הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 24, פרוטוקול מספר 40, 2022-02-28 00:00

מיכל שיר סגמן: שלום לכולם, היום ה-28 בפברואר 2022, כ"ז באדר א' התשפ"ב.

מיכל שיר סגמן: הנושא היום: מניעת חרם חברתי בבתי-ספר, של חברת הכנסת מאי גולן.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה לפתוח את הדיון, קודם כל, לומר תודה לחברת הכנסת גולן, על קיום הדיון הכול כך חשוב הזה, בעת הזו שבו אנחנו שומעים על ילדים ובני נוער זו תופעה שהיא קשה, הייתה קשה, ובעת הזו היא אפילו מקבלת משנה תוקף וחריפות יתר.

מיכל שיר סגמן: אנחנו פה בוועדה עוסקים לא מעט במצבם הנפשי של בני הנוער, במיוחד בתקופת הקורונה אבל לא רק.

מיכל שיר סגמן: אפתח עם חברת הכנסת גולן.

מיכל שיר סגמן: לאחר מכן, עם חברת הכנסת אימאן ח'טיב יאסין.

מיכל שיר סגמן: לאחר מכן, יש לנו אורחים מיוחדים שהגיעו לחלוק את סיפורם איתנו כאן היום.

מיכל שיר סגמן: אקריא למען הפרוטוקול: כידוע, ישיבת הוועדה מוקלטת ומשודרת, והפרוטוקול וגם שידור הישיבה יפורסמו באתר האינטרנט של הכנסת.

מיכל שיר סגמן: ככל שיעלו עניינים הנוגעים לקטינות וקטינים שיש חשש שעברו הטרדה מינית או פגיעה מינית, עבירת אלימות או עבירה של התעללות, שיעלה דבר שיש בו לייחס להם עבירה, או מקשר אותם לבדיקה, טיפול או אשפוז פסיכיאטריים, או להליך פלילי המתנהל בבית משפט, חל איסור על פרטים מזהים שלהם, ולכן הם לא יצולמו או יוקלטו ולא ייכללו פרטים מזהים שלהם בפרוטוקול הדיון.

מיכל שיר סגמן: כמו כן, בגלל רגישות הנושאים הצפויים לעלות בישיבה זו - אני קובעת כי בהתאם לסעיף 120 לתקנון הכנסת ככל שתהיה בקשה או יעלה צורך, יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור, פרטים מזהים של דוברות ושל קטינות, דוברים או קטינים, או ככל שזה יידרש לבקשת משתתף אחר בישיבה, אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום נזק למי שביקש זאת או לזולתו.

מיכל שיר סגמן: אני מבקשת מהדוברים, גם אלה שבזום להיות קצרים מאחר ואנחנו רוצים לשמוע את כולם, לרבות את משרדי הממשלה ואת תשובותיהם.

מיכל שיר סגמן: בבקשה, חברת הכנסת גולן.

מאי גולן: אני רוצה לברך את יושבת-ראש הוועדה, חברת הכנסת מיכל שיר, אני יודעת על האכפתיות והרגישות אובר שלך לנושא, ובכלל, לבני נוער ולילדים.

מאי גולן: ולא בכדי רציתי שהחוק הזה ידון בוועדה שלך.

מאי גולן: אני מברכת אותך, ומודה לך על כך שאת מביאה את הנושא החשוב הזה לדיון.

מאי גולן: אני רוצה להגיד שהנושא הזה, וחברת הכנסת מיכל, יודעת כמה הוא בדמי, כמה הוא חשוב לי, כמה אני נאבקת עליו מיום כניסתי לכנסת, כמה הוא מגדיר את מי שאני.

מיכל שיר סגמן: את נאום הבכורה שלך לא אשכח לעולם.

מאי גולן: נכון.

מאי גולן: בנאום הבכורה שלי היה לי חשוב לדבר על זה.

מאי גולן: יושבת לידי הנערה המדהימה אופק, שעוד מעט תדבר, וממש ככה נכנסה לי ללב, ומובילה את המאבק הזה בגאון, ביופי ובגאווה כבר זמן רב, משהו שאני לא יכולתי לעשות בזמני.

מאי גולן: אגב, אני רוצה לברך את חברת הכנסת אימאן ח'טיב יאסין, שהגיע לדבר על החוק הזה.

מאי גולן: אני חושבת שזה חשוב לדבר על מה קורה בכלל המגזרים אצלנו בישראל, בני נוער וילדים מוחרמים נמצאים בכל מגזר, לא משנה צבע, דת, גזע ומין.

מאי גולן: אני מברכת על כך שהגעת לכאן היום.

מאי גולן: אני באמת חושבת שזה חשוב.

מאי גולן: אז תודה לך.

מאי גולן: באמת, יש לנו פה אנשים חשובים.

מאי גולן: אני רוצה קצת לגעת בבשר של החוק.

מאי גולן: אני לא אחזור על הסיפור האישי שלי, באמת הוא כבר לא חשוב.

מאי גולן: אני חושבת שזו זכות ושליחות שעברתי את מה שעברתי כדי שאני אהיה היום שליחת ונציגת ציבור ואעלה את הנושא הזה.

מאי גולן: אני כן רוצה לדבר על מה שקרה כשהגשתי את הצעת החוק הזו.

מאי גולן: הצעת החוק הזו הייתה מאוד תקדימית, אני יודעת את זה.

מאי גולן: עוד כשהגשתי אותה, אנשים קצת הסתכלו עליי בחוסר הבנה, מה זה הצעת חוק למניעת חרמות בבתי-הספר?

מאי גולן: מה את רוצה לעשות?

מאי גולן: איך את רוצה להתערב בין ילדים?

מאי גולן: מה תעשי?

מאי גולן: אני חייבת לציין שלולא באמת הייתי חושבת על זה טוב טוב, ומפרקת את זה לגורמים, לא הייתי מופתעת מהתגובה של משרד החינוך דאז, אבל כן הייתי מאוד מופתעת.

מאי גולן: אני חייבת לציין, כשהגשתי את הצעת החוק, קיבלתי התנגדות נחרצת ממשרד החינוך, ולא הבנתי.

