמה תכניות ותיקות מדי, זה היה כשנכנסתי לתפקיד, והודענו שכל הכספים והתוספות לפרויקטים חינוכיים מסוימים יתקיימו עם השתלמות מנהלים רב מגזרית.

משה טור פז: עשינו קול קורא, לא חייבנו אף אחד, כל המנהלים בעיר, יש לנו 700 בתי ספר אז הייתי חייב לבחור, לא יכולתי את כולם, אבל הגדרנו 50 בתי ספר ומראש קבענו מכסה לפי מגזר, שזה לא היה מקובל בעיר, היו 12 דתיים, 12 חילוניים, 12 חרדיים ו-12 ערבים והשארנו עוד שניים למי שירצה יותר.

משה טור פז: ואז עשינו את השתלמות המנהלים הראשונה על נושא הקהילה, זה היה נושא ניטרלי שמתאים לכולם, ובהשתלמות הראשונה נכנסנו לחדר 50 המנהלים הנבחרים ובסוף ההשתלמות הם אמרו: אתה יודע, זו פעם ראשונה שאנחנו יושבים באותו חדר, תמיד היה לנו לפי מגזר.

משה טור פז: גם היינו צריכים תרגום לערבים, כי לא כולם ידעו שפה ברמה מספיק גבוהה.

משה טור פז: וגם החרדים באו וישבו בחדר, כי זו הייתה השתלמות והיא הייתה מגובת תקציב, כלומר היה תקציב גם לבית הספר, אבל בתנאי שהמנהלים משתתפים בהשתלמות.

משה טור פז: ומאותו יום ייסדנו את הכיוון הזה.

משה טור פז: אז זו תובנה אחת, זה אליכם.

משה טור פז: התובנה השנייה, אני 35 שנה בעסק של מפגשים, מאז שהייתי תיכוניסט, אחר כך מדריך בגשר, אחר כך מדריך למורים מתנחלים ופלסטינאים ובסוף בתור מנהל בית ספר ומנהל מחלקת חינוך.

משה טור פז: פגשתי המון פרויקטים, כולם טובים, אני אגיד לכם בעיניי מה הכי טובה, היום יש בישראל 200 בתי ספר שנפגשים לא סביב מפגש אלא סביב למידה.

משה טור פז: זה מודל שלמדנו בצפון אירלנד.

משה טור פז: בקצרה, הצפון אירים הרגו אחד את השני הרבה יותר מאיתנו, הקתולים והפרוטסטנטים, למרות שכשאנחנו מסתכלים אנחנו לא מבדילים בין קתולי לפרוטסטנטי ובטח אי אפשר לזהות אותם, אבל הם הרגו אחד השני מאוד באכזריות עד שנת 1998, שנחתם הסכם שלום, ואז פרופסור לחינוך דווקא, שזה בא מהאקדמיה, זה לא קורה הרבה, הוא בא עם רעיון איך מחברים.

משה טור פז: הוא בא למנהלי בתי הספר והוא שאל אותם מה חסר להם, ונגיד הוא מצא שני בתי ספר שרצו להקים מעבדת כימיה ולהוסיף שעות כימיה כי לא היה להם במערכת, הוא אמר סבבה, הוא הביא תרומה או כסף עירוני ואמר: בסדר, אבל תקבלו רק אם אתם ביחד.

משה טור פז: כלומר הם התחילו להפגיש תלמידים סביב למידה.

משה טור פז: ואצלנו, אנגלית זה הנושא הכי חזק בישראל היום והיום יש 200 בתי ספר בישראל שנפגשים אחת לשבוע, לא כל התלמידים, אלא כיתה או שתי כיתות סביב למידה של משהו.

משה טור פז: היה עוד שינוי אחד שהם עשו, הם חייבו אותם לבוא לבית ספר אחד של השני, למה?

משה טור פז: כי כששאר הילדים, 2,200 הילדים, רואים בנות דתיות פתאום והן לא זומביות, הן לא חייזריות, הן כמונו, רק מבית ספר אחר.

משה טור פז: ובצפון אירלנד יש תלבושת אחידה אמיתית, לא כמו אצלנו, אז אצלם לפי הצבע של הז'קט אתה מזהה ילד מאיזה בית ספר הוא, אז הם באים עם הז'קטים, פתאום אתה רואה בבית הספר הקתולי ילדים עם ז'קטים פרוטסטנטים ולהיפך.

משה טור פז: וזה שבר להם – הם עשו מחקרים, כבר 14 שנה הם עושים את זה והחזון שלי הוא שזה יגיע לישראל.

משה טור פז: כלומר מסביב ללמידה.

משה טור פז: יש ועדה ששרת החינוך הקימה לפני שבועיים שעוסקת בחיים משותפים, עומד בראשה אבי דנון, משנה למנכ"ל משרד החינוך, שנועדה לבחון איך מחזקים את החיים המשותפים.

משה טור פז: קודם כל תעביר את התובנות שלהם, הן שוות לא פחות משלי, אבל אני אומר לכם שאם תצליחו לעשות משהו קבוע מסביב ללמידה שהיא צורך הדדי, ואולי יש לכם את זה כבר, בעיניי זה עוד מדרגה ואפשר להגיע לשם.

מרים חדד: אני רוצה להגיד, קודם כל אני מאוד מסכימה איתך.

מרים חדד: כשעשינו את התערוכה על ירושלים בין הדתיים לחילוניים אז תוך כדי עבודה התלמידים למדו אחד על השני.

מרים חדד: זאת אומרת זה לא היה ברמת שיח, אלא זה היה ברמה של פתאום התלמידים מצביה נחשפו לזה שיש אצלנו נוצרים בבית הספר, ילדות רוסיות, בנות רוסיות שהן נוצריות.

מרים חדד: זה היה להם כזה מוזר פתאום לעמוד ולצייר את ירושלים מההיבט החילוני ומההיבט הדתי.

מרים חדד: אני חושבת שבאמת ממפגש למפגש הם למדו להכיר, ללמוד.

מרים חדד: וזה באמת, כשיש פרויקט משותף, המפגשים של שיח הם טובים, אבל כשיש פרויקט מאחד זה תהליך, אתה לומד להכיר ופתאום הילדה או הילד שישבו ליד, זה כבר לא איזה מפלצת שיושבת ליד, אלא זה ילד, בן אדם, זה קיבל משמעות אחרת לחלוטין.

משה טור פז: זה יפה.

משה טור פז: גם הקורונה עשתה לנו הרבה דברים רעים, אבל אחד הדברים שהיא עשתה טוב זה שבלמידה המשותפת, ככה נקרא הפרויקט הזה, 'למידה משותפת', אז כשאתה עושה את זה היברידי אתה חוסך הסעות וחוסך עוד.

משה טור פז: זה לא אותו דבר כמו פנים אל פנים, אבל הם התחילו לעשות חלק מהמפגשים כשהילדים יושבים בבית הספר ועושים קבוצתי או אישי במחשב.

משה טור פז: זו עוד דרך.

אבי שיש: אגב, פדגוגיה היברידית זה בעצם דבר שמכנס סביב מקצוע, במיוחד בתיכון שיש מגמות ויש בחירה של תלמיד את מה שהוא רוצה ללמוד, ואם אתה מייצר סביבה כזאת אז ברור שהחיבורים יכולים להיות פה בין ממלכתי וממלכתי דתי.

אבי שיש: כמו שיש בפיזיקה, אבל זה לא היברידי.

בועז קולומבוס: אני רק אגיד שיש פרויקט סביב מטלת הביצוע באזרחות שמאפשר בקול קורא לעשות את זה בשיתוף פעולה בין בתי ספר ממלכתיים וממלכתיים דתיים, כתפיסה.

בועז קולומבוס: אפשר לבחור נושאים שקשורים לליבת הדיון וגם להגיע לשיח וגם לפעמים לקונפליקט, אבל בצורה מבוקרת ותהליכית סביב מטלת ביצוע באזרחות.

בועז קולומבוס: ואם כבר יש תשתית של קשר אפשר לקחת את זה לשם.

בועז קולומבוס: ועוד משפט אחד, להפגיש תלמידים זה קל יחסית, להפגיש צוותים זה יותר מורכב.

בועז קולומבוס: אני חושב שגם על זה אסור לנו לוותר.

בועז קולומבוס: מקום שבו התלמידים נפגשים צריך גם לייצר מרחב שהצוות נפגש ולפעמים זה עם ווליום קצת יותר מורכב, אבל גם על זה אסור לוותר בעיניי.

יואב קיש: סיפרתי לך על מגוון האוכלוסייה של המורים אצלנו, אז במפגשים אצלנו, רחובות היא עיר גדולה, אבל עיירה קטנה, שטייטל, אז מה שאני רוצה להגיד זה שהמורים שמגיעים, תמיד יש אחד או שניים שמכיר, שיודע, שלמד, והחיבורים האלה כל כך יפים.

יואב קיש: אם לא יהיה חיבורים בצוות אז זה לא יקרה.

זהר בלום: כשמדברים על רחובות, על סבלנות וסובלנות, שזה דבר שמאוד מאוד מאפיין, ואמרנו קודם על 13% או 14% שלא עולים בין ו' ל-ז', הם נכנסים בעצם לבתי הספר האלה.

זהר בלום: אני נותן בכוונה דוגמה של בית ספר שלא נמצא פה, בית ספר למדעים, אחוז מאוד מאוד מאוד גבוה מהציבור הדתי לאומי עם כיפה, עובר שם בין ו' ל-ז', אבל גם בין ט' ל-י', עוברים לממלכתי.

זהר בלום: לכן בית הספר אמר: אנחנו עם הסבלנות וסובלנות.

זהר בלום: למשל המסע לפולין הוא מסע שומר שבת, למרות שבית הספר הוא חילוני לחלוטין.

זהר בלום: אז הרבה מאוד החלטות עירוניות היו שאנחנו עושים מסע שומר שבת ועם כל הדברים האלה.

זהר בלום: גם אצל אבי, הדגש לקחת את הילדים ולישון בכוונה בקרקוב במרכז בשביל שכולם יוכלו לעשות ברגל את הכול, זה באמת כדי לכבד את כולם, שזה דבר שמאפיין את העיר.

יואב קיש: אתה מבין את זה?

יואב קיש: זה בא מלמעלה, יש כאן איזה שהוא ציר של חשיבה, של התארגנות סביב הערך הזה שלא משאירים אף אחד.

משה טור פז: חברים, קודם כל שלום לכולם, לכל מי שהצטרף, שמי משה טור פז, כולם קוראים לי קינלי, חבר ועדת חינוך ובאתי בהזמנתו של זהר ושל החמ"ד, בועז והצוות שלו, קצת ללמוד את מערכת החינוך של רחובות בכלל והממלכתי דתי בפרט.

משה טור פז: אני ראש ועדת המשנה לחינוך דתי.

משה טור פז: יש לי נושא כללי שאני עוסק בו הרבה שנים, כאמור 35 שנה, אבל גם בכנסת, והוא החיבורים בחברה הישראלית.

משה טור פז: אני אמור לנסוע, אם נגמור הצבעה בכנסת, ביום שלישי עם חבר הכנסת פינדרוס מיהדות התורה לדובאי.

משה טור פז: החברוּת היא עוד מהיותי ראש מחלקת חינוך בעיריית ירושלים והוא היה חבר מועצה, סגן ראש עיר.

משה טור פז: אז זה רק מראה לכם, קואליציה, אופוזיציה, חרדים, דתיים, בסוף העולם הוא קצת יותר מורכב מזה ואנחנו הולכים לפגוש לבנונים, סורים ואמירתים בדובאי כי זה מדינות המזרח התיכון שמסביב לים התיכון.

משה טור פז: אני אומר כאן משפט כללי, שלא קשור לוועדה, בעיניי המשימה מספר אחת של מערכת החינוך, מספר אחת, יותר מבגרויות, יותר מציונים, יותר מנשירה, היא היום חיבורים בחברה הישראלית.

משה טור פז: אני יודע שרחובות היא עיר שהיא יחסית מפותחת בזה, אני קורא לכם, ללא קשר למגזרכם, מקומכם, לעשות כמה שיותר בעניין הזה.

משה טור פז: את חטאיי אני מזכיר היום, הייתי מנהל תיכון שש שנים, זה היה בית ספר דתי, הצלחתי לא רע בקשר הדתי חילוני, הצלחתי לא רע בקשר הקיבוצניקים, מושבניקים, בית שאנים, פתחתי אותו לילדי העיר בית שאן, זה בעיניי אולי ההישג הכי חשוב שלי כמנהל בית ספר, נגיד בציר היהודי ערבי והחרדי לא הצלחתי בכלל.

משה טור פז: כלומר לא הצלחתי שם לייצר חיבורים.

משה טור פז: בירושלים היה לי כבר יותר קשה, כי כמה שירושלים מקוטבת יש בה את כולם ואיכשהו זה הפך להיות הדנ"א.

משה טור פז: היום, עשר שנים אחרי שנכנסתי, זה כבר חלק מהדנ"א העירוני, אבל באמת אני אומר, 95% מהתלמידים בישראל מעידים שלאורך כל שנות לימודיהם הם לא יפגשו ילד ממגזר אחר, אלא אם כן הם עוברים, כמו שאתה אמרת, זהר.

משה טור פז: לכן אני חושב שזה ממש צו מוסרי, חברתי, ערכי ממדרגה ראשונה וכל בית ספר יעשה כחוכמתו והבנתו.

משה טור פז: אמרתי, הניסיון שלי, לפני 20 שנה יצאתי למבצע 'חומת מגן', הייתי אז מ"פ במילואים, לחמנו בטול כרם, חוויה קשה במובן הלוחמני של המילה, וחודש אחרי זה טסתי להנחות מעגל עבודה באנטליה של מורים מקדומים ומורים משכם.

משה טור פז: לא פרויקט שלי, אבל גייסו אותי לזה.

משה טור פז: ככה חודש אחרי 'חומת מגן' מצאתי את עצמי באנטליה עם 15 מורים כאלה ו-15 מורים כאלה.

משה טור פז: לא קל, לא עישנו מקטרת שלום ולא שעשינו הסכם שלום, המחלוקות נשארו, אבל ההבנה שזה חייב להיות היא הכרחית.

משה טור פז: (בהמשך הסיור)

רחל בן יצחק: אנחנו נציג שני בתי ספר פה, את ישיבת הדרום וישיבת עמיחי, אנחנו נסיים פה ונעבור להמר.

דוד פסטין: שלום, אני אעשה בקצרה איזה שהיא סקירה.

דוד פסטין: אני דוד, מנהל חטיבת הביניים בישיבת אמי"ת עמיחי.

דוד פסטין: אני אסקור בקצרה את הישיבה.

דוד פסטין: זו המצגת שהצגנו בפרס החינוך המחוזי.

משה טור פז: אבל אם אתה יכול להגיד לי מיקוד גם בנושא הרישום זה יעזור.

דוד פסטין: אוקיי.

דוד פסטין: אלה עיקרי הדברים.

דוד פסטין: בגדול תפיסת בית הספר, מה שנקרא החזון שלנו, הוא סביב להיות הולך וגדל, כלומר האמונה היא שכל מי שנכנס בשערי המוסד, בשערי הישיבה, צריך לגדול, כולל צוות, כולל תלמידים, ולא רק לגדול, אלא להיות הולך וגדל באמצעות תהליך של צמיחה וגדילה.

דוד פסטין: לכן זו גם המתודה של ההצגה.

דוד פסטין: אלה בגדול המספרים מבחינת זכאויות, מבחינת היחידות, מבחינת האכלוס, כמות התלמידים וכמות אנשי הצוות.

דוד פסטין: לא נעלה את המספרים, אבל הם מוצגים למי שירצה להרחיב.

דוד פסטין: מבחינת תעודות הבגרות, אלא היחידות שבהם אנחנו עוסקים, אלה האשכולות, המגמות.

משה טור פז: מעניין, אשכול ב', הערבים צריכים לבחור בין ערבית, מחשבים וסייבר, נכון?

דוד פסטין: כן, זו אולי אחת הנקודות הרגישות היום המגמות.

קריאה: משם מגיעים ל-8200.

קריאה: אלה כרטיסי הטיסה.

משה טור פז: ב-8200 יגידו לך: רגע, למה אתה מחייב אותם לבחור בין ערבית לבין סייבר?

דוד פסטין: השנה זה כבר לא יקרה כי אנחנו מבינים שיש נקודה מאוד רגישה, כאלה שרוצים ללמוד גם מחשבים וגם ערבית, כי זה בעצם זה מכניס אותם ל-8200 אז יוכלו ללמוד גם וגם.

דוד פסטין: והתחלנו את זה כבר מכיתה ט', כלומר כבר בכיתה ט' הקמנו טרום מגמת ערבית כדי להכין.