מאי גולן: באמת, באמת שלא הבנתי.

מאי גולן: מיותר לציין ששר החינוך אז היה יואב גלנט.

מאי גולן: חושבים כשסיעה מסוימת היא השלטת והיא בקואליציה, אז אוטומטית כל חוק שאת רוצה להעביר עובר ככה.

מאי גולן: והנה, עובדתית, זה היה לא נכון, ונאלצתי כמעט שבעה חודשים, עד שהוא כבר כמעט לא היה שר להיאבק כדי שמשרד החינוך בכלל יבין על מה אני מדברת.

מאי גולן: אז ההתנגדות הייתה מאוד חזקה.

מאי גולן: וכאשר ניסיתי להבין למה, וירדתי לרזולוציות מאוד קטנות, הבנתי שיש התנגדות במשרד החינוך בכלל לתת הגדרה למהו חרם – זה הדבר הראשון שרציתי לעשות.

מאי גולן: לטמון את הראש בחול, לא לרצות להתמודד עם מה שקורה.

מאי גולן: את יודעת, אני אוכל להבין אם לא רוצים לגרום למורים, או ליועצים שבאמת, זו לא אחריותם.

מאי גולן: זה לאו דווקא אחריותם להתמודד עם משהו שגם ככה יש עליהם כל כך הרבה.

מאי גולן: אני מבינה את זה.

מאי גולן: זאת אומרת, יועצים רגילים שצריכים גם ככה להתמודד עם בעיות של תלמידים בבית, ובעיות לימודיות של התלמידים, ובין התלמידים לתלמידים לא יכולים, ובטח שלא המורים הוכשרו עצמם כדי להתמודד עם חרמות, מה עוד שזוהי תופעה שהקצינה בטרוף מאז הרשתות החברתיות, מאז הוואטסאפ, מאז הפייסבוק, טווייטר, טיק טוק וכל הדברים האלה.

מאי גולן: מאז עברו הרבה דברים, ארבע מערכות בחירות, ובאמת, הגענו למצב שבו אנחנו נמצאים היום.

מאי גולן: הצעת החוק שלי הוגשה מיד כשנכנסתי לכנסת הנוכחית, ובאמת, אני לא אכנס לזה, אבל בגלל עניינים פוליטיים כאלו ואחרים, מן הסתם, רוב הצעות החוק של האופוזיציה לא עוברות.

מאי גולן: אני בירכתי על כך ששרת החינוך העבירה את החוק, אגב, as is החוק עבר, בדיוק מילה במילה, פשוט ברפורמה.

מאי גולן: הדבר היחיד שאני מצרה עליו, חברת הכנסת מיכל שיר, יושבת-ראש הוועדה – מהי רפורמה.

מאי גולן: אני ואת יודעות מהי רפורמה.

מאי גולן: היום יש שרת חינוך כזאת, מחר יש שר חינוך אחר.

מאי גולן: היום יש משרד אוצר כזה, מחר משרד אוצר אחר, והרפורמה הזאת לא תישאר.

מאי גולן: היא יכולה ככה לא להישאר בתעדופים כאלה ואחרים.

מאי גולן: ואנשים לא מבינים שחרם חברתי זה כבר לא עניין בין ילדים כמו שהיו אומרים פעם – זה ייכשל אותו.

מאי גולן: זה יגדל אותו להיות חזק בחיים – לא, ממש לא.

מאי גולן: זה גורם להתאבדויות, וזה גורם לצלקות נפשיות לכל אורך החיים.

מאי גולן: וזה גורם לטראומות שאחרי זה אותם בני נוער, ואני מדברת מעצמי, מה שחוויתי על בשרי, לא יידעו להתמודד איתם.

מאי גולן: הם לא יידעו להתמודד איתם.

מאי גולן: הם לא יידעו איך להתמודד עם הילדים שלהם, או עם זוגיות שהם הצטרכו לפתח, או עם קשרים חברתיים כאלו או אחרים, או אפילו להיות בעבודה רגילה, כי הם לא יבינו את ההשלכות של הטראומה שמה שהם עברו, הם לא יבינו.

מאי גולן: אני הייתי צריכה להתעורר מסיוטים שנים בבגרותי, כאילו אני עדיין באותו בית-ספר, ולא הבנתי עם מה אני מתמודדת, באמת שלא הבנתי.

מאי גולן: אני חושבת שכל סגירת המעגל שאני עושה היום עם הצעת החוק הזאת, שמה היא באה לומר?

מאי גולן: היא באה לומר דבר ראשון בואו תגדירו מהו חרם.

מאי גולן: חרם חברתי זה משהו שילד עובר נידוי על-ידי ילד אחר אחד, או קבוצת ילדים, זאת אומרת, שנוכל להתמודד עם זה.

מאי גולן: דבר שני, אתם לא רוצים תקנים, אתם לא רוצים להוסיף תקציבים, אין בעיה.

מאי גולן: אבל בואו ניקח בת שרות לאומי, בואו ניקח סטודנטית, בואו ניקח מתנדב, מישהו שיוכשר למען כך, שיוכל להסתכל לילדים האלה ולבני הנוער האלה בגובה העיניים, לא ממקום של מורה, לא ממקום של מנהל שיש שם המון דיסטנס שקשה לשבור, ויוכל להתערב במה שקורה שם.

מאי גולן: כי היום ילד שחוזר הביתה וממשיכים לקלל אותו בוואטסאפ, והמורה רואה לפעמים והיא לא יודעת, היא באה הביתה, היא צריכה לטפל בילדים שלה, זה הולך איתו הביתה, זה הולך איתו לשינה.

מאי גולן: זה הולך איתו לחלומות.

מאי גולן: זה הולך איתו לקשר עם האחים שלו, לקשר מול ההורים שלו.

מאי גולן: הבנו תוכנית שיקומית בחוק הזה שנותנת תוכנית לא רק לילד המוחרם, אלא גם לילד המחרים, כדי שהם יוכלו להתגבר על זה ביחד.

מאי גולן: אבל לא יכול להיות שבשנת 2022, ניתן לבריונות לנצח, וזה מה שקורה.

מאי גולן: זה מה שקורה, גברתי יושבת-הראש, זה מה שקורה, הבריונות מנצחת ברשתות.

מאי גולן: היא מנצחת בבתי-הספר.

מאי גולן: היא מנצחת בכיתות.

מאי גולן: היא מנצחת בזה שלמורה אין לא את הכוח ולא את הכלים להתמודד.

מאי גולן: אני אסיים עם זה, שאומנם המוקד החל לפעול, אבל, ומפה אני פונה לשרת החינוך.

מאי גולן: אנשים לא יודעים עליו.

מאי גולן: הם לא יודעים על הכלים שמגיעים להם.

מאי גולן: הם לא יודעים על הדרך שהם צריכים לעבור.

מאי גולן: הם לא יודעים שיש להם מול מי לדבר ועם מי להתמודד ולעבור את התהליך הזה.

מאי גולן: אני מבקשת.

מאי גולן: אוקיי.

מאי גולן: עברה רפורמה, אני מברכת עליה, בירכתי עליה גם בזמן אמת כשהחוק שלי נפל.

מאי גולן: אני אגיד לכם משהו, לפרסם טילים לא פחות חשוב לפרסם מכלים להתמודד עם חרם חברתי.

מאי גולן: אנחנו יכולים לאבד את הילדים שלנו.

מאי גולן: אנחנו מלבישים אותם בבגדים הכי יפים.

מאי גולן: קונים להם את האוכל הכי טוב.

מאי גולן: לוקחים אותם לטיולים, אבל הנפש שלהם נרצחת ואף אחד לא דואג.

מאי גולן: תפרסמו את הכלים שיש להתמודד איתם.

מאי גולן: הורים אומרים לי – אנחנו לא יודעים לאן לפנות – שיידעו להתמודד עם זה.

מאי גולן: ושוב, אני מברכת על כך שאנחנו מדברים על כלל המגזרים מהחברה הישראלית.

מאי גולן: אני מברכת את יושבת-הראש, חברת הכנסת מיכל שיר.

מאי גולן: תודה לכל הגורמים המקצועיים.

מאי גולן: אני אשמח לשמוע מה קורה מאז שהרפורמה עברה, כי לפי שרת החינוך הכול קורה בשטח, אני פשוט לא מודעת אליו.

מאי גולן: תודה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה, חברת הכנסת מאי גולן.

מיכל שיר סגמן: אני חייבת להודות, אנחנו קיימנו גם פה בוועדה מספר דיונים, גם בוועדת החינוך, אגב, ישב פה ילד עם אימא שלו, הוא כבר עבר בית ספר, ועדיין אותה קבוצה ממשיכה לרדוף אותו, ולהתנכל לו.

מיכל שיר סגמן: יושבת אימא חסרת אונים.

מיכל שיר סגמן: ועוד רק בדיון הקודם ערכנו דיון די ארוך, די מעמיק, שלצערי הרב, הסתיים בפיצוץ שלי מול האוצר - יש גבול כמה אפשר להקשיב על המענים.

מיכל שיר סגמן: זאת אומרת, ילד נפגע, בין אם זה בחרם, בין אם זה בדיכאונות, בחרדות, בפגיעה עצמית, שהיא לאו דווקא התאבדות, וגם אם רוצים לעזור לו, יש סוג של שרשרת חיול, אבל מה לעשות שאין אנשי מקצוע בתוך שרשרת החיול הזה.

מאי גולן: צריך לעבור עוד חרם.

מיכל שיר סגמן: לא.

מיכל שיר סגמן: אין פסיכולוגים.

מיכל שיר סגמן: אין עובדים סוציאליים, אין אף אחד שילווה אותו.

מיכל שיר סגמן: אין כלים.

מיכל שיר סגמן: זה לא משהו שהיינו רוצים לראות במדינת ישראל.

מיכל שיר סגמן: חברת הכנסת יאסין.

מיכל שיר סגמן: בבקשה.

אימאן ח'טיב יאסין: פשוט מאוד, אנחנו עסוקים בעניין של הסטודנטים התקועים בגבולות, אם זה בגבולות מולדובה, אם זה בגבולות רומניה, אם זה בגבולות פולין.

מיכל שיר סגמן: הבנתי שחיפשו מתורגמנים.

אימאן ח'טיב יאסין: הלוואי והבעיה שלנו הייתה רק מתורגמנים.

אימאן ח'טיב יאסין: אנחנו מדברים על אלפי אנשים, על מאות סטודנטים שתקועים עשרות שעות בגבולות.

אימאן ח'טיב יאסין: אנחנו עכשיו בשלב שמחפשים טיסות.

אימאן ח'טיב יאסין: לצערי הרב, אין טיסות חילוץ, הלוואי ויהיה.

אימאן ח'טיב יאסין: מכאן אני פונה, כולם הילדים שלנו שהטיסות יהיו במחיר נורמלי, כי אנחנו רואים הפרשים אדירים בין החברות.

אימאן ח'טיב יאסין: בנושא של הצעת החוק - אני מודה לחברת הכנסת מאי גולן, על הצעת החוק.

אימאן ח'טיב יאסין: אני חושבת שזה חוק שהיה צריך לקדם אותו הרבה זמן לפני.

אימאן ח'טיב יאסין: אני אישית מכירה מקרוב הרבה ילדים שנשארו עם צלקות נפשיות למשך כל החיים אחרי שסיימו את הלימודים שלהם ביסודי ועברו לתיכון כתוצאה מהחרמות.

אימאן ח'טיב יאסין: וכן, הרשתות החברתיות, לצערי הרב, גם בדבר הזה פעלו בצורה נוראית, והיוו כלי זמין, נגיש, מהיר, כדי לעשות מהסוגיה הזאת, מהבעיה הזאת יותר כבדה.

אימאן ח'טיב יאסין: זה נושא שהוא חוצה מגזרים.