דוד פסטין: אלה בגדול הנושאים של ההצגה, אני לא אתעכב על כל הדברים.

דוד פסטין: אלה בעיקר תמונות סביב הנושאים המרכזיים.

דוד פסטין: אז בגדול הדבר המרכזי בישיבה זה כל מה שקשור לתורה, לתורה ואהבה.

דוד פסטין: לימוד תורה שהוא לא רק מה שחייב, אלא גם לפני זה.

דוד פסטין: דיברנו קודם על שיתופי הפעולה והדגשתם את הסיפור הזה של שיתוף סביב למידה.

דוד פסטין: מה שאנחנו עושים היום בשיתוף סביב למידה זה שיתוף פעולה דווקא עם בתי הספר היסודיים סביב לימוד התורה, אנחנו קוראים לזה 'התורה המחברת'.

דוד פסטין: יש לנו שלוש תקשורת בישיבה, כיתות נערים על הרצף האוטיסטי שהם אצלנו.

דוד פסטין: הם אצלנו, לא צריך ללכת רחוק.

דוד פסטין: יש זמן שבועי שבו לומדים ביחד, כלומר יש חברותא של תלמיד עם תלמיד מכיתת תקשורת ויש גם חברותא עם בתי הספר היסודיים.

דוד פסטין: כיוון שיש בנות, אז הר"מ של הכיתה הולך להעביר שיעור לבנות והבנים הולכים לעשות חברותא עם התלמידים שלנו.

דוד פסטין: זה החיבור שקורה פה סביב הדבר הזה.

דוד פסטין: יש פה כל מיני פרויקטים, שלא נתעכב עליהם, אני עובר לעולם הפנימי הרגשי.

דוד פסטין: פה אני מבקש להדגיש את הסיפור הזה של 'מרחבי הצמיחה'.

דוד פסטין: כיוון שדיברנו על להיות הולך וגדל אז יש זמן מובנה במערכת שבו צומחים בתחומים שונים.

דוד פסטין: צומחים בתחום של מוזיקה וצומחים בתחום נגרות ויש עוד המון המון קורסים.

דוד פסטין: מה שעשינו זה פשוט שאלנו את המורים במה הם טובים, מה הם אוהבים, מה הדרייב שלהם, אז יש לנו אחד שאוהב קשתוּת, אחד שאוהב נגרות ואחד שאוהב - - -

משה טור פז: כמה תלמידים יש לכם בכיתה ז' היום?

דוד פסטין: 112.

משה טור פז: ומה הייתה האופציה השנייה שלהם?

משה טור פז: אם הם לא היו לומדים אצלך איפה הם היו לומדים?

משה טור פז: ומה השיקול שלהם?

משה טור פז: למה הם באים אליך?

דוד פסטין: יצא לי לראיין לא מעט לאחרונה מתמודדים לכיתה ז' וזו שאלה שאני שואל תמיד, למה אתה מעוניין.

קריאה: כמה ביקשו להגיע?

קריאה: כמה ראיינת?

דוד פסטין: קרוב ל-300.

קריאה: 300 התראיינו ו-112 הגיעו?

משה טור פז: יש כאלה שאתה אומר להם לא?

קריאה: לא הוא, הרשות אומרת.

משה טור פז: אתה אומר למישהו שרוצה להגיע לעמיחי שהוא לא יכול?

זהר בלום: אם הוא לא תושב העיר.

משה טור פז: אוקיי, אבל תושב העיר שרוצה עמיחי יקבל בהכרח?

רחל בן יצחק: מי שרוצה עמיחי ואין לנו בעיה של מכסה, אז - - -

משה טור פז: אבל אני שואל, יש לך אובר ביקוש.

רחל בן יצחק: יש אובר ביקוש ואז אנחנו עוברים להגרלה.

משה טור פז: על סמך מה אתה ממיין אותם?

דוד פסטין: אני לא באמת ממיין, אני יכול להמליץ לרשות.

דוד פסטין: אני ממיין הישגים, תעודות.

משה טור פז: אבל בסוף איך נקבע?

דוד פסטין: זו סוגיה שאנחנו עוסקים בה כעת.

משה טור פז: ב-112 יש גם כיתת תקשורת?

דוד פסטין: לא, בנוסף יש תקשורת.

משה טור פז: אז זה ארבע כיתות?

דוד פסטין: זה ארבע כיתות, שלוש פלוס תקשורת.

קריאה: כמה מהעיר וכמה מבחוץ?

דוד פסטין: 90% מהעיר, אבל בסוף יש לנו גם רשויות מהסביבה שאנחנו צריכים לתת להם מענה, כגון מזכרת בתיה.

משה טור פז: שוב, כשאתה דוחה ילד על סמך מה אתה דוחה אותו?

דוד פסטין: ילד שהוא תושב חוץ אני יכול להחליט כן או לא, מבחינת תושבי רחובות זו החלטה של הרשות.

משה טור פז: ועל סמך מה אתם דוחים?

רחל בן יצחק: אנחנו לא דוחים בגדול.

רחל בן יצחק: אם בית הספר מתריע על ילד ואומר: תשמעי, רחל, זה ילד שאני חושב שיהיה לו מאוד קשה להיות ביום לימודים כזה ארוך אז אני הרבה פעמים מזמינה ילדים ושואלת אותם.

רחל בן יצחק: אם אני רואה שהם ממש מתעקשים הם נשארים, הם יקבלו.

דוד פסטין: מה שקורה בדרך כלל שמי שמתעקש, למרות שאנחנו אומרים לו שהעומס הוא גדול מדי, הדרישה היא מאוד מאוד גדולה, בסוף הוא –

משה טור פז: 112 ילדים זה ארבע כיתות?

דוד פסטין: לא, שלוש כיתות מאוד מלאות.

רחל בן יצחק: אולי תגיד להם איך אתם לומדים אצלכם, שיטת הלימוד היא אחרת.

דוד פסטין: צריך להגיד שאנחנו לומדים במרחבים, אלה לא כיתות רגילות.

דוד פסטין: יש לנו גוגיות.

משה טור פז: ילדים עוזבים אותך בין חטיבת ביניים לתיכון?

דוד פסטין: יש עזיבה בין ח' ל-ט', אבל זה תמיד לפנימיות.

משה טור פז: כמה עוזבים אותך?

דוד פסטין: אחדים.

משה טור פז: אבל אתה 470 בכל בית ספר.

משה טור פז: אם אתה 112, תכפיל 112 בשש היית צריך להיות קרוב ל-700.

דוד פסטין: 112 זה חריג.

דוד פסטין: זה בשנתיים האחרונות.

רחל בן יצחק: זה הולך וצומח.

משה טור פז: השנתונים הגדולים שלך זה שתי כיתות?

דוד פסטין: כן.

משה טור פז: ומי שעוזב אותך אתה מאבד תלמידים מאוד חזקים?

דוד פסטין: לפעמים, כן.

דוד פסטין: יש סיטואציה שתלמידים מאוד מאוד חזקים רוצים את הפנימייה, הם רוצים יום מלא של תורה.

משה טור פז: אז אתה מאבד אותם.

משה טור פז: זה מחליש אותך לקראת ט'?

משה טור פז: לא.

משה טור פז: ואתה קולט גם ילדים ב-ט'?

דוד פסטין: כן, מבחוץ בדרך כלל.

משה טור פז: לא, מאיפה הם באים?

דוד פסטין: לרוב מיד בנימין.

משה טור פז: ביד בנימין לומדים עד ח'?

דוד פסטין: לא, הם עוזבים שם והם באים לכאן.

משה טור פז: מיועד אהרוני הם באים אליך?

דוד פסטין: כן.

משה טור פז: למה?

משה טור פז: מה פחות מתאים להם שם?

דוד פסטין: ממה שאני שומע, הישיבה שם מצטיינת - - -

קריאה: אני אענה לך.

קריאה: א', תמיד הדשא של השכן ירוק יותר, בלי שום קשר לשום דבר.

קריאה: ב', האוריינטציה שם מאוד מאוד ישיבתית.

דוד פסטין: אנחנו מקום עם מצוינות לימודית מאוד גבוהה, בין אם התוצאות ובין אם זה שיטת הלמידה המיוחדת שלנו, זה עושה את השם, אנשים באים בשביל זה.

אורלי בטיטו: מנהל בית הספר, הרב שמעון שושן, הוא הבין בשנתיים האחרונות שקבלה של תלמידים שהם לא בדנ"א הטבעי שלהם והם חלשים גם לימודים הם יכולים בהחלט להעצים אותם ולהרים אותם.

רחל בן יצחק: לתת להם מענה.

משה טור פז: יש החלטה לפתוח את הדלתות יותר?

אורלי בטיטו: נכון.

משה טור פז: מי שלא מתקבל לא אליך ולא אליך, לאן הולך?

רחל בן יצחק: אמי"ת המר.

משה טור פז: עוד שאלה, קורונה, נשירה סמויה, כמה אחוזים אצלך?

דוד פסטין: קטנים מאוד.

דוד פסטין: אבל עבדנו מאוד קשה בשביל זה.

דוד פסטין: פשוט החלטנו באיזה שהיא החלטה אסטרטגית, בסבב הראשון, שאנחנו פשוט לא מוותרים על אף אחד, אם זה כולל ללכת לתלמיד הביתה, או להביא את ההורים שלו, אם זה מפגשים בחוץ, פשוט לא מוותרים על אף אחד.

דוד פסטין: מה שקרה, כתוצאה מהדבר הזה לא איבדנו אף אחד.

משה טור פז: אף אחד?

משה טור פז: אין לך נשירה סמויה בבית הספר?

דוד פסטין: לא היה לנו בתקופת הקורונה, בכלל.

משה טור פז: זה מאוד חריג, מאוד מאוד חריג.

דוד פסטין: פשוט מיקדנו את כל המחנכים לדבר הזה, אנחנו בעצמנו, רוב הזמן מצאתי את עצמי - - -

משה טור פז: לא היו קשיים רגשיים אצל תלמידים שלא - - -

דוד פסטין: בוודאי שכן.

אורלי בטיטו: ברוב בתי הספר שלנו בחמ"ד ברחובות לא הייתה נשירה סמויה עקב קורונה.

רחל בן יצחק: אני יכולה להגיד לך שהמעברים שקורים לי זה כאלה שכבר לא דתיים ומבקשים לעזוב.

משה טור פז: כן, זה אני מכיר, אבל סביב רגשי?

דוד פסטין: עד היום, עד עכשיו אנחנו מתמודדים עם קשיים רגשיים.

אורלי בטיטו: נכון, יש יותר בעיות רגשיות, אבל מטופלות, זה לא שבגללן אנחנו מאבדים את התלמיד.

דוד פסטין: צריך לומר בכנות, ההתמודדויות שיש לנו השנה, בכיתה ז' בעיקר, תלמידים שלא חוו את כיתה ה' בעצם סביב משמעת, סביב הרגלי למידה, סביב רגשי, זה משהו שאנחנו לא חווינו אף פעם.

אורלי בטיטו: זה מורכב יותר.

משה טור פז: קיבלתם את הסל הרגשי עכשיו?

דוד פסטין: כן, אנחנו משתמשים בו.

משה טור פז: ואת סל השתלמות צוות קיבלתם גם?

משה טור פז: לא זוכר איך קוראים לו, סל גמישות המנהלים להשקיע בצוות שלהם?

דוד פסטין: כן, 'באים בטוב', בוודאי.

דוד פסטין: אנחנו משתמשים בו, פיצלנו קבוצות, בגלל הכיתות הגדולות, הבאנו מורים נוספים כדי לפצל כיתות.

משה טור פז: אם בית הספר ממשיך ככה אז אתה מגדיל את עצמך בכמעט 50% בשנים הקרובות.

דוד פסטין: נכון, זה אולי האתגר הגדול, אין לנו מקום פיזית.

זהר בלום: זה חוזר למינהל הפיתוח שלא מכיר.

משה טור פז: אתה יודע מה אתה צריך לבקש ממינהל הפיתוח, אתה צריך לבקש שכמו ב-2018-2017 ייתנו לך לבנות על חשבון הרשות בהתחייבות שהם יחזרו לך.

זהר בלום: לא, הם לא מוכנים להכיר בצורך, למה?

זהר בלום: כי הם אומרים שיש ילדים לא מהמיפוי לפעמים.

דוד פסטין: אחד האתגרים שלנו עכשיו, הדבר שאנחנו שוברים עליו את הראש, זה איפה.

אורלי בטיטו: איפה שמים אותם.

דוד פסטין: אין לנו מקום.

דוד פסטין: כיתות תקשורת הולכות לגדול.

דוד פסטין: קיים סיכוי שנקבל כיתה נוספת.

אורלי בטיטו: כיתה נוספת, כיוון שהם מוכשרים אצלנו לסיפור של תקשורת ברחובות.

משה טור פז: ניתן לך להציג מהר, אבל הבנת שאת השאלות שמעניינות אותי כבר שאלתי.

דוד פסטין: אני כן רוצה לדבר רגע על הפדגוגיה, כי זה המענה שלנו.

משה טור פז: איך אתה מארגן 112 ילדים?

דוד פסטין: אז יש לנו מרחב למידה, זה לא כיתה.

דוד פסטין: זה מרחב מאוד גדול עם חלונות זכוכית, הלמידה בנויה על לנסות להוריד למינימום את שלב ההרצאה, כלומר אנחנו מנסים לבנות בית מדרש - - -

משה טור פז: כמה מורים יש לך על 112 ילדים ברגע נתון?

דוד פסטין: ברוב המקצועות יש לי מורה נוסף.

משה טור פז: כלומר ארבעה מורים על שלוש כיתות?

דוד פסטין: יש אפילו מקומות עם חמישה.

דוד פסטין: באנגלית ומתמטיקה יש חמש הקבצות.

דוד פסטין: אנחנו משתמשים במשאבים שאנחנו מקבלים, בשעות תוספת וכדומה כדי להביא את המורים האלה, מתוך הבנה שאנחנו צריכים לעבוד בכיתות קטנות מאוד.

דוד פסטין: ישנם מקצועות שלא, אבל רוב המקצועות, 85%, אנחנו עובדים עם מורה נוסף לפחות במרחבי למידה.

דוד פסטין: מרחב למידה יכול לכלול למידה מגוונת, כלומר יש תלמידים שצריכים שנדבר אליהם אז נדבר אליהם, יש תלמידים שצריכים ללמוד בחברותא ילמדו בחברותא, תלמידים שצריכים הקניה עם מחשב יעשו הקניה עם מחשב.

דוד פסטין: אנחנו משתדלים שכשיש שיעור גמרא יהיה שיעור גמרא לכולם, כלומר כולם נכנסים ביחד, בשיעור תורה כולם נכנסים ביחד, ויש שכבה לומדת.

דוד פסטין: זה לא כיתה לומדת, זה שכבה לומדת.

דוד פסטין: כך אנחנו נותנים מענה להיבט הזה של הכיתות הגדולות וגם יש פדגוגיה חדשנית.

דוד פסטין: אנחנו מכשירים את המורים לעשות את הדבר הזה.

דוד פסטין: אלה מרחבי הצמיחה שאנחנו בונים.

דוד פסטין: קצת לסבר את האוזן מה קורה במרחבי הצמיחה.

דוד פסטין: יש זמן בשבוע, חילקנו את זה למרחב לב ודעת.

דוד פסטין: לב זה כל מה שקשור לטיפול הרגשי, למענה הרגשי, ודעת זה מיומנויות של המאה ה-21.

דוד פסטין: זה פה שיעור קרטה.

דוד פסטין: זה אני, אגב.

דוד פסטין: בעוונותיי כשהייתי צעיר הייתי קרטיסט אז אני מלמד קרטה.

דוד פסטין: יש פה קורס פרמדיקים, יש אמנות עץ, נגרות מה שנקרא בלעז.

דוד פסטין: זה קורה במרחבי הצמיחה.

דוד פסטין: זה שעות, זה כרגע שעתיים, אנחנו נרחיב את זה בעזרת ה' בשנה הבאה, שעות במערכת שבהם קורים דברים.

דוד פסטין: רוב הדברים קורים על בסיס המורים שלנו, זה מורים שלנו שפשוט עושים ואז הם מלמדים מה שטוב להם.

אורלי בטיטו: זה צמיחה גם לצוות.

דוד פסטין: כי הוא מלמד את מה שהוא רוצה.

דוד פסטין: דבר אחד שחשוב לי להגיד, כי שאלת על זה בהקשרים של קורונה.

דוד פסטין: בקורונה פעלנו בשיטות המיפוי.

משה טור פז: תלמידים שהולכים לאיבוד ונראים לעתים רחוקות כמה יש לך כרגע בחטיבה?

דוד פסטין: יש לי כחמישה על כל שכבה.

משה טור פז: כלומר 5%.