אימאן ח'טיב יאסין: לצערי הרב, צריך עבודה אצל כל הצדדים, גם בתוך המשפחות להעלות את המודעות אצל ההורים, גם לחזק את ההורים של אותם תלמידים, גם לחזק את התלמידים שנפגעים מהחרמות, גם להעלות את המודעות של שאר התלמידים בתוך בית הספר.

אימאן ח'טיב יאסין: אני חושבת שהנושא הזה ראוי שייכנס לפחות בסדר מסוים לתוך תוכנית הלימודים, איך באמת להבנות פעילות עם המחנכת של הכיתה במשך השנה, מפגש מפגשים שמתעסקים עם הנושא.

אימאן ח'טיב יאסין: מה שקורה שאנחנו רואים ילדים שיוצאים עם ביטחון עצמי מעורער לגמרי.

אימאן ח'טיב יאסין: ילדים שיש להם את האפשרויות להיות במקומות מאוד טובים בחיים, בגלל החרמות הם נמצאים במקומות קשים, וההורים משתדלים דרך טיפולים ברמה פרטנית לתת את הטיפול הראוי והנחוץ לילדים שלהם ולפעמים זה מאוחר.

אימאן ח'טיב יאסין: אני חושבת שיש חובה על משרד החינוך לנקוט פעולה בתוכנית כוללת גם במוקד סיוע, וגם שהמוקד הזה יהיה נגיש ומוכר לכולם – גם שפתית, וגם לפרסם כשיש מוקד כזה.

אימאן ח'טיב יאסין: אני אומרת לך בוודאות, אני לא ידעתי שכבר יש כזה דבר.

מיכל שיר סגמן: במקרה הזה, פעם היו מדביקים בשירותים, אז זה היה לער"ן, סיוע נפשי וכו', אבל ההורים גם צריכים לדעת.

מיכל שיר סגמן: גם אם יש מדבקה כלשהי בשירותים שבבתי הספר זה עדיין לא מספיק.

אימאן ח'טיב יאסין: אני חושבת שצריך לחשוב על תוכנית סדורה, איך המוקד יגיע למודעות ולידע שיש להורים וגם לתלמידים עצמם וגם למחנכות.

אימאן ח'טיב יאסין: אני חושבת שהשלב הראשון דרך המחנכות והיועצות בתוך בתי הספר, אפשר במהירות שהם יעשו איזה יום או להזרים מידע באינפורמציות שיוצאות לבית הספר.

מיכל שיר סגמן: תודה.

מיכל שיר סגמן: אגב, לפי הצעת החוק של חברת הכנסת גולן, יש ממונה מוגנות שזה מאוד חשוב, וצריך לבדוק מול משרד החינוך אם באמת מונו.

מיכל שיר סגמן: הקמת מרכזי גישור בתוך בית הספר במקרה של סכסוכים.

מיכל שיר סגמן: יש איתנו כאן אורחת מיוחדת אופק ראשון.

מיכל שיר סגמן: אופק, קודם כל תודה רבה שהסכמת להגיע לוועדה ולחלוק את סיפורך.

מיכל שיר סגמן: מאוד קשה לשמוע את הסיפור שלך ואת מה שחווית.

מיכל שיר סגמן: ועם זאת, כשאת כאן, ואת מספרת את הסיפור שלך, את עוזרת לכל כך הרבה ילדים וילדות אחרים שנמצאים במצב הזה, וחושבים שרק להם זה קורה, רק להם זה קורה.

מיכל שיר סגמן: זה קורה הרבה מאוד במצוקות נפשיות שילד חושב שהוא לבד, ושהוא היחיד, שזה קורה רק לו, ולמה אני, והרבה מאוד תחושות אישיות.

מיכל שיר סגמן: אז תודה רבה שאת כאן, ואת החלטת לחלוק עם הוועדה את הסיפור שלך.

מיכל שיר סגמן: בבקשה.

מאי גולן: רק להוסיף במשפט.

מאי גולן: אופק היא ממש יחידת סגולה, היא לא ילדה רגילה.

מאי גולן: את יודעת, יש אנשים שעוברים דברים בחיים, והם לא מבינים בזמן אמת למה הם עוברים אותם.

מאי גולן: אז יש אנשים שאומרים שזה קשור לסיטואציות, ויש אנשים שמאמינים בבורא עולם – אנחנו מהמאמינים, הכול מאת השם.

מאי גולן: וכשאני לא הבנתי בזמן אמת מה קורה לי, אני רואה היום את השליחות שלי.

מאי גולן: אופק עושה שליחות של יחידת סגולה.

מאי גולן: מובילה סיירת חרם.

מאי גולן: פוגשת כל ילד מוחרם ברחבי מדינת ישראל.

מאי גולן: אני לא חושבת שאתם מבינים מה היא עושה.

מאי גולן: מדברת על כך בפתיחות, בגלוי, בביטחון, בלי לפחד.

מאי גולן: מסתכלת לאמת ישר בעיניים.

מאי גולן: אין דברים כמוך.

מאי גולן: פשוט אין דברים כמוך – ילדת פלא של דורנו ממש.

מיכל שיר סגמן: כל הכבוד.

אופק ראשון: באמת, תודה רבה לך יושבת-ראש הוועדה מיכל שיר, על הזכות להיות כאן ועל ההזמנה, זה באמת לא מובן מאליו, ואני שמחה להיות פה.

אופק ראשון: תודה לכל מי שנמצא פה.

אופק ראשון: לחברת הכנסת מאי גולן שבאמת מדהימה, ועוררה בי המון השראה והתחברתי לסיפור האישי שלה מאוד.

אופק ראשון: אז באמת תודה, זה לא מובן מאליו שאנחנו פה היום וכל מי שנמצא פה.

אופק ראשון: תראו, זו לא הפעם הראשונה שאני נמצאת כאן ויושבת בוועדה.

אופק ראשון: אני כבר מעל ארבע שנים נמצאת בתודעה, ולא רק אני בתודעה.

אופק ראשון: בזכות המקרה שלי ומערכת הצינור כמובן שלא מורידים את הנושא מהתודעה, אז כל הציבור במדינה יודע ומכיר בנושא.