דוד פסטין: כן, אבל אנחנו עליהם לגמרי.

דוד פסטין: בתקופת הקורונה הייתי עושה מיפוי כזה כל שבוע, לקחנו את התכנית של גמזו, רמזור אדום, צהוב וירוק, והיינו ממקמים את התלמידים.

דוד פסטין: ידענו שהאדומים והצהובים, אליהם הלכנו הביתה.

משה טור פז: כמה אדומים יש לך כרגע?

דוד פסטין: אמרתי, חמישה.

משה טור פז: זה ה-15?

דוד פסטין: כן.

משה טור פז: ובחטיבה העליונה המצב דומה?

דוד פסטין: לא, בחטיבה העליונה זה פחות.

דוד פסטין: אנשים מתבגרים, תופסים את עצמם.

אורלי בטיטו: הם לקראת בגרות, הם לא רוצים להפסיד.

דוד פסטין: זה לא שאין, יש, אבל בחטיבה העליונה הכיתות קטנות יותר, אני מדבר על שניים בערך לכיתה.

קריאה: כל הכיתות רגילות בחטיבה העליונה, או שיש גם כיתות מב"ר?

דוד פסטין: יש כיתת תקשורת אחת.

אורלי בטיטו: אין מב"ר.

דוד פסטין: אנחנו לא מסלילים כיתות.

דוד פסטין: כתפיסת עולם לא מסלילים כיתות.

דוד פסטין: הם גם לא יקבלו, בקושי העיר מקבלת.

אורלי בטיטו: הם לא יקבלו, הם לא עומדים בפרופיל.

זהבה לנצמן: יש לכם תלמידים משולבים בכיתות?

דוד פסטין: כן, המון.

דוד פסטין: למעט בכיתה ז' יש לנו תלמידים משולבים.

משה טור פז: מה האתגר הכי גדול שעומד בפניך היום כמנהל חטיבה?

דוד פסטין: האתגר הכי גדול שלי זה שכבת ז' השנה, הם מאתגרים אותנו באופן מיוחד בכל מה שקשור להרגלי למידה, משמעת.

דוד פסטין: אני עוסק בדברים שלא עסקתי בהם בשלב הזה של השנה.

משה טור פז: ה'-ו' הם היו בקורונה.

דוד פסטין: והם גם כיתות גדולות.

דוד פסטין: זה מאוד מעסיק אותנו.

דוד פסטין: זה לוקח אותך באופן שוטף ליום יום התמידי ואתה מנסה לווסת את הפער בין להסתכל קדימה לבין היום יום.

דוד פסטין: זה משהו שמאוד מאתגר אותנו.

משה טור פז: אוקיי.

משה טור פז: סיכום.

דוד פסטין: סיכום הדברים, אני דווקא אסכם בפיתוח הצוות.

דוד פסטין: פיתוח הצוות שלנו בנוי גם סביב נושא הבחירה, סביב נושא הצמיחה האישית, כי אנחנו מבינים שמה שעושים לצוות אוטומטית מוקרן, אתה לא צריך לעבוד גם עם תלמידים, ברגע שאתה עובד עם צוות הצוות עובד.

דוד פסטין: הצוות שלנו, ברוך ה', הוא צוות מצוין, בגלל זה הביקוש הגדול כי הצוות מאוד מחויב לעבודה.

משה טור פז: יישר כוח.

רחל בן יצחק: תודה רבה רבה, הרב דוד, יישר כוח גדול.

רחל בן יצחק: הרב טברסקי, בבקשה.

דוד טברסקי: אני חושב שהאידיאל שלנו והחזון שלנו, עוד מעט נגיע לזה.

דוד טברסקי: דבר ראשון, קינלי, אנחנו עבדנו ביחד בירושלים.

משה טור פז: כן.

דוד טברסקי: בקרית נוער, כשאני ניהלתי את החטיבה.

דוד טברסקי: איך אנחנו מדברים על מצוינות כשהגמרא היא אבן הדרך וכשאנחנו מדברים על לימוד תורני אנחנו מדברים על לימוד הגמרא.

דוד טברסקי: זאת אומרת לימוד הגמרא הישיבתי, כיתות בית מדרש, זה בדנ"א של הישיבה, איך אנחנו בסופו של דבר מחנכים אותם כשהם מגיעים לישיבות, 95% מגיעים לישיבות הסדר, ישיבות גבוהות, מכינות, אני חושב שמה שהוספנו בשנים האחרונות זה באמת לדבר על מצוינות בכל התפיסה.

דוד טברסקי: לא רק במקום הלימודי של גמרא.

דוד טברסקי: ישיבת הדרום דוגלת בחינוך, לאהבת תורה, לעבודת ה', באווירה מעצימה ומכילה על ידי בנייה ערכית ואישיותית מתוך חינוך לאחריות.

דוד טברסקי: מהמקום של אחריות ויצירת תחושת שייכות הם באמת מרגישים בישיבת הדרום, הסלוגן שלנו היה ישיבה שהיא בית.

דוד טברסקי: ארוחת הצהריים הישיבתית שעדיין קיימת שם, שבתות ישיבה שקיימות שם, החגים.

דוד טברסקי: ובכלל אנחנו רואים את ישיבת הדרום כמגדל אור תורני.

דוד טברסקי: פה אני רץ דווקא לסוף, יש הרבה אירועים שאנחנו עושים בישיבת הדרום שהם מגדל אור תורני לכל העיר.

דוד טברסקי: למשל הושענא רבא, יום העצמאות שאנחנו עושים לכל תנועות הנוער, ליל שבועות, מדרשת שבת.

דוד טברסקי: הבאתי פה רק כמה דוגמאות.

דוד טברסקי: הסלוגן שלנו: מישיבת הדרום תצא תורה.

דוד טברסקי: אותו דבר, פתחנו עכשיו חדר בריחה על נושא שמיטה, לכל העיר.

דוד טברסקי: השמיטה היא נושא כבד ללמד, העירייה בדיוק חנכה את זה, זהר היה שם בשבוע שעבר, איך אנחנו מלמדים את השמיטה בצורה חווייתית, לא רק אסור-מותר, אלא בצורה הרבה יותר כיפית ויותר נעימה.

דוד טברסקי: אז המקום הזה של ישיבת הדרום של משם יוצאת התורה.

דוד טברסקי: יש לנו רבנים של צהר שהם מחתנים גם את הבוגרים שלנו וגם מכל העיר, הדרכת חתנים מתוך הישיבה, גם הולך להיות לנו שיתוף פעולה עם מכון פוע"ה.

משה טור פז: עוזבים אותך בין חטיבת הביניים לחטיבה העליונה?

דוד טברסקי: זה אחד הדברים שעשינו, כמעט שלא, בודדים בודדים.

דוד טברסקי: ממש כמעט שלא, מדובר על תלמיד אחד או שניים.

דוד טברסקי: עשינו עבודה מאוד מסודרת בנושא הזה ובעיקר היינו צריכים להעלות את הרמה התורנית, שבאמת אין מה לחפש בישיבות אחרות בחוץ.

דוד טברסקי: עוד מעט נדבר על המחירים ששילמנו.

זהבה לנצמן: אתה אומר שצמצמתם את המעברים בזה שהדגשתם את הרמה התורנית?

דוד טברסקי: עברו הרבה לישיבות תורניות פנימייתיות.

דוד טברסקי: שם היה עקב אכילס שלנו והיינו צריכים להראות שהנה, יש פה היצע ישיבתי טוב, חזק מספיק.

קריאה: האנגלית שם בחמש יחידות, זה 99%.

בועז קולומבוס: צריך להבין, כ-21% מתלמידי החינוך הממלכתי דתי בארץ במעבר מ-ח' ל-ט' עוזבים את השש שנתי ועוברים לארבע שנתי.

בועז קולומבוס: זה הנתון.

בועז קולומבוס: השאלה מאיפה הם באים, אבל זה 70 ומשהו מוסדות פנימייתיים לבנים ובנות ארבע שנתיים, מאלוני הבשן, לחבר'ה שלא מצליחים, עד מקור חיים לחבר'ה שרוצים את ה – כל הרצף הזה.

בועז קולומבוס: זה הנתון.

בועז קולומבוס: לכן כשאנחנו מודדים התמדה במעבר מ-ח' ל-ט' אז זה נתון שלקחנו בחשבון.

בועז קולומבוס: אנחנו כמדינה מאפשרים אותו, אז אנחנו לא יכולים לצפות לנתוני התמדה של 100%.

משה טור פז: ברור.

דוד טברסקי: אז זה אחד הדברים שעשינו, א', להעלות את רמת המצטיינים שעבדנו עליה בצורה מאוד מאוד סדירה וטובה ואת הארבע-חמש יחידות מתמטיקה ואנגלית.

דוד טברסקי: כל מיני תכניות מצוינות ברמת הקודש.

דוד טברסקי: כל זה ברשות.

דוד טברסקי: אנחנו מדברים המון על מקום של הרשות בישיבה.

דוד טברסקי: יש לימוד לפני התפילה, אחרי התפילה, באמצע, סדר ערב, סדר בוקר, זאת אומרת יש המון דברים שאנחנו עושים במהלך הישיבה, רשות, מי שרוצה.

דוד טברסקי: שני מסלולים ראשיים יש בישיבה, ראינו שחבר'ה רוצים את המקום הישיבתי, אבל רוצים גם את הדבר הנוסף, תגבור תורני ותגבור תורני מדעי סייבר.

דוד טברסקי: היום הלכנו עם תכנית שביט של מכון וייצמן, מכון דוידסון, גם לתת את המקום המדעי.

דוד טברסקי: את סייבר נמצא ברשות אחרי הלימודים.

דוד טברסקי: פתחנו את זה לכולם, גם החבר'ה של התגבור התורני רוצים סייבר עם חברת סייבר פור יו ופתחנו את זה אחרי הלימודים.

דוד טברסקי: מגמות.

דוד טברסקי: פתחנו את זה ונתנו אפשרות.

דוד טברסקי: למרות שכולם אצלנו עושים חמש יחידות תלמוד, ואני מדגיש תלמוד, אנחנו נלחמים על זה ואנחנו סובלים מזה גם - - -

משה טור פז: הגישה של לעשות תושב"ע וללמד לשמה יותר, זה לא מתאים לכם?

דוד טברסקי: זה לא עובד.

דוד טברסקי: בדקנו את זה - - -

משה טור פז: אני שומע את זה בהרבה מקומות, עד שלא נפצח את זה –

יעקב ארביב: כשזה פנימייה וזה יותר ממוסגר יש אולי אפשרות להתחיל לשחק עם האפשרויות האלה.

יעקב ארביב: כשאתה בחור אקסטרני ואתה בחמש רוצה ללכת הביתה ויש לך עוד פעילויות - - -

משה טור פז: היה לנו דיון השבוע על רפורמת הבגרויות.

משה טור פז: אנחנו כמדינה נכשלנו במושג של לימוד לשמה, לא רק בתורה, בכל דבר.

משה טור פז: המסר הוא מה שלא בוחנים לא לומדים.

משה טור פז: בזמנו, כששי פירון ניסה את רפורמת הלמידה, זה היה הרעיון שלו.

משה טור פז: עברנו כמעט עשור ולא התקדמנו הרבה.

משה טור פז: בוא נודה על האמת, אם אנחנו לא נפצח את האירוע הזה של לימוד לשמה, ושוב, לא רק בתורה, גם בדברים אחרים, אנחנו בבעיה.

יעקב ארביב: בסופו של דבר כשאתם במשרד, לא אתה, המשרד בא ואומר שהוא נותן את אותו תגמול לזה ולזה, והילדים לא טיפשים, וההורים בטח לא טיפשים והם יודעים ורוצים לאפשר לילדים את הכי טוב הם יכולים לשלב הבא, אז אי אפשר לשחק עם זה ולתפוס את העגלה משני הקצוות.

יעקב ארביב: לשמה לשמה, אבל הם רוצים - - -

קריאה: מה האחוז שעושים תושב"ע?

דוד טברסקי: אצלנו עשרה תלמידים עושים תושב"ע.

קריאה: השאר גמרא?

דוד טברסקי: כולם תלמוד.

דוד טברסקי: אנחנו משלמים על זה מחיר לא פשוט.

זהבה לנצמן: מה זה המחיר הזה?

דוד טברסקי: דבר ראשון מספר המצטיינים.

זהבה לנצמן: זה מוריד את מספר המצטיינים?

בועז קולומבוס: ברור.

אורלי בטיטו: זה ביחס לאחרים גם.

בועז קולומבוס: זה מוריד את מספר המצטיינים, זה אומר גם כמה הם יכולים בסך הכול להשקיע.

בועז קולומבוס: זו שאלה שאנחנו מתמודדים איתה יום יום, היא לא פשוטה.

משה טור פז: אני חושב שהיינו צריכים, בועז, זה כבר אצלכם לגמרי – כשתלמידות שלי היו רוצות לעצבן אותי אז הן היו שואלות אותי, לימדתי גמרא לבגרות, אם השיעור הזה הוא לבגרות, אז הייתי אומר להן: לא, זה לחיים.

משה טור פז: לימדתי אותן שש שעות גמרא לבגרות ושעתיים גמרא לשמה.

משה טור פז: השעתיים לשמה היו הכי טובות בפער, אבל אם אנחנו לא נצליח לבצע את זה כמשהו בילד-אין, ואני יודע, זה בניגוד לרוח הדור, זה בניגוד לרוח משרד החינוך, זה בניגוד להכול, אני חושב שבלימודי הקודש אנחנו מפסידים בענק בגלל הבגרויות.

משה טור פז: בסוף בסוף התלמידים לא אוהבים את הבגרויות, הם עושים אותן כי הם צריכים ולימוד התורה לא יכול להיות בקטגוריה הזו.

משה טור פז: אני יודע, זה לחצות רוביקון, אבל האמת שאני לא חושב שהתלמידים שלנו יאהבו יותר גמרא אם הרמה של הבגרות תהיה יותר גבוהה, אני חושב שהם יאהבו את הגמרא אם נצליח להאהיב עליהם את הגמרא, וכנ"ל בתנ"ך וכנ"ל במחשבת.

משה טור פז: אנחנו באמת לא מצליחים בזה ובעיניי זה מצב נורא.

משה טור פז: דרך אגב, ישבתי עם חסיד בעלז ביום חמישי ודיברנו על האתגרים שלהם.

משה טור פז: הוא אמר לי שהם העבירו את כל הישיבות הקטנות שלהם למבחנים.

משה טור פז: כל שבוע עושים מבחן.

משה טור פז: אמרתי לו: תגיד לי, הם לא שונאים את זה?

משה טור פז: הוא אומר לי: לא, הם מתים על זה.

משה טור פז: אמרתי לעצמי שהם עשו טעות, הם היו צריכים להישאר בלימוד לשמה.

משה טור פז: הם עושים להם כל שבוע מבחן בגמרא כי הם רצו איכות.

משה טור פז: אני לא יודע, אני חושב שלא ככה משיגים איכות.

זהבה לנצמן: אולי אפשר לעשות את זה, כמו שיש פרויקט מעורבות חברתית, אתה בעצם רוצה לחנך ילדים להיות מעורבים בקהילה ואתה נותן להם את נקודות הזיכוי.

יעקב ארביב: זה נורא נחמד, אבל בסוף אין קרדיטציה.

זהבה לנצמן: אז כן לעשות קרדיטציה בבגרות.

יעקב ארביב: אבל מי ייתן?

יעקב ארביב: זה רק המשרד יכול או האוניברסיטאות יכולות.

יעקב ארביב: אנחנו לא יכולים להגיד, צריך להגיד לו: יישר כוח גדול, גדלת לתורה, עשית את מה שההורים שלך ציפו ממך.

יעקב ארביב: נחמד מאוד, אבל עם זה לא הולכים למכולת.

זהבה לנצמן: זה כמו בלימודי אקדמיה, יש לך שלוש יחידות על משהו.

יעקב ארביב: כן, שם יש קרדיטציה, בזה אין.

יעקב ארביב: תושב"ע ותלמוד זה אותו דבר.

משה טור פז: אתם מצליחים ללמד כסדר גמרא לשמה?

משה טור פז: על הסדר?

דוד טברסקי: הבגרות בתלמוד היא לא על הסדר, לצערי.

משה טור פז: לא, אני מתכוון האם אתם מצליחים בשגרת התלמידים להכניס להם בשבוע ממוצע מעבר לגמרא לבגרות גם גמרא לשמה?

דוד טברסקי: יש תלמידים שעושים דף יומי.

יעקב ארביב: יש המון קבוצות שלומדות תורה לשמה.

משה טור פז: באיזה אחוז?

יעקב ארביב: בכיתות התורניות שלנו, כיתה ז', ח', ט', י', חוץ מגמרא עיון לומדים על מסכת בבקיאות, כל שנה.

יעקב ארביב: זה דברים שהם לומדים אקסטרה.

משה טור פז: בי"א-י"ב לא?

יעקב ארביב: בי"א-י"ב, בגלל התלמוד והם לחוצים על ה-22 דף אני לא יכול לתת להם גם זה.

יעקב ארביב: זה גם תוספות וגם הסוגיות.

משה טור פז: אני אגיד לכם משהו, זה לא עיקר דיוננו, ואנשי הוועדה, אני מתנצל שנכנסתי פה לדיון נישתי, אבל באמת אני בטוח שאנחנו צריכים לשנות כיוון.

משה טור פז: אני לא חושב שאנחנו נצליח להאהיב לימוד תורה ביותר ויותר בגרויות יותר ויותר קשות.

משה טור פז: איך משנים פה כיוון אני לא יודע.

משה טור פז: עסקתי בזה 15 שנה בשטח, בללמד וכמנהל בית ספר, אבל המקומות היחידים שהצלחנו זה כשהצלחנו להחדיר שעות לשמה בתוך שעות החובה.

משה טור פז: היה לי רב בית ספר שהיה מלמד בהפסקות, כל מה שהוא לימד בהפסקות היה התורה הכי משמעותית, כל מה שהוא לימד בשיעורים ממש לא.

משה טור פז: אי אפשר להצליח כשזה לבגרות, זה פשוט אי אפשר.

אורלי בטיטו: זה נכון, מצד שני קשה יהיה להגיד שבמקצועות הליבה לא נמצא בכלל - - -

דוד טברסקי: לכן הלכנו על זה.

משה טור פז: זה עובד נהדר.

בועז קולומבוס: אני רוצה להציג מודל אחר.

בועז קולומבוס: תלמידים שבוחרים מגמות כמו סוציולוגיה, כמו פיזיקה, כבחירה במגמה, נבחנים לבגרות ברמה גבוהה ומספרים או נותנים ציונים גבוהים מאוד ברמת שביעות הרצון.

בועז קולומבוס: זאת אומרת אלמנט הבחירה פה הוא לא פחות משמעותי מאלמנט הבחינה.

בועז קולומבוס: ברגע שבחרת וגם לימדו אותך כמו שצריך –

משה טור פז: אתה אומר להפוך את הקודש למגמות?

יעקב ארביב: אתה צודק שאתה אומר לגבי פיזיקה, כי הוא נותן לו קרדיטציה אחר כך גם לדברים נוספים.

בועז קולומבוס: אבל גם מי שהולך למגמת ארץ ישראל, שלא נותן קרדיטציה, אבל אם המגמה היא מגמה חווייתית התלמידים נהנים להיות בה.

בועז קולומבוס: גם סוציולוגיה, וגם כאלה שלא שוות כלום, בינינו.

משה טור פז: חברים, זמננו הולך ותם ולא אמרתם כלום על הרישום.

דוד טברסקי: אני אגיד ככה, אני פותח נושא.

משה טור פז: כמה ילדים יש לך בכיתה ז'?

דוד טברסקי: 76.

משה טור פז: שתי כיתות?

דוד טברסקי: שלוש.

דוד טברסקי: נפלה לנו כיתה בשנייה האחרונה.

אורלי בטיטו: הוא פתח ואז נפלה לו כיתה.

דוד טברסקי: היינו אמורים להות 77.

משה טור פז: איך אתה סוגר את שעות התקן?

זהר בלום: הרשות עוזרת.

משה טור פז: מי נותן לך?

דוד טברסקי: זהר נתן לנו, הרשת נתנה לנו.

משה טור פז: אבל למחנך, לר"מ, אין גמול חינוך.

דוד טברסקי: נכון.

דוד טברסקי: אנחנו עוברים טלטלה בשנתיים האחרונות.

דוד טברסקי: לפני שלוש-ארבע שנים רצו לפתוח אצלנו מסלול שנקרא סנהדרין, לא הסכמנו שהוא ייפתח אצלנו.

דוד טברסקי: הוא נפתח בהמר.

דוד טברסקי: כתלמיד של הרב דרוקמן לא הסכמתי שהוא ייפתח אצלנו.

דוד טברסקי: מקום שהם דרשו הפסקות שונות, מורים שונים, גדר שונה, ארוחת צהריים.

משה טור פז: כאילו סיירת?

דוד טברסקי: לא סיירת, מסלול נפרד.

משה טור פז: כן, אבל סיירת נפרדת.

קריאה: כמו שהרב גורדין פתח באור עציון.

דוד טברסקי: נכון.

משה טור פז: כאילו הסללה פנימית.

דוד טברסקי: נכון.

משה טור פז: ולא הסכמת.

דוד טברסקי: ולא הסכמנו.

משה טור פז: מסיבות אידיאולוגיות.

דוד טברסקי: לגמרי.

משה טור פז: ואיבדת בגלל זה תלמידים.

דוד טברסקי: ואיבדנו בזה המון תלמידים.

דוד טברסקי: היום אנחנו מתלבטים מה אנחנו עושים.

זהר בלום: לא יודע אם המון.

אורלי בטיטו: הם הולכים להמר.

אורלי בטיטו: שם הם פתחו.

דוד טברסקי: הם פתחו וברוך ה' מצליח להם יפה.

דוד טברסקי: הציבור הדתי לאומי עובר, אתה מכיר את זה הכי טוב, סוציולוגית לשני הקצוות, להיות המיינסטרים - - -

משה טור פז: בשנה הבאה פותחים ישיבה.

משה טור פז: שוב, אני לא אכנס כאן למה דעתי על זה, אבל הם התייעצו איתי.

משה טור פז: תשמע, שוב, זה היפים והאמיצים של הציונות הדתית, זה מה שזה יהיה.

דוד טברסקי: לגמרי.

משה טור פז: מה יכול לקרות כשאתה פותח כיתה אחת שהרב גורדין פותח אותה בהר עציון, מה אתה מצפה שיקרה?

משה טור פז: זה לא יהיה היפים והאמיצים?

דוד טברסקי: זאת שאלה.

דוד טברסקי: כדי להיות המיינסטרים באמצע, אנחנו במצב סוציולוגי לא פשוט, אנחנו מנסים להרים את שני הדגלים של מצוינות ושל תורה, אנחנו עובדים קשה על הדבר הזה.

דוד טברסקי: בשנה הבאה, לא הייתה לנו ברירה, אנחנו פותחים כיתה ט' של מסלול פנימייתי בהדרכה של מקור חיים, בהשראה של מקור חיים.

דוד טברסקי: הבאתי ר"מ, 12 שנים במקור חיים, הרב מרדכי כהן, שהולך להקים את המסלול הזה.

דוד טברסקי: אני אומר את זה בחלום נהדר, כי אני חושב שזה יוסיף המון.

משה טור פז: מה אתם אומרים על זה?

רחל בן יצחק: אני שמחה בזה.

זהר בלום: דנו בזה לפני ביחד.

רחל בן יצחק: אני חושבת שזה יפתח להם עוד רישום.

דוד טברסקי: זה שזה יעזור לישיבה זה ברור.

זהר בלום: זה קורה בלחדש ולהתחדש ולחשוב אחרת.

דוד טברסקי: וכמו שאת אומרת, הרישום שם נפלא.

בועז קולומבוס: אני אגיד דבר אחד, בעיר או בקבוצת אוכלוסייה מסוימת, בעיניי מה שחשוב זה לשמר איזה שהוא סוג של איזון בין מוסדות.

בועז קולומבוס: אם נוצר מצב שבו יש מוסד אחד שברור שהוא קולט רק תלמידים מסוג מסוים ומוסד אחר הרבה הרבה פחות זו בעיניי הבעיה.

בועז קולומבוס: ברגע שיש תחרות, כי אי אפשר להימנע ממנה, בטח לא בציבור הדתי, אבל ברגע שברור לכל המוסדות שהם שותפים במאמץ העירוני בגיוון האוכלוסייה, שותפים מלאים, אז אני אומר - - -

רחל בן יצחק: נכון, והם שותפים מלאים כולם במאמץ העירוני.

בועז קולומבוס: אז אני אומר, אז אני יכול להבין ולקבל גם תהליכים - - -

זהר בלום: דרך אגב, זה נפתח רק מכיתה ט', לא הסכמנו לפתוח את זה מכיתה ו'.

משה טור פז: זה חכם מצדך.

משה טור פז: אני רוצה לומר משהו ברמה הערכית, אני חושב שזה נכון, ואני אסביר למה, התלבטתי בזה כל שנותיי כמנהל בית ספר וגם אחר כך כמנהל מינהל חינוך, אני חושב שזה נכון.

משה טור פז: באמת בתיכון לא כולם צריכים אותו דבר, אתה גם לא יכול לתת אותו דבר כשהפערים אצלך גדולים.

משה טור פז: כשזה מייצר הסללה של בית ספר לבית ספר אז זה באמת לא הוגן, אבל כשזה פנים בית ספרי ויש לך כיתה מסוימת ואתה לא שם גדר הפרדה, היא מסלול, אבל כולם יודעים שהמסלול הזה דורש יותר, אולי אפילו בדברים מסוימים נותן יותר למה שמתאים לילדים האלה, בעיניי זו אמירה לגיטימית בחברה.

משה טור פז: גם כמעט בלתי אפשרי לנהוג אחרת.

משה טור פז: אני יכול לומר לך שבכל פעם שבאו מנהלים, ובאו הרבה פעמים להתייעץ איתי, גם מנהלים חילוניים, אמרתי להם שיעשו את זה ואני אסביר לך למה, כי בסוף כשאתה מגיע למסקנה שאין לך ברירה זה כמעט מאוחר מדי.

משה טור פז: אם אתה לא עושה את זה אתה מאבד תלמידים למוסד אחר, שהוא בדרך כלל הרבה יותר סגרגטיבי, הרבה יותר ממיין, ואתה נשאר, מה לעשות, בלי השליש שהוא שליש חזק באיזה שהוא מובן, לא משנה אם תורני או לימודי.

משה טור פז: לכן הסללה פנים בית ספרית כשיש תחרות ואין ברירה היא נכונה כל עוד נוהגים במערכות יחסים, למשל משתפים, הקבצות, מגמות, פעילות חברתית, אבל גם יוצרים את תחושת הסיירת.

משה טור פז: אני כדי להילחם על בית ספר אזורי, שהיה בנים בנות, עשיתי כיתות בית מדרש, בסוף זה הציל את בית הספר.

משה טור פז: המנהלים שאחריי ביטלו את זה, אחרי שתי דקות ראו שהם בבעיה והחזירו את זה באופן אחר.

משה טור פז: ואני אגיד לך עוד דבר, ניסיתי להציל בית ספר חילוני בירושלים מאותו מצב, הוא לא הסכים, הוא בסכנת סגירה היום, לקח כמה שנים והוא כבר לא יכול להחזיק.

משה טור פז: כלומר יש בעניין של התחרות ושמירת האליטות כל הזמן דינמיקה בישראל, ומה לעשות, האליטות שלנו רוצות חינוך מעולה, במיוחד אנשים שחוזרים מחו"ל, זה תמיד מתסכל אותם, הם רואים ב-SAR בניו יורק או במיימונידס בבוסטון, לא משנה, כל מקום שממנו חזרו: למה קיבלתי כזה חינוך ופה לא?

משה טור פז: ואז הם רוצים משהו דומה.

משה טור פז: ובסוף אם לא תייצר את זה בתוך המוסד שלך זה יהיה פשוט מוסד נפרד וזה מה שיהיה.

משה טור פז: מקור חיים זה רעיון טוב, כי באמת מקור חיים פיצחו משהו בלימוד תורה, שהוא בעיניי נדיר מאוד בציונות הדתית, מאוד נדיר, ואני תמיד אומר לחבריי החרדים: אתם רוצים לראות לימוד תורה רציני, לכו תתחרו עם מקור חיים.

משה טור פז: לא הרבה יכולים להתחרות.

קריאה: יש שם גם תורה, שאני חוויתי אותה שלוש שנים, עם הרב דב, תורה של החבורה.

קריאה: אני חושב שיש בה הרבה אמת.

משה טור פז: במסקנות הוועדה, המשפט שאני אמרתי עכשיו, זה משפט שאותי הוא מנחה, בואו נייצר מסלולים פנים בית ספריים ופחות חוץ ובית ספר נפרד.

משה טור פז: ככל שנוכל לעשות את זה אני חושב שהתלמידים שלנו יקבלו גם את הטוב וגם את המשותף.

זהר בלום: ובמאמר מוסגר צריך לדעת שזה גם מסוכן.

זהר בלום: אנחנו היינו בהמון דיונים על זה, מה קורה לכיתות הנמוכות, מה זה עושה להם.

אורלי בטיטו: הכול תלוי באיך מטפלים בהם.

אורלי בטיטו: אנחנו נפגוש את זה עכשיו בהמר ואנחנו נראה שכל מסלול כזה מקבל את המענה המותאם.

משה טור פז: דרך אגב, מה שקורה למכון לב עם מסלול תלי"ה שבסוף זה יצר פנים ג'נטריפיקציה בחינוך, זה נכון.

משה טור פז: יש בזה סכנה, צריך לעבוד בזה מאוד קשה.

בועז קולומבוס: נראה שבדרום זה יוצר לנו בעיות מסוג אחר לגמרי.

בועז קולומבוס: פותחים מסלולים, אבל כל מסלול הוא כל כך מדולדל שהוא לא מחזיק את עצמו.

משה טור פז: אנחנו צריכים לסיים, משפט סיום שלך.

דוד טברסקי: אז אני אומר, לנסות כמה שיותר להעלות את דגל התורה בעיר ובישיבה.

דוד טברסקי: עם פתיחת המגמות החדשות, פתחנו שש מגמות חדשות, ביו טכנולוגיה, פיזיקה, מדעי המחשב, לראות איך אנחנו מייצרים את שניהם ביחד עם בעיקר המון המון רשות, פה אני מתחבר למקום של הרשות, כמה שיותר דברי רשות.

משה טור פז: יישר כוח לשניכם.

משה טור פז: אני אגיד לך משהו, שוב, כי עברתי את התהליך הזה, הייתי גם בצד של החזקים וגם בצד של החלשים, טעמתי את כולם, בסוף יש איזה משהו שאתה צריך לדייק מה ההורים רוצים, אתה צריך לדייק את זה.

משה טור פז: אנחנו בדרך כלל חושבים שאנחנו יודעים, אבל הרבה פעמים כשאנחנו שואלים באמת, וכל פעם כשבאים אליי להתייעץ איתי על הקמת בתי ספר אני אומר – הייתי במרום הגליל אצל עמית סופר, אח של אופיר, ואמרתי לו: עמית, קח קבוצה של 15 הורים הכי חזקים ברשות שלך - - -

אורלי בטיטו: שולחן עגול, לשמוע מהם.

משה טור פז: תשאל אותם.

משה טור פז: לא מה אתה חושב שהם רוצים ולא מה אתה חושב שהם יגידו, אלא מה הם רוצים, את זה תיתן להם.

משה טור פז: תיתן להם את זה הם יישארו אצלך, לא תיתן להם הם יברחו לך.

משה טור פז: שיהיה בהצלחה רבה, נעים מאוד לעסוק בחינוך.

משה טור פז: (בהמשך הסיור – בית ספר אמי"ת המר)

אליחי דדי: צהריים טובים לכולם, ברוכים הבאים לקרית החינוך אמי"ת המר ברחובות.

אליחי דדי: אנחנו נפתח בסרטון תדמית, לאחר מכן, אנחנו בחטיבת הביניים, נדבר על חמישה המסלולים, שישה מסלולים בעזרת ה' בשנה הבאה, כל תלמיד בוחר במסלול מסוים שמתאים לו לפי האישיות שלו והכישורים שלו ותכונות הנפש שלו.

אליחי דדי: הרב אבי יציג את מרכז חברותא ואת המכינה לחיים, ושי, המנהל של אקו סיסטם אצלנו בבית הספר בקריה, ידבר גם על תכנית מדהימה שנקראת 24/7 וגם על העולם של net skills, שיתוף פעולה עירוני בין בתי הספר העירוני.

אליחי דדי: נתחיל עם הסרטון.

אליחי דדי: (הקרנת סרטון).

אליחי דדי: אז זאת קרית החינוך אמי"ת המר וננסה בקציר העומר לתת לכם טיפה טעימה ממה שקורה בקרית החינוך.

אליחי דדי: אני מנהל חטיבת הביניים.

אליחי דדי: בחטיבת הביניים, בשלוש השכבות של ז' ח' ו-ט' יש לנו 18 כיתות, לאמור שש כיתות בכל שכבה.