אופק ראשון: אבל אני, האמת היא, מרגישה מין תחושת כישלון, כי עם כל התודעה הזאת, אני מרגישה שבפועל בבתי הספר, בתוך הכיתה, לא קורה משהו פרקטי למנוע את המצבים האלה, כי אני נחשפת להמון מקרים באופן יום יומי, וילדים שפשוט קוראים לי, אין לי למי לפנות.

אופק ראשון: פניתי לצוות החינוכי בבית-הספר, ואין לי עזרה, אז פונים אליי.

אופק ראשון: אני מרגישה שלמורה, המנהלת, היועצת אין באמת את הכלים לעשות משהו בנידון הזה.

אופק ראשון: הטיפול בנושא צריך לרדת מכאן.

אופק ראשון: אנחנו פה יושבים בוועדה, בכנסת, הנושא הזה צריך לרדת מהדרג הגבוה למטה, לשטח, לכיתות, לבתי הספר.

אופק ראשון: ההשלכות של חוסר טיפול כבר התחילו להגיע.

אופק ראשון: לפני כמה שבועות שמענו על אבא שהחליט לקחת את החוק לידיים, ושבר לילד שעשה לבנו בריונות את האף.

אופק ראשון: אני כמובן לא רוצה לשפוט אף אחד, אבל התוצאה הישירה לזה שאין באמת משהו פרקטי שעובר בכיתות, בבתי הספר, ושהורים פשוט לוקחים את החוק לידיים ולשם אף אחד לא רוצה להגיע, במיוחד, לא אני רוצה לראות את המקרים האלה שפשוט אבא הבין שאין דרך אחרת, ועשה את מה שהוא עשה.

אופק ראשון: היום לא באתי לכאן כדי שיגידו שאני חמודה וימחאו לי כפיים, אלא באמתי באמת להבין למה אף אחד לא מטפל בתופעה הזאת כמו שצריך.

אופק ראשון: אני רוצה להבין למה אף אחד באמת לא עושה שום דבר כדי למנוע מתלמידים ותלמידות אלפים, פשוט אלפים, אני בטוחה שמגיע אליי לאינסטגרם, ומגיעים לי מאות הודעות ביום, אני בטוחה שזה אפילו לא אחוז קטן ממה שקורה בפועל כי יש המון שלא משתפים.

אופק ראשון: אני רוצה להבין למה היום יש אלפי תלמידים ותלמידות במדינת ישראל שנאלצים לסבול התעללות יום יומית.

אופק ראשון: אני רוצה לספר על מקרים שהגיעו אליי ושאני ראיתי במו עיניי מקרים שהם מאוד קשים.

אופק ראשון: במוצאי שבת לפני שבועיים, העליתי שאלות, תשובות לסטורי באינסטגרם שלי.

אופק ראשון: ושם שתי נערות שקטנות ממנו כתבו לי שהן מוחרמות, ויש להן רצון להתאבד.

אופק ראשון: אני אמרתי לעצמי כבר מהרגע שראיתי את ההודעות האלה – שבוע טוב כנראה לא יכול להיות, כי שבוע טוב לא אמור להיות עם שתי נערות שאפילו לא בנות 16 שחושבות להתאבד - זה לא שבוע טוב.

אופק ראשון: גם שמעתי על ילדים שהגיעו לעודף משקל רציני ופוגעים בעצמם.

אופק ראשון: לפני חודש הגיעה אליי אימא שראיתי אותה, והיא סיפרה לי שהילדה שלה הגיעה למצב כזה.

אופק ראשון: והילדה שלה פוגעת בעצמה, והאימא מפחדת להשאיר את הילדה שלה לבד בבית.

אופק ראשון: אני הסתכלתי לאימא הזאת בעיניים וראיתי כמה פחד יש לה ברגע הזה שהיא מדברת איתי ולא נמצאת עם הילדה שלה שמסתגרת בחדר, ועושה לעצמה דברים נוראיים.

אופק ראשון: אני הסתכלתי לה בלבן של העיניים.

אופק ראשון: אף צוות ואף איש חינוך שאמור להסתכל לאימא הזאת בלבן של העיניים, לא עשה את זה, אתם מוזמנים לבוא ולהסתכל איתי עוד פעם לאימא הזאת בעיניים.

אופק ראשון: הייתי בהרצאה במרכז נוער, ושם, בסוף ההרצאה שתי בנות ניגשו אליי, ואמרו לי שהם נפתחו למדריכים שלהן וסיפרו מה שהן עוברות, אחרי שהם שמעו אותי.

אופק ראשון: הייתי כל כך גאה בהן על זה שהן עשו את זה, כי אני יודעת כמה אומץ צריך לזה.

אופק ראשון: אבל הן סבלו שם כמה שנים.

אופק ראשון: עד שאני הגעתי, ועד שהן שמעו את הסיפור שלי, והן נפתחו למדריכים שלהן, כמה שנים הן סבלו הילדות האלה.

אופק ראשון: מי שרואה אותנו בזום עכשיו, אני בטוחה שכולכם נחשפתם לסרטון הבאמת מזעזע של ליאם שהושפלה בבית הספר על-ידי קבוצה של בנות שהחליטו שהן עושות לה יום כיף במספרה ושפכו לה סבון על השיער, וחפפו עם מטאטא.

אופק ראשון: אני שואלת את עצמי איפה היו המורים שאמורים לשמור בהפסקה?

אופק ראשון: איפה המורים ששמעו את הצרחות של הילדה הזאת?

אופק ראשון: איפה מורה אחד לא לקח את הילדים האלה?

אופק ראשון: אני באמת מתפרקת עכשיו כי כואב לי נורא.

אופק ראשון: כואב לי נורא.

אופק ראשון: ארבע שנים שאני בתודעה, ואני רואה את הדברים האלה קורים באופן יום יומי.

אופק ראשון: באופן יום-יומי, לא מקרה אחד ביום – אלפי מקרים, אלפים.

אופק ראשון: אני ראיתי את הסרטון של ליאם כמה פעמים, עד שהבנתי מה קורה שם.

אופק ראשון: מאז שהבנתי, לא יכולתי לראות את זה שוב.