אליחי דדי: בכל שכבה יש לנו חמישה מסלולים כאשר מסלול אחד, מסלול יח"ד, מסלול שמיועד לתלמידים ההטרוגניים, ראשי תיבות של יזמות, חברה, דרך.

אליחי דדי: אנחנו פותחים שתי כיתות הטרוגניות בכל שכבה.

אליחי דדי: בשנה הבאה בעזרת ה' אנחנו הולכים לפתוח מסלול שלישי שייקרא רגבים, מסלול שמחבר אדם ואדמה, שיתוף פעולה יחד עם החוות בשילר ויחד עם החווה החקלאית שנועד, כמו במסלולי רגבים שיש בארץ, להוציא את התלמידים החוצה לעבר השדות, לעבר האדמה ולהרגיל אותם וללמד אותם על כל העולם הזה.

אליחי דדי: 'יחד שבטי ישראל' זו התפיסה החינוכית.

אליחי דדי: בקרית חינוך אחת אמורים להימצא כל התלמידים בקשת הדתית, התלמידים המצטיינים לימודית, התלמידים המצטיינים תורנית, התלמידים שמצטיינים בחדשנות פדגוגית ותלמידים מצטיינים בספורט או ביזמות או בכל תחום אחר, וגם תלמידים מכיתות קטנות עם לקות למידה, אבל בוודאות שיש להם עולמות תוכן רבים אחרים, ואותם אנחנו רוצים להפגיש.

אליחי דדי: המפגש הישיר הזה, הבלתי אמצעי, יוצר קסם בתוכו, וזה על רגל אחת המהות של קרית החינוך אמי"ת המר.

אליחי דדי: נעבור ממש בקצרה על המסלולים.

משה טור פז: זהר, אז הסנהדרין בעצם מתחרה ראש בראש עם הישיבה הקטנה החדשה?

זהר בלום: זה מחזיר אותנו לפגישה הקודמת שישיבת הדרום אמרה: אני לא רוצה.

זהר בלום: אני חושב שנכון בית הספר עשה של לשנות קו.

זהר בלום: מי שלא יודע, לפני שבע שנים בית הספר היה על סף סגירה.

זהר בלום: ילדי רחובות לא רצו ללמוד פה, הוא היה על כמעט 39% הצלחה בבגרות, אבל ילדי רחובות לא, הוא הצטייר כקולט עלייה, רובם היו יוצאי העדה האתיופית, הרחובותים לא רצו ומהסביבה הגיעו.

זהר בלום: ואז באמת הגיע לפה צוות עם ברק בעיניים והם אמרו שהם הולכים למשהו אחר.

זהר בלום: כיתה אחת הייתה, אמרו שהם מקימים את כל המגמות האפשריות, העירייה והרשת הכניסו יד עמוק לכיס, אבל לא רק כספית, גם חשיבה.

זהר בלום: ובאמת, בשינוי הזה כשהלכו מכיתה ז' עד י"ד כבית ספר אחד, בחשיבה, ופה נכנס העניין שעד היום לצערנו במשרד החינוך לא מבינים את המהות של שינוי.

זהר בלום: אני עושה הפרדה בין הממלכתי דתי לממלכתי, כי בממלכתי ברחובות יש באמת, איך אני קורא לזה?

זהר בלום: היפרשוק ענק, אפשר לבחור הכול, אבל בשביל לעשות משהו ייחודי בממלכתי דתי ולחזק אותו צריך לפעמים להביא כאלה חזקים שלא תמיד במיפוי.

זהר בלום: וזה שאומרים לנו: אה, הבאתם שני ילדים במיפוי, תישארו עם שלוש הכיתות בשכבה שבנינו ולא שש כיתות, תסתדרו, לא מעניין אותנו.

זהר בלום: נכון להיום אנחנו מסיעים ילדים מפה, הסמל הזה, לומדים במרחק של יותר מקילומטר, או יבילים בכל החצר, או נמצאים פה, שזה שטח פרטי, זה בית כנסת פרטי שנבנה על ידי - - -

רחל בן יצחק: לקחנו עוד מבנה כדי לתת ואז י"א-י"ב שם, אבל המורים כל היום רצים מפה לשם.

זהר בלום: כן, אם ראיתם את המגמות, הקונדיטוריה והכול, זה בית ספר ממלכתי שהם אורחים שם.

משה טור פז: מאיפה מגיעים רוב הילדים שהם לא מרחובות?

זהר בלום: עומדים היום בתור להיכנס לפה.

אליחי דדי: יש הרבה תלמידים למשל מראשון לציון שמתחננים להגיע לפה כי בראשון לציון המענה הדתי שניתן להם הוא פחות טוב מאשר מקבלים פה.

אליחי דדי: אז לסנהדרין ולמופת יש אוכלוסייה מאוד גדולה מראשון לציון.

אליחי דדי: מנחל שורק, אין להם תיכון דתי מקיף, יש להם ישיבה תיכונית, צביה קטיף ביד בנימין, אבל אין להם תיכון דתי.

אליחי דדי: אותו סיפור בגדרה, שאין לו תיכון שהוא בנים ובנות נפרד.

משה טור פז: ישיבת הדרום פותחים עכשיו מסלול של מקור חיים אצלם.

אליחי דדי: מכיתה ט'.

משה טור פז: זה יתחרה בכם בסנהדרין?

אליחי דדי: אצלנו זה מתחיל מכיתה ז', אצלם מכיתה ט'.

משה טור פז: אתה חושש שיעזבו אותך?

זהר בלום: לא, שם זה פנימייה.

זהר בלום: גם מצפה רחובות וגם רשפי לב מדברים על פנימייה, פה זה אקסטרני.

אורלי בטיטו: שם זה אולי יהיה מול מצפה רחובות, אף על פי שמצפה רחובות, שוב, זה לרוב לא מרחובות.

אליחי דדי: אבל ברוך ה', כשעושים עבודה טוב יש עבודה לכולם.

אליחי דדי: אני אומר בשיא הכנות והאמת, יש עבודה לכולם, ברוך ה', העיר פה רק גדלה ומתרחבת.

אורלי בטיטו: אנחנו בצרות של עשירים פה, כי באמת תלמידים לא חסרים, רק צריך לתת את המענה הנכון והמדויק לכל אחד.

זהר בלום: נכון, איך אני אומר?

זהר בלום: לכל תלמיד צריך לתפור את החליפה המתאימה שלו ושיהיה בעיר רחובות.

זהר בלום: זה היעד שלנו.

אליחי דדי: אנחנו התחלנו, כמו שזהר אמר, בשתי כיתות לפני שמונה שנים, היום אנחנו בשש כיתות ואנחנו באמת לצערנו כל הזמן דוחים תלמידים מבחוץ שהם רוצים להצטרף לקרית החינוך, כי באמת המקום צר מלהכיל.

אליחי דדי: יש פה בתוך הקריה למעלה מבנים יבילים.

אליחי דדי: אני לא מדבר על זה שזה בית ספר לבנים דתי, שזה אומר שגם ככה הם צריכים את המרחב שלהם, את הספייס שלהם, וגם את זה אין להם, גם תלמידים שלומדים פה, למשל בכיתות סנהדרין ומופת, אנחנו משכנים אותם במבנים יבילים, שמצד אחד זה פתרון זמני, מצד שני אתה רוצה לזוז מעבר לכיתת הלימוד וזה באמת צורך מאוד מאוד גדול שאנחנו מעלים פה היום.

אליחי דדי: אני רוצה לגעת בשתי נקודות, מעבר למסלולים.

אליחי דדי: נקודה ראשונה זה 'החינוך בלב שלנו'.

אליחי דדי: זה הלוגו שלנו בקרית החינוך אמי"ת המר.

אליחי דדי: אנחנו מדברים על החינוך בלב שלנו.

אליחי דדי: אני רוצה להגיד ביחס לזה שתי אמירות.

אליחי דדי: אמירה ראשונה, אנחנו באמת באמת מאמינים שכשאנחנו מגיעים עם הלב אפשר לעשות הכול.

אליחי דדי: מסירות הנפש שיש אצל מנהל הקריה ואצל הרשות ואצל הפיקוח ואצל הרשת, אנחנו גם זוכים לקבל מזה וזוכים להעביר את זה גם לתלמידים.

אליחי דדי: זאת האמירה הראשונה.

אליחי דדי: האמירה השנייה, תלמיד שלא פנוי רגשית הוא גם לא פנוי ללמידה.

אליחי דדי: לכן כחלק מהתפיסה הזאת כ-90% מתלמידי חטיבת הביניים, לא משנה באיזה מסלול הם לומדים, גם תלמידים במסלולים יוקרתיים כמו סנהדרין או מופת, זוכים לתרפיה רגשית פעם בשבוע.

אליחי דדי: פעם לפני שבע-שמונה שנים היינו קוראים לזה בשם מכובס, אימון, אולי פעילות, אולי חוג, היום תלמידים יכולים להגיד לך: המנהל, אפשר תרפיה עם כלבים?

אליחי דדי: המנהל, אפשר תרפיה במוזיקה?

אליחי דדי: זה תהליך שבמהלך השנים נוצר פה.

אליחי דדי: יש לנו בבית הספר, בקרית החינוך, מרכז טיפולים משפחתי.

אליחי דדי: 30 משפחות, 30 תלמידים עם המשפחות שלהם מגיעים לפה לטיפול משפחתי פעם בשבוע.

אליחי דדי: תבינו, הרבה פעמים תלמיד עם הורים גרושים או עם איזה תקיעות אחרת מגיע לפה כשהדבר האחרון שמעניין אותו בעולם זה לימודים, אבל משהו במפגש הזה של הטיפול, של הביחד, של היועצת שפתאום נחשפת למה שעובר על התלמיד, פתאום נראה אחרת בכיתה לגמרי.

אליחי דדי: לכן ברוך ה', אני יכול להגיד, באמת עם יד על הלב, שלמרות שזה בית ספר שמכיל פי שלושה מהגודל המקורי שלו ולמרות שזה בית ספר לבנים, ברוך ה' האקלים פה הוא אקלים מצוין והנתונים של התמונה החינוכית רק מראים את זה.

משה טור פז: שאלתי קודם על נשירה סמויה בעקבות הקורונה, תן לנו אחוזים בערך, על כמה ילדים אנחנו מדברים?

אליחי דדי: בחטיבת הביניים יש לנו סדר גודל נשירה סמויה של 15%, משהו כזה, בהערכה גסה.

אליחי דדי: אני כן יכול להגיד, כחלק מהמשך המשפט הזה, שיש לנו פה מענים מאוד רחבים.

אליחי דדי: דיברתי על התרפיות הרגשיות, דיברתי על מרכז הטיפולים המשפחתי, אני מדבר על קבוצות הורים שפועלות כאן בבית הספר.

אליחי דדי: 60 משפחות כל שנה מהורי התלמידים בחטיבת הביניים והתיכון משתתפים בקבוצות הורים שמונחות על ידי היועצות שלנו וכמובן 'חדר מלא', מי שמכיר, שמאפשר לתלמידים בנשירה סמויה לקבל מענה.

משה טור פז: כל אותם 15% אתה עליהם?

אליחי דדי: אני אומר לך, תשאל את רחל, זו שנה ראשונה שאני התקשרתי גם לרחל וגם לאורלי, שמלווה אותנו בלי סוף ומרגיעה אותנו, אני חייב תאריכים לוועדות.

אליחי דדי: לא להוציא, לא מוציא אף תלמיד, אבל תנו לי ועדות להתחיל להראות לתלמידים ולהורים שאנחנו לא מסוגלים.

אליחי דדי: באמת התחלנו את השנה הזאת מאוד מאוד בלחץ, ברוך ה' אחרי ארבעה-חמישה חודשים זה נראה אחרת לגמרי, אבל תחילת השנה הייתה מאוד מאוד כאוטית, גם לנו כצוות חינוכי.

אליחי דדי: פתאום כל הלחצים וכל חוסר המקום הזה בא לידי ביטוי.

זהבה לנצמן: המשאבים של 'באים בטוב' עוזרים לכם?

אליחי דדי: מאוד מאוד מאוד.

אליחי דדי: כל התרפיות, כל הטיפולים הרגשיים, כל קבוצות ההורים, כל ההשקעה שיש, אם לא היינו בית ספר שיודע לקחת פרויקטים על עצמו אני לא יודע איך היינו מסתדרים.

אבי שיש: אחד המענים בהקשר הזה זה תכניות אישיות.

אבי שיש: זה אני אומר בפרקטיקה.

אבי שיש: תכניות אישיות לתלמידים שאנחנו עושים, ותיכף נדבר גם על מרכז חברותא בקטנה, זה המקום שבחור יושב ויש לו תכנית אישית והוא מתחיל.

אבי שיש: אם בחור עכשיו נמצא במקום שהוא מגיע לבית הספר מעט אז עולים למעט פלוס, וכך לאט לאט אתה מגיע למצב שהוא חוזר לבית הספר.

שושנה נגר: אז רק לשמח אתכם שבשנה הבאה בעזרת ה' התקציבים השקליים הולכים לגדול, תפיסת הגפ"ן תאפשר לכם יותר מרחב והגשמת חלומות.

אליחי דדי: זה מאפשר לנו חמצן, באמת זה ממש ככה.

אליחי דדי: יש לנו השנה שלושה תלמידים שהרסו לי כיתה.

אליחי דדי: אורלי ורחל מכירות ומלוות, זה סיפור שהיה גם בבתי ספר אחרים, שלושה תלמידים שלומדים אצלנו השנה.

אליחי דדי: כשיש לך כיתה של 30 בנים ויש לך תלמיד כזה בתוך הכיתה הוא הורס, פשוטו כמשמעו, את כל המרחב הלימודי בכיתה, גם ברמה הפיזית וגם ברמה התוכנית.

אליחי דדי: תלמידים כאלה אנחנו בונים להם תכנית אישית, כל יום שלושה התלמידים האלה, שלוש מערכות שונות, כדי לעזור להם לבנות תכנית אישית כדי שיחזרו לכיתה.

אליחי דדי: אם לא כל המענים והתרפיות והעזרה שיש איך היינו עושים דבר כזה?

משה טור פז: צריך לומר בכנות שהגמישות הניהולית היא מעולה למעולים, היא טובה לטובים, אבל לבתי הספר החלשים, במיוחד חלשים לא בתלמידים, בהשקעות במיומנויות שלהם ויכולות הצוות, הכסף הזה ינוצל פחות טוב.

זהר בלום: זה כנראה בכל דבר שתיתן.

רחל בן יצחק: זה תפקיד הפיקוח, לראות למי אפשר לאפשר ולמי פחות אפשר.

אליחי דדי: גם פה, בגלל המורכבות והחשיבה, לכן עיריית רחובות, מעבר לתקציב השוטף אנחנו נותנים פה כ-130 שעות שינשין שבועיות.

אליחי דדי: שזה הצלה.

זהר בלום: אתה מדבר על כ-1.3 מיליון שקל שאנחנו נותנים רק בשעות, לתת את הייחודיות, את הדברים המיוחדים.

אבי שיש: זה גם גב, שיש לך גב שאתה יכול להתייעץ, לדבר, זה לא פחות מכסף.

אליחי דדי: אולי לא ראוי להחמיא להן, אבל עדיין גם השתיקה היא לא ראויה, גם רחל וגם אורלי, באמת מתווים לנו את הדרך, איתנו יד ביד, בטח בשנה כזאת אחרי קורונה כשפתאום כל מה שהיה בשנה שעברה באוויר מתנפץ לך השנה.

אליחי דדי: אם לא הליווי הזה אולי הייתה שיחה אחרת היום.

שי גולדנברג: נעים מאוד, לי קוראים שי, אני שנה שנייה בבית הספר, נכנסתי כרכז אקו סיסטם של תכנית 24/7.

שי גולדנברג: אני רוצה להציג את התפיסה של האקו סיסטם העירוני שחוויתי אותה מאוד מהר עם הכניסה שלי.

שי גולדנברג: איך אני אסביר את זה?

שי גולדנברג: כשאני באתי לבית הספר והתחלתי להביא את התכניות שעוד מעט אני אפרט, של מה זה 24/7, אחד הדברים הראשונים שהתמודדנו איתם היה הקורונה.

שי גולדנברג: אנשים גם התלבטו, אם כדאי לעשות תכנית כזאת שהיא עם המון מענים והמון עמותות בזמן קורונה, בדיעבד אנחנו יודעים שזה עשה רק טוב לתלמידים פה ובכלל.

שי גולדנברג: אחד הדברים הראשונים שעלו לי בראש זה איזה שהוא רעיון שאני אציג בפניכם עכשיו של איך מתמודדים עם אתגרי הקורונה והופכים את הקורונה להזדמנות.

שי גולדנברג: כשהצגתי את הרעיון לרפי בתור מנהל הקריה הוא אמר לי שזה מתחבר עם התפיסה של האקו סיסטם העירוני.