אופק ראשון: אני חושבת שמין הראוי שיהיה בבית ספר במהלך ההפסקה מורה שישגיח, וברגע שהוא רואה דבר כזה – לקחת את אותן ילדות, להכניס אותן לחדר המנהל או המנהלת ששם הם יקבלו מכתב סילוק מבית הספר לאלתר שבמכתב הזה כל בתי הספר שהן יילכו לא ישקלו פעמיים אם להכניס אותן לבית הספר, אלא ישקלו עשר פעמים אם להכניס את הילדות האלה לבית הספר, כי ליאם עברה בית ספר.

אופק ראשון: וכשאני פגשתי אותה, היא סיפרה לי כמה זה מלווה אותה, וכמה פוסט טראומה יש לה, וכמה חרדות יש לה מזה.

אופק ראשון: אני היום סובלת מפוסט טראומה.

אופק ראשון: אני בכיתה ו', לקראת סוף החרם, לקראת סוף היסודי, התאשפזתי בבית החולים תל-השומר, ללא שום בעיה פיזית רפואית.

אופק ראשון: הייתי מאושפזת כמה חודשים, ופשוט הייתי מרותקת לכיסא גלגלים, לא יכולתי לעמוד על הרגליים.

אופק ראשון: לא יכולתי לסמוך על קרקע יציבה שתחזיק אותי.

אופק ראשון: פחדתי ליפול.

אופק ראשון: אני אומרת לעצמי, אם לא יכולתי לסמוך על קרקע שהיא הדבר הכי יציב, הכי מובן מאליו לעמוד עליו, איך אני אסמוך על בן זוג בעתיד?

אופק ראשון: איך אני אסמוך על חברים בוועדה?

אופק ראשון: עזבתי את בית ספר שלי בכיתה ט' כאשר התחילה הקורונה.

אופק ראשון: לא נכנסתי לזום, פרשתי מהמסגרת הלאומית ועברתי לפרוייקט.

אופק ראשון: הדרך שלי לבית הספר היום זה ממש לעבור פשוט מול היסודי הקודם שהייתי בו, ואני לא יכולה לעבור שם.

אופק ראשון: עברתי שם והיה לי התקף חרדה.

אופק ראשון: כל פעם שאני עוברת משם, אני מרגישה את הדופק שלי עולה.

אופק ראשון: אני מרגישה לחץ, שומעת את כל מה שקרה לי שוב מחדש והכול מחדש, אז אני פשוט עיקוף ומאריכה את הדרך שלי לשם.

אופק ראשון: כשיש מפגשים או פעילויות בכיתה, בבית הספר, וכל התלמידים נכנסים לחדר אחד – אני לא נכנסת לחדר הזה, כי יש לי חרדה חברתית, אז אני פשוט יושבת בחוץ.

אופק ראשון: מסיבת חנוכה, אוכלים סופגניות, עושים משחק עם כולם, ואני לקחתי סופגנייה וישבתי בחוץ, בחצר, שאני לא יודעת מה דפוק בי, אני לא יודעת מה קורה לי.

אופק ראשון: למה?

אופק ראשון: בסך הכול כמה אנשים, פעילות כיפית, מה כל כך קשה להיכנס לשם.

אופק ראשון: אבל לא יכולה להיכנס לשם.

אופק ראשון: וכשיש לי התקפי חרדה זה מלווה ברעידות ובבכי, כשיום אחרי זה אני בקושי מסוגלת לצאת מהחדר או לדבר עם אנשים.

אופק ראשון: למה אני אמורה לסבול את זה?

אופק ראשון: למה עוד אלפי נערים אמורים לסבול את זה?

אופק ראשון: במקום שיהיה מישהו שיטפל.

אופק ראשון: אני רוצה שיעור חוק, אני לא רוצה רפורמה.

אופק ראשון: אני רוצה חוק.

אופק ראשון: והחוק של חברת הכנסת מאי גולן מתאים.

אופק ראשון: אני רוצה שיעבור חוק ללא שום נגיעות פוליטיות.

אופק ראשון: אני רוצה שיהיה חוק למען הילדים של כולנו.

אופק ראשון: למען האחיינית שלי, שבעוד שנתיים בעזרת השם, אמורה לכיתה א', לאיזה בית ספר היא תיכנס?

אופק ראשון: מתי היא תקבל את הכאפה של החיים בגיל שלי, מתי שאני קיבלתי בגיל 6?

אופק ראשון: או שהיא תקבל את זה כשהיא תגיע לעבודה, שהיא תדע קצת להתמודד, שיהיו לה כלים.

אופק ראשון: באיזה בית ספר הילדים של כולנו פה הולכים?

אופק ראשון: תודה רבה לכולם שוב על הזכות וההזדמנות לדבר ולהגיד את מה שיש לי.

מיכל שיר סגמן: תודה אופק.

מיכל שיר סגמן: תודה.

מיכל שיר סגמן: את אמרת קודם מה דפוק בי?

מיכל שיר סגמן: אין בך שום דבר, את מושלמת.

מיכל שיר סגמן: את מושלמת בדיוק כפי שאת.

מיכל שיר סגמן: אני יכולה להגיד לך שאת אפילו יותר ממושלמת, כי את ילדה חכמה, נערה חכמה ורהוטה.

מיכל שיר סגמן: את באמת מושלמת, ומה שנעשה לך הוא לא בסדר.

מיכל שיר סגמן: ומי שעשה לך את זה - הוא לא בסדר.

מיכל שיר סגמן: נמשיך לשמוע.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נמשיך עם משרדי הממשלה, אנחנו נשמע גם את התשובות.

מיכל שיר סגמן: אני כל כך מודה לך גם שהגעת לכאן, וגם שחלקת איתנו, וגם על כל העשייה שלך גם מול אותם בני נוער, זה לא פשוט.

מיכל שיר סגמן: מצד אחד – זה חלק מההחלמה לעזור, וכשפונים אליך לנסות לסייע.

מיכל שיר סגמן: אבל מצד שני – זו חתיכת עול רגשי לקבל את כל הפניות האלה.