שי גולדנברג: וישר נפגשתי עם אפרת ועם רחל ובאמת היה לי את הכבוד להיות חלק מהמשתתפים של ועדת הפרס ולזכות יחד עם העיר בפרס חינוך ארצי.

שי גולדנברג: הפלטפורמה של 24/7 שה- net skillsהוא תוצאה ישירה שלה יוצרת פלטפורמה שמאפשרת לראות את בית הספר, לקחת את בית הספר ולהפוך אותו לקהילה חינוכית שפועלת לא רק בשעות הבוקר, אלא גם בצהריים ואחר הצהריים ומערבת עוד כוחות חיצוניים.

שי גולדנברג: בעצם מרחיבים את התפיסה של מה זה כל הכוחות החינוכיים שפועלים בבית הספר.

שי גולדנברג: אנחנו נכנסים לשעות הליבה ומעשירים אותן על ידי עזרה של עמותות מבחוץ, אתם תראו את זה, זה דרך המורים עצמם, זאת אומרת המורים והעמותות עובדים בשיתוף פעולה, ואז אנחנו מוסיפים גם את מה שהוא באמת אתגר של כולנו, כי בסוף התלמיד נמצא 20% מהיום שלו בבית הספר ויש לו 80% אחרים, ושם אנחנו נכנסים ונותנים עבודה חינוכית גם בצהריים ואחר הצהריים וגם בחופשים.

שי גולדנברג: ככה נראית מערכת שעות מהזווית של הילד, זאת אומרת פתאום כל מה שקורה בכמה שעות של מערכת הליבה, גם התגבורים, גם לימודי הסייבר, לימודי חוץ, פעילויות, קיר טיפוס, טיולים וכן הלאה, זה איך שהתלמידים פה ברחובות ובאמי"ת המר מרגישים.

שי גולדנברג: אז מתוך האקו סיסטם הזה נולדה תכנית דגל עירונית שזה ה- net skillsשאנחנו בעצם יוצרים הזדמנות.

שי גולדנברג: אמרנו, אמנם אנחנו עכשיו בבתים, זה מחזיר אותנו אחורה קצת, אנחנו עכשיו ברוך ה' כבר לא שם, אבל ישבנו בבתים בסגרים, החלונות של הזום היו בעיקר שחורים, לא ראינו פנים הרבה פעמים, וחשבנו איך אנחנו מתגברים על האתגרים האלה ומנצלים את העובדה שכולם נמצאים בבתים שלהם, אנחנו יכולים לעשות שיעורים לקהל רחב יותר, אפשר לעשות את זה מכל מקום, והיה חסר לעורר מוטיבציה.

שי גולדנברג: אז הבנו את הצורך, הבנו שצריך להנגיש מענים חינוכיים רלוונטיים לבני הנוער מרחוק ואמרנו איך נעשה את זה?

שי גולדנברג: בעצם ניקח מתנדבים, אנשים מומחים בתחומם ונחבר בין אותם מומחי תוכן לבין הצרכנים שזה הילדים שרוצים לראות דברים שמעניינים אותם בזמן שמתאים להם.

שי גולדנברג: קצת כמו נטפליקס, מכאן השם, מכאן נהיה net skills.

שי גולדנברג: הצלחנו ליצור מודל של חמש על חמש, אמרנו שהמפתח לפיצוח קוד המוטיבציה מרחוק זה לעשות קבוצות קטנות, שהתלמידים יכירו אחד את השני, יפתחו את המצלמות ויפתחו גם את הראש ללמידה שמעניינת אותם.

שי גולדנברג: זה מה שעשינו ב-net skills.

שי גולדנברג: ככה, מעבר לתחום שהם רכשו, אם זה סדנה למומחיות שפת גוף או משהו אחר, הם יכלו לפתח מיומנויות שנדרשות למאה ה-21, לארגן את הזמן שלהם, ללמוד מתוך עניין, לפתח סקרנות, את כל הדבר הזה הם עשו דרך ה- net skillsובעצם העיר ממש לקחה את זה, יצרה תקן עירוני שלא היה קיים קודם לכן, זה פרויקט שהתחיל ברחובות וזה קורה רק ברחובות.

זהבה לנצמן: כל התלמידים משתתפים?

שי גולדנברג: כן, זה פתוח לכל הילדים בעיר, מ-ז' עד י"ב זה פתוח לכולם.

שי גולדנברג: זה עיקר העבודה שלנו כיום, לשווק את זה נכון, לפצח נכון איך בכל בית ספר להפעיל את זה, אבל בסוף בשנה שעברה, שזו השנה הראשונה, ואלה תוצאות יפות, כבר היו חמישה בתי ספר שמשתתפים, גם מדעים, גם קציר, גם רון ארד, גם אנחנו כמובן, והסדנאות נגעו בהמון תחומים, אם זה בישול ואפייה, מוזיקה, תכנות, אמנות וכתיבה.

שי גולדנברג: הייתה באמת התחלה נהדרת ואנחנו ממשיכים עם זה.

שי גולדנברג: זה ממשיך עכשיו לצמוח ולגדול.

משה טור פז: והכול וירטואלי?

שי גולדנברג: כן.

שי גולדנברג: זו שאלה מצוינת, כי אם אנחנו מתחילים ב- net skillsובלמידה און ליין אנחנו רוצים שזה יתפתח גם ללמידה נוספת.

שי גולדנברג: דוגמה מצוינת לאיך היה אימפקט משמעותי זה פה.

שי גולדנברג: פה התחלנו עם קבוצה של חמישה חבר'ה שלמדו ערבית.

שי גולדנברג: הם רצו ללמוד ערבית, חשבו שזה ישרת אותם בצבא, עשו קורס עם מדריך מרחוק ואז הם באו אליי, בתור מי שמיישם את האקו סיסטם פה בקריה, ואמרו שהם רוצים קורס יותר ארוך.

שי גולדנברג: שאלתי אותם אם יש עוד תלמידים שירצו להשתתף, הם הביאו עוד 15 תלמידים ופתחנו קורס ערבית ל-20.

שי גולדנברג: פה.

קריאה: זה לא לבגרות?

שי גולדנברג: לא לבגרות, זה לחיים.

שי גולדנברג: אז באמת הבנו שאפשר ליצור יש מאין ולהסיק מסקנות.

שי גולדנברג: זה פרויקט עירוני מצוין.

שי גולדנברג: זו הזדמנות להגיד תודה לזהר ולרחל ולכל מי שמוביל את הפרויקט הזה.

זהר בלום: זה ממש לא, שמענו על הרעיון, אמרנו שהעירייה מוכנה לממן ולהתחיל לעשות את זה לכולם.

זהר בלום: אני חייב לגעת בעוד נקודה אחת, שברחובות החלום שלי, וזה יהיה, רחובות עיר אוניברסיטאית, מה זה אומר?

זהר בלום: שילד שנרשם בבית ספר, לא משנה מה בית ספר האם שלו, הוא יוכל ללכת לכל מגמה ייחודית לכל בית ספר.

אורלי בטיטו: אנחנו עושים את זה בשנה הבאה.

זהר בלום: בשנה הבאה, נכון, מגמות עירוניות.

זהר בלום: אם במתמטיקה בית ספר המר יהיה חזק, מישיבת הדרום יבואו ללמוד פה.

זהר בלום: עשינו פיילוט לפני שנה, זה נקרא קומפני סיטי, יום בשבוע, כל כיתות ח' עוזבים את בית הספר שלהם, נרשמים לעשרות קורסים ומתחילים בבוקר בבית הספר שהם בחרו.

זהר בלום: יש כאלה שהגיעו לבית ספר עתיד, שזה מרכז נוער, רצו ללמוד אפייה.

זהר בלום: דווקא החבר'ה שלומדים פיזיקה ומתמטיקה.

זהר בלום: אז ארבע שעות הם היו שם ופעם ראשונה הם נחשפו בכלל לבית ספר שהוא מרכז נוער.

זהר בלום: והסתובבו אצלנו מאות ילדים, אנחנו היינו אחראים על ההסעות ולממן את כל השאר, אבל זה פרויקט מדהים, זה בעצם היה הפיילוט שממנו זה נולד ובשנה הבאה אנחנו מתחילים עם המגמות והמטרה היא להרחיב שבאמת כל רחובות תהיה אזור אחד פתוח בתיכונים.

שי גולדנברג: זה בהחלט מדהים.

שי גולדנברג: ואם עושים זום-אין לאקו סיסטם המקומי, שאלת, אני חושב שזו שאלה מצוינת, בסוף יש דברים שאפשר לעשות ביתרונות של האון ליין ואין תחליף למפגש ולפעילות מתוך הקהילה החינוכית, בסוף אנחנו מאמינים שבית הספר הוא הלב של העשייה, הוא לב הנביעה, זה פה בבית הספר.

שי גולדנברג: ככה אני רואה את זה לפחות.

שי גולדנברג: בשנה שעברה כאן בבית הספר נתנו מענה דרך תכניות 24/7 לכל התלמידים בבית הספר, הוצאנו אותם ל-145 ימי פעילות מחוץ לכותלי בית הספר בשנת קורונה.

שי גולדנברג: השנה אנחנו עושים אפילו יותר מזה.

שי גולדנברג: הנתון שמבחינתי מאוד מאוד משמעותי זה זה, 45 מדריכים ומנטורים של פעילויות הכנה לצה"ל, של פעילויות תרבות, של פעילויות סייבר, נכנסים לתוך הקריה החינוכית והופכים להיות חלק מקואליציית המחנכים.

שי גולדנברג: זה סיפור סופר משמעותי, כי הם לא חיצוניים, אני לא ספק תוכן שמביא פעילות חוגים לבית הספר, ממש לא, כל הפעילות היא חלק מבית הספר.

שי גולדנברג: אני פה בבית הספר, אני חלק מההנהלה, אני יושב יחד עם המחנכים.

אליחי דדי: בשבוע שעבר היה לנו טיול שנתי, ברור ששי והצוות שלו מצטרפים אלינו לטיול, הם חלק.

אליחי דדי: הם יושבים בישיבות פדגוגיות.

שי גולדנברג: זה לוקח את החזון של מה שאנחנו אוהבים לקרוא חיבור בין פורמלי לבלתי פורמלי.

זהבה לנצמן: איפה תנועות הנוער פה?

שי גולדנברג: תנועות הנוער זה השלב הבא, זה מורכב.

אליחי דדי: יש לנו מקום בלב בבית הספר.

משה טור פז: 'נירים' למשל, זה משתלב לגמרי.

שי גולדנברג: '

שי גולדנברג: נירים' נמצאת בתוך הפעילויות החיצוניות שלנו, אבל את שאלת על מנהיגות קהילה, אני חושב שתנועות נוער צריכות להיות שם.

שי גולדנברג: זה חיבור משמעותי שצריך ליצור אותו.

שי גולדנברג: היום אנחנו עם בני עקיבא, צריך להגיד, יש לנו חבר'ה מצוינים שנמצאים פה בשלף, התחילה הפעילות של כיתות י"ב, פעילות מדהימה.

שי גולדנברג: זה מה שהיה בשנה שעברה.

שי גולדנברג: אני אוהב להראות את השקף הזה, אם תסתכלו, באמת התכניות הגיעו, התחיל פה איזה משהו חדש בבית הספר שהשנה כבר קורה בצורה הרבה יותר עמוקה.

שי גולדנברג: זאת אומרת אם בשנה שעברה אני הייתי צריך בתור 24/7, משהו חדש כזה בבית הספר, להביא סדנת גרפיטי של תרבות השנה מי שמוביל את זה זו הספרייה, הספרנית החליטה שהיא רוצה להוביל תהליך של שירה וגרפיטי ביחד עם הצוות של 24/7.

שי גולדנברג: קרן רמון, שייצגו אותנו בשבוע שעבר בגמר של תחרות שאם הם יזכו הניסוי שלהם טס לחלל בטיסת השיגור הקרובה, הלוואי שהם יזכו, הם חלק משיעורי המדעים.

שי גולדנברג: מי שמובילה את זה זו המורה למדעים, אבישג, ביחד עם מחנך הכיתה דניאל.

שי גולדנברג: זה תהליך שלם מדהים שקורה גם בבוקר וגם בצהריים ואחרי הצהריים ובחופשים.

שי גולדנברג: מחנה הקיץ ומדריכי י"ב, עם זה אני אסיים, זו בשורה מטורפת.

שי גולדנברג: בקיץ האחרון היה את כל המהלכים של בית הספר של הקיץ, חשבנו איך אנחנו יכולים להעשיר את החיים החברתיים של התלמידים שכל כך צריכים את זה במהלך הקיץ, הוצאנו אותם למחנה קיץ בכפר גלים, 65 חבר'ה מחטיבת הביניים, ומי שהדריכו אותם היו חבר'ה מי"ב, שעלו ל-י"ב, באו להיכנס למכינה לחיים 'כנפי רוח', שדיברתם עליה, ורצינו להעשיר אותם ביכולות הדרכה.

רחל בן יצחק: עוד לא דיברנו עליה, תיכף הם יספרו קצת על 'כנפי רוח'.

שי גולדנברג: עשיתי להם ממש פה מרכז הערכה, הכרחתי אותם לכתוב קורות חיים, ללמוד איך עושים את זה.

רחל בן יצחק: שוב, זה מה ששמענו בבוקר, על מרכז הערכה, כתיבת קורות חיים, עמידה ביעדים.

שי גולדנברג: דיברו קודם על חיבור בין המסלולים, אחד הדברים שאני הכי גאה בתכנית של רפואה וחדשנות זה שיש לנו תלמידים מכל המסלולים ביחד שיוצאים פעם בשבוע לבית חולים שיקומי אלי"ן ובעצם פוגשים שם חבר'ה שהמטרה שלהם היא להתאים אמצעים רפואיים לילדים עם מוגבלויות שונות.

שי גולדנברג: זאת אומרת ילד שיש לו קושי להניח תפילין, לומדים לייצר איזה שהוא פתרון באלי"ן והתלמידים שמתכננים את זה הם חבר'ה מכל המסלולים שנמצאים שם ביחד.

שי גולדנברג: באמת זה מדהים שלא היה קורה בלי העיר, בעיניי.

שי גולדנברג: רינת היא הרכזת העירונית, היא עוזרת גם מפה לנהל הרבה.

שי גולדנברג: בעצם המר זה האקסלרטור מבחינתי של העיר, אני רואה את זה שכל דבר שקורה פה אחר כך יכול לקרות בעיר בצורה מדהימה וזה מדהים להיות חלק מהמעבדה הזאת, מבחינתי, וככה אנחנו יכולים לראות את הנער כשלם, זאת התפיסה, גם בתחומי הדעת, גם בתחומי המיומנויות וההכשרות שלו, גם בתחומי העיר כחבר בקהילה העירונית.

שי גולדנברג: וכמו שאמרת, תנועות הנוער, אני לגמרי רוצה להיכנס לשם, רק צריך לראות איך עושים את החיבור הזה יותר טוב.

שי גולדנברג: בתחום התיווך הרגשי, אליחי דיבר על זה המון, אבל הכול קורה תחת קורת הגג של הקהילה החינוכית אז זה מתחבר עם מה שאנחנו הולכים לעשות בזירה של ה-net skills, אבל net skills הוא תוצר של הראייה של האקו סיסטם החינוכי העירוני.

משה טור פז: מה היה הדבר שגרם לפני ארבע-חמש שנים לניצוץ הזה של המר לעשות שינוי כיוון?

זהר בלום: אני חושב שזה צוות, זה תמיד מתחיל מלמעלה.

רחל בן יצחק: זה רק אנשים.

זהר בלום: אנשים עם ברק בעיניים.

אורלי בטיטו: התחלף מנהל, היה פה פיצול לבנים בנות.

זהר בלום: אני קיבלתי לפני כמה שנים החלטה, הלכו נגדי פה דווקא הציבור הדתי, אבל היה לי יותר קל בתור חילוני להוביל אותה, שאני עושה הפרדה בין בנים לבנות ומקים גם את ישיבת עמיחי.

זהר בלום: אמרו לי שאני עושה הרס לחינוך הזה, אני אמרתי שברגע שתתחיל התחרות האמיתית ישיבת הדרום תתעורר, כי היא הייתה אז במשבר ענק, עם כל הבעיות שהיו שם, הכול, כולם עזבו ו-40% מהתלמידים לא למדו ברחובות, לא בבנים ולא בבנות, אבל אנחנו עושים את ההפרדה, משקיעים כסף, הרבה כסף, אני מדבר על מיליונים שאנחנו משקיעים היום בממלכתי דתי בשביל לחזק, גני ילדים נסגרו ברחובות והיום אנחנו כל שנה פותחים.

זהר בלום: הצוות פה היה עם ברק בעיניים ואמרנו להם: תרוצו, אנחנו הגב, תבואו עם דברים.

זהר בלום: לפעמים הם רצו מהר מדי ואין לנו הרבה מיליונים למצוא כיסוי, אבל בסדר, אלה דברים חיוביים.

זהר בלום: איפה ראינו שהצלחנו?

זהר בלום: כשהתחילו להתקשר אליי חברי כנסת וראשי רשויות: תעשה לי טובה, תעשה לי פרוטקציה להתקבל להמר, אמרתי וואו, פה הצלחנו.

זהר בלום: באמת היום נפתח הרישומון והוא נסגר ישר.

משה טור פז: המר היא בעודף רישום היום?

אליחי דדי: כן.

משה טור פז: כמה ילדים בשכבת ז'?

אליחי דדי: 135 תלמידים כשמצד התקינה האמיתית אנחנו יכולים לשכן פה ארבע כיתות ואנחנו כרגע על שש.

משה טור פז: ומבנה בית הספר בנוי על שלוש כיתות בשכבה?

בועז קולומבוס: זה הכי חשוב מה שהוא אומר, מבנה בית הספר זה שלוש לשכבה.

זהר בלום: יש פה אתגר.

בועז קולומבוס: מה גודל של שכבת ו' בנים ברחובות, פחות או יותר?

רחל בן יצחק: מהדתי, 230 בערך.

רחל בן יצחק: זה בסביבות 500 וקצת, טיפה יותר לבנות.

בועז קולומבוס: אז המתמטיקה לא מסתדר לי.

זהר בלום: לא, אבל יש לך קרית עקרון, נס ציונה, מזכרת בתיה וכל המושבים.

בועז קולומבוס: אז כמה זה יוצא איתם?

רחל בן יצחק: יוצא שיש לנו שלוש כיתות.

משה טור פז: פה שש, עוד שלוש ועוד שלוש, זה 12 כיתות.

זהר בלום: אל תשכח שגם חלק עוברים לממלכתי.

רחל בן יצחק: 60-50 תלמידים עוברים מהדתי לממלכתי.

אליחי דדי: זה בעיניי חלק מהאתגר שלנו, המשותף.

זהר בלום: אני אגיד לך דווקא כמי שלא בצד הזה, מה הרבה הורים באים ואומרים לי?

זהר בלום: המשבר היום הוא בממלכתי דתי יסודי, הם אומרים שכל אחד מתקבל:

זהר בלום: אנחנו באים ואז יש כאלה חילוניים, באות עם גופייה, יום הולדת בימי שישי אחר צהריים וערב, אין הפרדה בשר וחלב, הם אומרים שזה לא מה שהם רוצים ואז הם מחפשים בתי ספר חדשניים.

זהר בלום: כך קם עוד בית ספר ועוד בית ספר ועוד בית ספר והורסים את האחרים.

משה טור פז: זו בעיה רצינית.

אורלי בטיטו: כי ביסודי אנחנו מקבלים את כולם.

זהר בלום: פעם היה תל"י בממלכתי, אין את זה היום, אז הייתי קצת מחזק את היהדות בכיתות האלה.

זהר בלום: אבל הרבה חילונים, מסיימים כיתה ו' והם מראש אומרים ש - - -

משה טור פז: ב-ט' עוזבים אתכם לפנימיות?

אליחי דדי: במסלול הסנהדרין התורני, מתוך כיתה של 30 תלמידים יש אולי חמישה תלמידים ובמקומם יש עוד 20 תלמידים שרוצים להיכנס ב-ט'.

אבי שיש: אני אגיד שני דברים.

אבי שיש: אחת, אני משווה את זה כמו לזוגיות, שבהתחלה אנחנו כל אחד בתוך כור ההיתוך שלו ואז זה עובר לביחד.

אבי שיש: זה מה שקורה בין החטיבה לתיכון, בחטיבה הם עובדים במסלולים, כל אחד מקבל את גאוות היחידה שלו ובתיכון זה עובד בשכבות, זה גם הגיוני, סביב השפה שבסופו של דבר מגיעה לכיתה י"ב.

אבי שיש: אנחנו היום מבינים שהיכולת של בחירה של תלמיד והרצון שלו להגיע לקבל ערכים נוספים בתוך בית הספר, זה מה שמשאיר אותו עד הדקה האחרונה ופלוס.

אבי שיש: קודם שי דיבר על זה שבקיץ תלמידים מגיעים, מדריכי י"ב מגיעים להדריך תלמידים אחרים, זה אומר שבאמת הם מחוברים לבית הספר, הם קיבלו דברים נוספים.

אבי שיש: מכינת 'כנפי רוח', אנחנו עושים אותה במודל שנתי.

אבי שיש: שאלתם מקודם מה עזר לנו, אז הבגרויות הפנימיות מאוד עזר לנו.

אבי שיש: אם נרד איך זה עובד, יומיים בשבוע הם לומדים את מקצועות הליבה, שזה מתמטיקה, אנגלית, מגמות, ובשאר הימים הם לומדים את שאר המקצועות לחיים, כאשר מקצוע כמו בכ"מ, תושב"ע, שלומדים זוגיות, אז אנחנו מלמדים את זה דרך השפה של המכינה וככה הם נבחנים.

אבי שיש: אחד מהדברים שאמרתי, רציתי שכולם ישמעו את זה, ההכוון שלנו קפץ, אורלי ראתה את זה, זה לא ייאמן, בכפול.

אבי שיש: אם היינו באזור 50%-40% אנחנו מדברים על 80% הכוון ועוד היד נטויה.

אבי שיש: אין פה תלמיד שלא יילך לאיזה שהוא מקום בסוף י"ב, מבחינתנו זה אחד הדברים החשובים.

אבי שיש: מבחינת זכאות לבגרויות, אנחנו עומדים ברוך ה' על למעלה -90% זכאות לתעודת בגרות.

אורלי בטיטו: ושהם מכילים את כולם, גם אוכלוסיות מורכבות.

קריאה: איך מתמודדים עם האופציה לעבוד בפיצרייה ולהרוויח כסף כשהלימודים או החוויה במכינה היא לא לבגרות ולא חובה?

אורלי בטיטו: כשנותנים להם משמעות.

אורלי בטיטו: הם מדריכים שם, יש להם תפקידים.

אבי שיש: יש יום בשבוע שהם יכולים לעבוד, זה נקרא ניהול עצמי והם עובדים.

אבי שיש: אז אנחנו נותנים לזה מקום, אנחנו משלבים את הדבר הזה.

משה טור פז: יש יום בניהול עצמי?

אבי שיש: יש יום אחד בניהול עצמי.

אבי שיש: יש לנו יומיים שנותנים את מקצועות הליבה, עוד יומיים של המכינה ועוד יום בניהול עצמי, סך הכול חמישה ימים.

משה טור פז: כשהיומיים של המכינה זה הצוות מחליט והיום העצמי זה הם מחליטים?

אבי שיש: כן, אבל ביחד ובשיתוף עם צוות המכינה.

אבי שיש: יש להם קורס לדוגמה מנהיגי המחר, ולדוגמה באזרחות אנחנו הולכים לכל מיני מקומות.

אבי שיש: מה שלא היינו עושים אגב אם זה היה בגרות חיצונית.

אבי שיש: אצלנו זה עבד מדהים, דוגמה הולכים לבני ברק, הולכים לאחד הקיבוצים.

קריאה: רואים את האזרחות בחיים.

אבי שיש: ממש.

אבי שיש: זה דבר אחד.

אבי שיש: דבר נוסף שייצרנו פה בתיכון, גם לדעתי מודל ייחודי וחשוב, זה מרכז חברותא.

אבי שיש: זה מקום שתלמידים לומדים את המקצועות בלמידה עצמאית.

אבי שיש: לא סתם קראתי לזה חברותא, אני הגעתי מעולם ישיבות ההסדר לפני שהגעתי לפה, 13 שנים הייתי ר"מ בישיבת הסדר ואני רואה היום שזה ממש אותו דבר.

אבי שיש: הם לומדים בחברותות ופעם בשבוע הם אוספים את כל השאלות ויש להם שיעור, הם לומדים על גבי מסעות למידה, יש לנו פה אחד המורים שכותב את מסעות הלמידה, זה ממש תשתית מצוינת.

אבי שיש: מסע למידה, יש תמונה ששלחתי, זה אומר מסע שהתלמיד לומד בכוחות עצמו בתוך בית הספר, ומה עושה המורה בזמן הזה?

אבי שיש: המורה הוא מנטור, המורה עובר בין התלמידים, יש למידה דיפרנציאלית, הוא יכול גם לעשות שיחות אישיות בזמן הזה.

אבי שיש: 19 תלמידים בשכבה י' בחרה ללמוד ארבעה מקצועות בתוך מרכז חברותא.

אבי שיש: עשיתי מבחן רף שעבר את כל השכבה, הממוצע שלהם היה 88.

אבי שיש: למה?

אבי שיש: כי הם למדו כמה רמות מעל.

אבי שיש: אמר לי המורה שמלמד אותם: אני בשביל להעביר את השיעור אני צריך ללמד כמה רמות מעל כי הם לומדים את זה לבד, אז אני צריך להגיע לרמות הרבה יותר גבוהות.

משה טור פז: אבי, שוב, יומיים בשבוע ליבה, יומיים בשבוע מכינה ויום בשבוע ניהול עצמי.

משה טור פז: אני הכי בעד, אבל ישאל אותך מי שישאל איפה נעלמו השעות.

אבי שיש: שאלה מצוינת, המון למידה עצמאית, מטלות, דברים שהם לומדים גם בבית.

אבי שיש: יש ימי תגבור.

אבי שיש: ימי שלישי זה ניהול עצמי, אבל בחור שצריך שעות נוספות כי קשה לו למידה עצמית אז הוא מגיע ל - - -

משה טור פז: איך הסטת, בתור רכז מערכת לשעבר, שעות של מורים כך שהמכינה תיבנה?

משה טור פז: הרי בסוף השעות שלך בנויות אחרת.

משה טור פז: כשהתחלתם את המכינה, מתי זה היה?

אבי שיש: בשנה שעברה התחלנו חצי שנה, השנה זה שנה שלמה.

אבי שיש: איך הסטנו את השעות?

משה טור פז: לפני שנתיים היו לך פה שעות אחרות, לאן לקחת אותם?

אבי שיש: אז אני אסביר.

אבי שיש: שני דברים.

אבי שיש: אחת, לקחתי את המחנכים ואם לדוגמה מלמדים בכ"מ, תמיד זה היה בכיתות אז תחשוב שהייתי נותן איקס שעות כפול ארבע כיתות, פה לקחתי את כל השעות ונתתי להם ואמרתי שמורה אחד מלמד בקבוצה יותר גדולה, כי זה מכיניסטים, אלה חבר'ה שבאים ללמוד, ואז מורים אחרים יכולים לעשות משהו אחר.

אבי שיש: זה פעם אחת, שעשינו את ההסטה הזאת.

משה טור פז: השכבה כולה בתוך הדבר הזה?

אבי שיש: השכבה כולה, כולל חינוך מיוחד אגב, שזה הפתעה חבל על הזמן.

קריאה: זה היה תהליך, בהתחלה זה היה מבוסס על בחירה.

אבי שיש: בשנה שעברה זה היה חצי שנה, השנה זה שנה.

אורלי בטיטו: יש כאן תכנית עם תשתית מצוינת.

שי גולדנברג: אני מניח שכולנו היינו שמיניסטים, אז אתם זוכרים, י"ב זו שנה כזו שאנחנו לא - - -

אורלי בטיטו: שגם ככה חלק לא באים וכן באים ופה הם נותנים להם מענה.

אבי שיש: הדבר השני, בשנה שעברה, יש משפך בכיתה י"ב, אם התחלנו בחמישה ימים, היינו באזור היומיים שצריכים לסיים פרויקט במגמה וצריכים מתמטיקה ואנגלית, פה מה שקורה זה שזה נשאר חמישה ימים, ימים יותר מלאים והם באים יותר.

אבי שיש: אתה שואל מה קורה אחרי פסח?

אבי שיש: באים יותר, למה?

אבי שיש: כי השעות נשארות אותן שעות, הימים הם אותם ימים.

קריאה: אנחנו מקווים שיבואו יותר.

אבי שיש: אני אומר לך שהם באים.

אבי שיש: עם בגרויות חורף כבר סיימנו, הם באים.

אבי שיש: השנה הם פה כולם.

אבי שיש: זאת אומרת זה כבר קורה, זה ברור שזה מצליח.

משה טור פז: כשיטת עבודה זה בלי ספק יותר טוב.

משה טור פז: אתמול דיברתי עם מכיניסטים, מה אנחנו לא מצליחים להכניס בתיכון?

משה טור פז: אמון והנעה עצמית.

משה טור פז: פה יש הרבה יותר אמון והרבה יותר הנעה עצמית.

משה טור פז: אם זה יעבוד זה בסוף דגם כי בסוף באמת כיתה י"ב היא כיתה נפלאה, אבל זו כיתה שאנחנו לא ממצים אותה ואנחנו גם לא ממצים את שנות התיכון, אם לומר את האמת.

משה טור פז: מה שעשיתם פה זה העברתם הרבה יותר זמן שהם מניעים אותו והרבה יותר אמון.

משה טור פז: אם תצליחו פה זה יהיה מדהים.

אבי שיש: אחד הדברים שעזר לנו זה מבנה אחר.

אבי שיש: זה היה בדיעבד, אבל בסופו של דבר זה שהלכנו - - -

משה טור פז: עברתם מקום.

אבי שיש: זה גרם להם להרגיש אחרת.

שי גולדנברג: אני חושב שהמוטיבציה האינטגרטיבית עולה, זאת אומרת בסוף הם רוצים לבוא, הם באים ואז הם לומדים יותר טוב.

שי גולדנברג: אני רואה את זה.

שי גולדנברג: אני יכול להגיד לך שאני מלווה 14 תלמידים בי"ב שהם באים לפה ביום שלישי, הם מגיעים לפה לארבע שעות שכל אחד מהם מדריך צעיר של כיתות קטנות יותר ואז הם חלק מתהליך הלמידה, הם בעצם דמות לחיקוי עבור התלמידים הצעירים יותר.

שי גולדנברג: הם עושים את תנועות הנוער, אבל בזמן בית הספר.

שי גולדנברג: אותם חבר'ה גם מגיעים, מתמידים בלימודים, מצליחים.

שושנה נגר: זה גם פתרון, מה שאתה אומר.

שושנה נגר: מה אתה אומר?

שושנה נגר: שאם נמנה מבוגר משמעותי לכל קבוצה של תלמידים, שאותו מבוגר משמעותי ילווה אותם, יבדוק מה שלומם, יגייס את המוטיבציה, אז תגיעו ל- - -

שי גולדנברג: המחנכים עושים את זה.

אורלי בטיטו: המחנכים עושים את זה ואז הם לוקחים מי"ב תלמידים שחונכים תלמידים בחטיבה.

אבי שיש: שצריך להתקבל בשביל זה.

אורלי בטיטו: בדיוק, זאת סיירת.

אורלי בטיטו: זה מין מעגל כזה שמוסיף.

משה טור פז: יפה מאוד.

משה טור פז: בועז, אתם מכירים עוד בית ספר בסטטוס של מכינה שנה שלמה היום?

בועז קולומבוס: סליגסברג בירושלים, לדעתי.

משה טור פז: בסליגסברג עושים חודש.

קריאה: המר בבת ים.

קריאה: בריאלי חיפה.

משה טור פז: מעניין, זה התחיל לפני שש-שבע שנים וזה נפוץ כמו פטריות ועכשיו משרד החינוך חושב לאמץ את זה כגישה.

משה טור פז: זה מאוד מאוד קשה, גם אתם שנה שנייה באירוע הזה, אבל זה העתיד בלי ספק.

משה טור פז: המכינות הקדם הצבאיות פיצחו משהו ויש פה משהו.

משה טור פז: זה לא קל להעתיק הצלחה ממודל אחד למודל שני, זה לא קל לעבור מ-8,000 ל-150,000 או אפילו 100,000, אבל זה המקום.

אליחי דדי: אני רוצה להגיד משהו, ברשותכם.

אליחי דדי: אם אני מנסה להסתכל על בית הספר באיים הרבים שיש בו, מסלולים, שכבות, מכינה לחיים, 24/7, אחת הנקודות המשמעותיות שעולות לי זה קבוצת שייכות.

אליחי דדי: אני חושב שאחד הדברים החזקים שאנחנו כאנשי חינוך צריכים לעשות זה לבנות קבוצות שייכות לתלמידים.

אליחי דדי: כשתלמיד, כשצוות, שייכים לקבוצת שייכות הם הרבה יותר מניעים את העניין הזה, הם הרבה יותר מחויבים אליו וגם אחראים עליו והם בחרו ונבחרו להיות שם.