מאי גולן: העניין של הפוסט טראומה, היא הדגישה את זה בצורה כל כך חכמה ומדויקת – וזה מה שהילדים האלה עוברים.

מיכל שיר סגמן: אני יודעת.

מיכל שיר סגמן: אני מלווה בעצמי ילדה שעברה חרם בבית הספר היסודי.

מיכל שיר סגמן: כרגע היא עברה לחטיבה, הסגרים לא עשו לה טוב, היא פשוט לא יוצאת מהבית, לא יוצאת מהחדר.

מיכל שיר סגמן: היה עניין של פגיעה עצמית, עם חשש להתאבדות.

מיכל שיר סגמן: לניסיון להתאבדות, יש פגיעה עצמית, זה מה שאנשים לא מבינים.

מיכל שיר סגמן: יש פגיעה עצמית, ויש ניסיונות התאבדות.

מיכל שיר סגמן: אני מלווה אותה ואת ההורים שלה, וכמו שאמרת, ההורים שלה לא עוזבים את החדר, אפילו לא לשנייה.

מיכל שיר סגמן: הם חזרו לעשות בייבי סיטר עליה, ילדה בת 16.

מאי גולן: אני חושבת שזה חשוב, יושבת-הראש, את יודעת הילדים המוחרמים עוברים את זה, אבל מה עובר על המשפחות?

מיכל שיר סגמן: המשפחות מפסיקות לעבוד, יושבות בבית.

מאי גולן: נמצא פה אח של אופק, וגם נמצאים שני האחים שלה וגם את אחותה פגשתי, והם עוברים תהליך לא פשוט בכלל, ואף אחד פה לא אומר איפה אנחנו כאן בשבילכם?

מיכל שיר סגמן: נשמע את משרד החינוך שלפחות מתחיל או פועל בנושא הזה.

מיכל שיר סגמן: אבל שוב אני אומרת, כל מה שנוגע לבריאות הנפש בנושא ילדים ונוער, מחסור בפסיכיאטרים, מחסור בפסיכולוגים גם בשרות הציבורי, גם בשרות הפרטי.

מיכל שיר סגמן: אגב, אתמול התקשרתי, אמרתי, בוא נראה אם השתנה איזשהו משהו.

מיכל שיר סגמן: ועדיין אבחון ראשוני לילד שמנסה לפגוע בעצמו, אין סיכוי, בציבורי לא תמצאו, אז ככה שאני לא הייתי יכולה להפנות אפילו.

מיכל שיר סגמן: ושוב, אתמול בצהריים - 2,000 שקלים לאבחון.

מיכל שיר סגמן: כל מפגש עם פסיכולוג – 450 שקלים.

מיכל שיר סגמן: למי יש את הכסף הזה?

מיכל שיר סגמן: להורים אין את הכסף הזה.

מיכל שיר סגמן: מה גם שכל תור גם בפרטי לוקח נצח.

מיכל שיר סגמן: שוב, אני ממש מרגישה שאנחנו בדיון הקודם שלנו של הוועדה, בינתיים ההורים לא עובדים.

מיכל שיר סגמן: הילד מסוגר, פוגע בעצמו.

מיכל שיר סגמן: נמצא בחרדות איומות, ומדינת ישראל לוקחת את הזמן.

מאי גולן: נכון.

מאי גולן: אבל בוא נגיד כשילד נולד עם זה, אין שום ספק שהמדינה צריכה לטפל בכול.

מיכל שיר סגמן: וההשפעה על האחים הנוספים בבית.

מאי גולן: אבל פה אפשר למנוע את זה מלקרות.

מאי גולן: אני מאוד מצטערת, כשזה קרה בתחום בית-הספר, תחת מערכת החינוך של מדינת ישראל, מדינת ישראל אחראית.

מאי גולן: נקודה.

מאי גולן: מאי נכון.

מאי גולן: בוא נגיד שילד נולד אבל פה אפשר למנוע את זה מראש.

מאי גולן: בתחום בית הספר תחת מערכת החינוך של מדינת ישראל, מדינת ישראל אחראית.

מאי גולן: נקודה.

אופק ראשון: למשל במקרה של ליאם, פשוט זה היה יכול להימנע אם לתלמידים לא הייתה גישה לחומרי הניקיון בבית הספר, זה היה מקרה שיכול להימנע בקלות.

מיכל שיר סגמן: כשהמציאות הופכת להיות מופרעת אז כן.

מיכל שיר סגמן: תראו, אין ילד שנולד רע.

מיכל שיר סגמן: אנחנו צריכים לחשוב איך הגענו למצב כזה.

מיכל שיר סגמן: התופעה תמיד הייתה.

מיכל שיר סגמן: אני עוד זוכרת מבית הספר שלי שכינסו את ההורים והיה בלאגן, אני זוכרת את זה, זו תופעה שתמיד הייתה.

מיכל שיר סגמן: ההקצנה הזו, הבלתי נתפסת הזו, זה אומר שהמדינה נרדמה בשמירה זה הכול.

מיכל שיר סגמן: נשמע את אח של אופק.

ניר ראשון: אחותי הגדולה, ברוך השם, נגעה ברוב הנושאים.

ניר ראשון: שתי נקודות שגם את כרגע אמרת, וגם היא כרגע אמרה, אני חושב שזו תוצאה ישירה.

ניר ראשון: שאלת איך הגענו למצב שזה תופס ככה עוצמה.

ניר ראשון: התשובה היא דיי ברורה - ברגע שילד בכיתה א', ב', ג', ד', פשוט מתנהג בבריונות, אף אחד לא מעמיד אותו במקום, אף אחד לא פוגע בו בחזרה, אף אחד לא עוצר אותו, פשוט מאוד זה מה שקורה.

ניר ראשון: יש לזה עוד השלכות הרבה יותר גדולות גם מעניין של חרם וילדות קטנות או ילדים קטנים עם פוסט טראומה.

ניר ראשון: כשאנחנו שומעים בחדשות על חבורת צעירים שהביאו איזו נערה לחדר באילת, או בחו"ל, טיול לפני צבא, פשוט התנהגו אליה בצורה מבזה ופוגענית, אז אני חושב שזה פשוט תוצאה ישירה.