אליחי דדי: האי של קבוצת שייכות זה משהו שחוזר על עצמו לאורך הקריה השכם והערב, בכל המסלולים, בכל הפרויקטים, בכל השכבות וזאת הבשורה הכי גדולה שאפשר היום ליצור.

אליחי דדי: לא גיליתי לכם, היום מחנכים בחטיבת הביניים נמצאים כולם בסנסנה בתהליך שנקרא תצא"מ, תכנית צמיחה אישית מקצועית.

אליחי דדי: כל המחנכים של חטיבת הביניים היום שם.

אליחי דדי: זה תהליך של שייכות, של משמעות, של נראות, שבעיניי זה התפקיד הכי גדול שלנו כמורים.

משה טור פז: זהר, אתה רואה תיכון כמו דה-שליט.

משה טור פז: אתה לוקח את המודל הזה ועושה אותו גם כן.

זהר בלום: כן, חד משמעית.

משה טור פז: מעניין אותי מאוד לראות איך תהליכים כאלה - - -

זהר בלום: בייחוד במעורבות החברתית היום שיש להם, אני חושב שאפשר לעשות את זה.

זהר בלום: וגם פה, הם לא הדגישו את זה, אבל המעורבות החברתית בעיר רחובות של בית ספר המר היא ענקית.

זהר בלום: אין תחום, אין חג, אין פעילות שאתה לא רואה שהם קופצים ישר למים.

אבי שיש: זהר, זה ליווי.

אבי שיש: יש פה מישהי שמלווה את זה וזה משמעותי.

אורלי בטיטו: נכון, יש לנו כאן מישהי שמלווה יחד עם בתי ספר נוספים, מרגישים את החמ"ד פה בתחום הזה של המעורבות החברתית כל הזמן.

זהר בלום: אני רוצה עוד שתי נקודות.

זהר בלום: אני עובד עם הרבה רשתות, אבל החלק הנכון שעושים, לרשת אמי"ת יש שלושה בתי ספר, הישיבות הקבועות של פעם בשבועיים-שלושה, באים מההנהלה הראשית, אנחנו יושבים וחושבים ומפתחים ועושים, מזה אפשר ליצור הרבה דברים.

זהר בלום: זה גם גורם לשאר הרשתות לרוץ קדימה ולחפש את הדברים החדשניים.

זהר בלום: ישיבת הדרום, חדר הבריחה, הדברים האלה, זה קם בעקבות זה שאומרים מה אנחנו עושים.

זהר בלום: אנחנו אומרים להם אל תעתיקו ותעשו אותו דבר, כי הכי קל היה לבוא ולעשות אותו דבר, ואמרנו להם שלזה הם לא יקבלו כסף, תעשו משהו אחר, שזה החלק החשוב.

זהר בלום: באמת, כי אחרת אתה הולך על דבר שהוא אותו דבר.

זהר בלום: לא הצגתי לכם דבר, אנחנו מדברים על רחובות קצה לקצה, הקמנו פה מודל יפה גם במגזר החרדי, ישיבה-טק.

זהר בלום: ישיבה של חבר'ה שחורים שלומדים הייטק, חמש מתמטיקה, חמש פיזיקה, עם עידוד גיוס לצה"ל.

זהר בלום: זה דבר שהוא לאט לאט צומח, אנחנו כבר בכיתה י"א עם 20 ומשהו ילדים.

משה טור פז: של מי זה?

זהר בלום: נתנו עכשיו לאורט לנהל את זה, כי היה קצת קשה לעירייה.

זהר בלום: אז קראנו להם וביחד אנחנו עושים את זה, אז קראנו להם וביחד אנחנו עושים את זה.

זהר בלום: חברת הייטק מלווה אותנו בתוך התהליך הזה.

זהבה לנצמן: זה רק של רחובות?

זהר בלום: רק ברחובות.

זהר בלום: אם לא, הם היו ברחוב.

אורלי בטיטו: וזה מדהים, כי יש הרבה רשויות שהמגזר החרדי, שלא מצליח לתפוס את עצמו, נופל.

זהר בלום: עכשיו מתחילים להגיע אלינו מאשדוד, מהרבה מקומות.

זהר בלום: הילדים האלה, הם אמרו שהם לא רוצים כל היום ללמוד תורה, אנחנו רוצים גם זה וגם זה.

זהר בלום: אז הם מתחילים משמונה בוקר עד שבע בערב, משלבים את הכול.

זהר בלום: השנה הם ייגשו לחמש מתמטיקה, חמש אנגלית.

משה טור פז: זהר, יש היום ארבע ישיבות הסדר חרדיות, שתיים קרובות לפה יחסית, בגן יבנה, עצמאיות.

משה טור פז: השלב הבא, כשהם יגיעו לי"ב תפתחו להם ישיבת הסדר חרדית, יש קול קורא כזה היום במשרד הביטחון, זו אחת ההצלחות הכי גדולות.

משה טור פז: הם עושים שנתיים של לימודי תורה משולבים או עם לימודי טכנולוגיה, או לימודים אחרים, ואחרי שנתיים הם מתגייסים לשירות מלא בצה"ל, או בטכנולוגיה או בקרבי.

משה טור פז: זה אחד הדברים הכי מרגשים.

זהר בלום: במכינה פה, מפקד חיל האוויר כבר ביקר פה כמה פעמים, לאף 35 הם לוקחים את הילדים האלה.

זהר בלום: הוא אומר: חבר'ה, זה היעד שלנו.

זהר בלום: הם באים ומשקיעים פה המון, חיל האוויר.

משה טור פז: טוב, זהר, תסכם.

זהר בלום: קודם כל אנחנו שמחים לארח אתכם.

זהר בלום: אמנם זה היה הרבה זמן, אבל על קצה המזלג קיבלתם את מה שקורה במערכת החינוך ברחובות.

זהר בלום: אנחנו מדברים מקצה אל קצה, אבל באמת על השילובים, על הדברים הייחודיים, ולראות את כל מה שקורה.

זהר בלום: גם פה בבית הספר, יש פה מב"ר, אתג"ר, דברים שאתם לא תמיד שמים לב, אבל זה השילוב הזה של הכול ביחד ושמצליחים להוציא את המקסימום מהתלמידים, אני חושב שזה הדבר היפה פה.

זהר בלום: יש לנו הרבה תובנות, הרבה מאוד מחשבות, יש דברים שאני חושב שביחד צריך להוביל אותם בשביל לאחד בתוך משרד החינוך את הגופים שיחשבו בין התחום הפדגוגי לתחום הבינוי.

זהר בלום: אין קשר בין הדברים ואז מי סובל?

זהר בלום: זה הילדים.

זהר בלום: אני כבר סיימתי את הלימודים שלי.

זהר בלום: התלמידים סובלים.

זהר בלום: כשלא מכירים בצורך לבית ספר כזה, זה אומר אם הרשות לא הייתה לוקחת יוזמה ובאה לבית ספר ממלכתי וחותכת לו חצי מהחצר ואומרת להם: חבר'ה, הם ילמדו שם, אז פשוט לא היה פתרון, הם היו יוצאים מחוץ לעיר, כמו שהיה עד היום, סיני יבנה 60 בשנה, 40 בשנה, נוסעים לשם כי אין לי פתרון.

משה טור פז: תודה, זהר.

משה טור פז: מי עוד רוצה להתייחס?

משה טור פז: שוש?

בועז קולומבוס: אני רק אגיד, אני גם מרגיש טעימה, אבל אני חושב שמלאכת החיבורים פה בין עיר, תפיסת חינוך, פיקוח, מחוז, משרד, בעיקר קשב לשטח ולמוסדות, יוצרים פסיפס שמסכם אופטימיות.

בועז קולומבוס: התחלנו גם קצת לדבר ולשמוע גם על הראייה של העיר כאחראית וכשותפה למה שקורה מסביבה מבחינת יישובי הלוויין בהיבטים של אחריות משותפת ורישום, ודווקא הדגם של קרית עקרון שיצא לנו לדבר עליו, שווה לראות איך מרחיבים אותו.

בועז קולומבוס: אז יש פה אקסלרטור מדהים, אגב גם לעיר וגם לאזור, גם לנו בחינוך הדתי, כדוגמה שאפשר לייצר חינוך אינטגרטיבי מצוין וגם לפרוץ לדרכים חדשות שאנחנו שמחים על זה ומחזקים אתכם בעניין.

בועז קולומבוס: יישר כוח.

זהר בלום: דווקא שצריך לחשוב עליו, ודווקא בחינוך הדתי, זה אצלי בראש הרבה, לעשות אגד יישובים.

זהר בלום: זה שונה מהממלכה.

זהר בלום: נס ציונה היא עיר של 50,000 תושבים והיא לא מסוגלת להקים בית ספר תיכון.

זהר בלום: היא צריכה לבוא אלינו ולהגיד: אנחנו משתתפים איתכם באגד יישובים.

בועז קולומבוס: אז בואו נתחיל לעבוד על זה.

זהר בלום: בממלכתי אני לא צריך, יש לי 30,000 תלמידים, אבל בממלכתי דתי, אם יעשו את זה ביחד אפשר למנף את זה לדבר באמת ענק.

שושנה נגר: זאת הייתה המטרה של הביקור, לפחות מבחינתי היום, לראות את המודל שלכם כאן בעיר.

שושנה נגר: לא זכיתי להיות בכל היום, אבל אני יכולה לומר שהמודל שלנו הוא מבחינתנו מודל ואני אסביר גם למה, כי מה שאתה מבין, אנחנו בחמ"ד, מבחינת הפיזור של האוכלוסייה, לא יכולים לייצר ריבוי של מוסדות וגם לא רוצים כי אנחנו לא חושבים שזה נכון, ולכן המודל של קמפוס אחד גדול שיודע לעבוד במסלולים, שיודע לתת מענה לכלל האוכלוסייה באופן מקצועי, זה הסיפור ולשם אנחנו מכוונים.

שושנה נגר: הדבר השני, אני ממש ממש שמחה לראות את השותפות.

שושנה נגר: כמו שאמר בועז, אנחנו אומרים שלושה שותפים לו לאדם, אז שלושה שותפים בחינוך, רשות מקומית חזקה, איתנה, משרד החינוך, שמענו כמה המפקחת היא משמעותית, כמה המפקח הארצי הוא משמעותי פה, והמוסד עצמו, הרשת, רשת אמי"ת והמוסד עצמו.

שושנה נגר: אני חושבת שזה מספר סיפור גדול ושלם.

שושנה נגר: דבר שלישי זה המכינה לחיים.

שושנה נגר: אנחנו שמחים בהיותכם פורצי דרך.

שושנה נגר: שמעתי את כל מה שהצגתם פה ואמרתי וואו, הייתי רוצה ששרת החינוך תהיה פה, שיושבת ראש המזכירות הפדגוגית תהיה פה, כי מה שהם מדברים אצלכם זה נפרט ביכולת שלכם לראות עתיד, לצפות עתיד ולפרוט את זה למעשה.

שושנה נגר: יש פה סיפור גדול.

שושנה נגר: אני בטוחה שאורלי תמשיך ותתווך את זה במשרד החינוך.

שושנה נגר: ואני רוצה להגיד תודה לך, חבר הכנסת משה, ש-א', לקח על עצמו להקים את ועדת המשנה לחינוך הממלכתי דתי, ולא רק שאתה מוביל תהליכים אלא הגעת לשדה לראות את המציאות בתוך השטח ואני חושבת שיש פה סיפור גדול ותודה גדולה.

משה טור פז: תודה.

אבי שיש: אם אפשר להגיד משפט אחרון.

אבי שיש: הכוח הגדול הזה, אנחנו מקבלים אותו ממנהל הקריה, מרפי, הוא מחתן הלילה את הבת שלו, הוא חשב להגיע.

אבי שיש: כשמו כן הוא, אנחנו אומרים המר, ראשי תיבות הרב מיימון רפאל.

משה טור פז: עוד מישהו רוצה להתייחס?

שושנה נגר: הסוד טמון באנשים, בסוף זה סיפור של האנשים.

שושנה נגר: כשיש מנהיגות, כשיש הובלה הכול פתיר.

שושנה נגר: זה פשוט מדהים כל פעם מחדש.

זהבה לנצמן: אני רק רוצה להוסיף מילה, התכנית הזאת של בית ספר לחיים, איך אתם מתכננים לפגוש את הילדים אחרי הצבא?

זהבה לנצמן: יש לכם איזה שהיא מחשבה לעשות אחרי חמש שנים ולראות איפה זה –

אבי שיש: כן.

אבי שיש: אז קודם כל יש לנו מישהו שאחראי על קהילת הבוגרים ואנחנו מייצרים ערבים, קשור לחתך של שנים.

אבי שיש: בוא נגיד שזה גם אתגר כי עם השנים בחור שהלך להסדר או למקום כזה אז הוא מרגיש הרבה יותר קרוב להסדר מאשר לתיכון.

אבי שיש: אבל אנחנו מייצרים דבר כזה ואנחנו מאמינים שאם בחור יסיים בי"ב בצורה כזאת ברור שהוא ירצה לחזור הרבה יותר ממה שהיום זה קורה.

שי גולדנברג: יש גם ילדים שאומרים שהם יחזרו להיות בתור מורים, יהיה מעניין לבדוק את זה.

זהבה לנצמן: אחרי חמש שנים.

זהבה לנצמן: << דובר >> משה טור פז (יש עתיד): << דובר >> יפה.

זהבה לנצמן: עוד מישהו?

זהבה לנצמן: אז אני רוצה לומר לכם תודה רבה.

זהבה לנצמן: יש פה שלושה דברים שמבחינתי אני לוקח מהיום הזה.

זהבה לנצמן: פעם אחת, למדנו לא מעט על נושא הרישום, הסיבה העיקרית שבגללה באנו, גם על מערכת יחסים של פנים ורשות בין בתי ספר ושאלנו שאלות לא קלות, איך בית הספר הזה מקבל ומה עושים בעודף רישום ומי פותח כיתה כזאת וכיתה אחרת.

זהבה לנצמן: למדנו לא מעט והיה לנו פוקוס מעניין על החינוך דתי לבנים ברחובות והסביבה, שזה מאוד חשוב, וגם מערכת היחסים עם הרשויות פה מסביב שבועז הזכיר ומה המשמעות של זה, ובהחלט למדנו לא מעט כיוונים והערות והתובנה העיקרית שלי היא שאין שותפות בחינם, אם רוצים שכמה רשויות ישתתפו, גם המשרד וגם הרשויות צריכים להשתתף, מישהו לוקח אחריות ומישהו צריך להיות שותף גם בתשלום וגם להיות חלק בוועדת היגוי ועוד ועוד.

זהבה לנצמן: אבל זה דבר שאפשר לייצר אותו והוא win win אם מצליחים לייצר מערכות יחסים, באמת, כמו ששוש אמרה, הכול תלוי באנשים.

זהבה לנצמן: דבר שני, שלא היה במוקד, אבל שמענו פה הרבה מאוד יזמויות וחדשנות חינוכית.

זהבה לנצמן: זה היה יפה מאוד לסיים עם המכינה לחיים כי זו באמת מכינה לחיים.

זהבה לנצמן: זה שזה בתוך בית ספר זה מדהים וזה שאתם עושים את זה השנה שנתי זה גם מדהים, ובטח יהיו לכם הרבה תובנות.

זהבה לנצמן: אין לי ספק שבהדרגה עוד ועוד בתי ספר וכנראה כל המערכת תלך לכיוון הזה וזה מאוד מרגש.

זהבה לנצמן: לומדים מזה כל הזמן, אבל חדשנות היא מרגשת כשלעצמה, גם אם אחר כך זה עומד כשלעצמו, אבל יש לי תחושה שזה עוד יילך ויתרחב.

זהבה לנצמן: הדבר השלישי, אפרופו מה שנאמר עכשיו, שזה כמו זריקה שאתה מקבל ואחר כך אני חוזר לכנסת, זה לא אחר כך, זה עוד שעתיים, מלא וגדוש, עם הרבה מחשבות והרבה רעיונות והרבה תובנות ואז השיח הוא הרבה יותר מעמיק והרבה יותר רציני, הרבה יותר מחובר למעשה.

זהבה לנצמן: גם משפטים שאמרתם כאן, גם תובנות, גם מבטים, גם שיתופי פעולה, גם הנה זה אפשרי ועושים את זה בהמר למה שלא תעשו את זה גם?

זהבה לנצמן: זה בהחלט מקום מאוד מאוד מעשיר, אז תודה רבה לכם.

זהבה לנצמן: תודה לך, זהר, תודה לך, תודה לאנשי החמ"ד, תודה לכל אנשי הצוות שהצטרף, תודה לבית הספר שאירח אותנו מקסים, ושנעשה חינוך טוב בישראל.