ניר ראשון: ברגע שילד מרגיש שהוא על הסוס, אין מי יגיד לי מה תעשה, אין מי יגיד לי מה תפעל, אף אחד לא עוצר בעדו, אוזלת הילד של מערכת החינוך, ואחרי זה כמובן אוזלת היד של משטרה וכו', אז למה לי לעצור את היצרים שלי, או פשוט לא להתנהג בכזאת צורה פוגענית?

ניר ראשון: אני רוצה לגעת בעוד נקודה נוספת שאופק גם דיברה עליה, דבר שאנחנו מתחילים לראות אותו קורה – לקיחת החוק לידיים.

ניר ראשון: אף אחד לא רוצה שזה יקרה.

ניר ראשון: ודאי שאני לא מעודד דבר כזה.

ניר ראשון: אבל אני חושב שזו תוצאה ישירה.

ניר ראשון: ברגע שאין חוק, האבא ייקח את החוק לידיים.

ניר ראשון: אני יכול להעיד על עצמי שאני הגעתי לאיזשהו מצב אחרי הרבה זמן שכבר לא יכולתי לסבול את הבכי בבוקר, את הבכי בצהריים, את התסכולים האלה שפוגעים באחותי, ויש לי פשוט בשתי דקות – ללכת לשם, לפגוע באותם ילדים, וזה היה פשוט מפסיק.

ניר ראשון: הייתי יכול למנוע את זה בכיתה ב', בכיתה ג', ולא לתת לה לסבול עד כיתה ו'.

ניר ראשון: יכולתי לעשות את זה, פשוט החלטתי לנהוג בצורה מוסרית כלפי אותם ילדים שפגעו באחותי, והמוסריות הזאת שנהגתי כלפיהם, נהגתי בצורה לא מוסרית כלפי אחותי, ויש לי חלק במצב שלה היום.

ניר ראשון: הדבר הזה, הרגשת האשמה הזאת, שלי יש חלק, אני פשוט חלק אומנם פאסיבי בחרם שאופק עברה, זה משהו שהוא מלווה גם אותנו, גם אותי, גם את האחים שלי, גם את האחיות שלי, גם את אמא שלי.

ניר ראשון: דבר כזה עלול להיגמר שם - רק משטרה הוציאה אותי מהכיתה שלה.

ניר ראשון: פשוט ניגשתי לכיתה, ואמרתי למורה – את לא מצליחה לשמור עליה, אני חושב פה ושומר עליה.

ניר ראשון: זה היה יכול להתלקח בשניות למצב שאנחנו לא רוצים להגיע אליו.

ניר ראשון: אנחנו שמרנו על זה.

ניר ראשון: ילד בן 16 שפשוט נשבר לו האף בגלל אבא של ילדה שהוא פגע בה.

ניר ראשון: אז אני חושב שאנחנו לא יכולים אחרי זה לשאול איך דבר כזה קרה באילת?

ניר ראשון: או איך דבר כזה קרה ביוון?

ניר ראשון: או איך דבר כזה קרה לאבא בצפון?

ניר ראשון: אני חושב שגם מערכת החינוך צריכה לשים לעצמה איזשהו דגש על כל ההיבט הערכי במערכת החינוך.

ניר ראשון: בתור מי שהיה במערכת החינוך, יודע שזה מחילה על הצורה הישירה, זו אולימפיאדה לבגרויות, פשוט לעקוף את נורבגיה, ואת שבדיה באחוז הזכאים לבגרויות, זה בא על חשבון הנפשות של הילדים האלה.

מיכל שיר סגמן: שרת החינוך כבר שמה את הדגש המאוד גדול, ואני מברכת על כך.

מיכל שיר סגמן: פחות תוכן לימודי ויותר סיוע ועזרה נפשית.

מיכל שיר סגמן: אבל בדיוק כמו שחברת הכנסת מאי גולן אמרה פה.

מיכל שיר סגמן: היום יש לנו שרת חינוך שגם הייתה יושבת-ראש הוועדה לזכויות הילד, ומאוד רגישה לנושא, ולכן מטפלת.

מיכל שיר סגמן: אבל מחר יכול להיות שר חינוך אחר שזה פחות יהיה בראש מעייניו, ולכן אני מאוד מסכימה עם דבריך.

ניר ראשון: אני מברך את כל מי שיושב פה – אותך גברת יושבת-הראש, ואת חברת הכנסת מאי גולן, ואת אחותי הגדולה, ברוך השם.

ניר ראשון: יהי רצון שבפעם הבאה שאנחנו מגיעים לפה, החוק הזה עובר כחוק, כמשהו שהוא יותר מבוסס.

ניר ראשון: ואני חושב לעניות דעתי שזה אמור לעבור חוק כזה ב-120 קולות.

ניר ראשון: אין פה ימין, אין פה שמאל, אין פה יהודים, ערבים, נוצרים.

ניר ראשון: יש פה פשוט חסרי ישע שכרגע בזמן הזה עוברים התעללויות על ימין ועל שמאל, והתוצאות עוד יותר – אנחנו רואים אוזלת יד.

מיכל שיר סגמן: אני מסכימה איתך.

מיכל שיר סגמן: אני יכולה לומר שהוועדה הזאת בגלל שהיא עוסקת המון בילדים, ובזה אנחנו נסיים ונעבור לארגונים, ילדי ישראל לא מטופלים כראוי, וכמעט לא משנה באיזה נושא תעסקו, הם לא מקבלים את המענה הראוי בין אם מדובר על הזנחה פושעת במקרים רבים, ובנושאים רבים מדיי, או בין אם מדובר פשוט על חוסר טיפול – אדישות מוחלטת וילדים נופלים בין הכיסאות.

מיכל שיר סגמן: ולכן אני שמחה שגם משרד המשפטים, אגב, הלך איתי, בעצם אישר יד ביד את הצעת הוועדה לזכויות הילד ליצירת גורם מתכלל ומתאם לכל נושא ילדי ישראל בין אם מדובר על בריאות נפש.

מיכל שיר סגמן: אנחנו גם דיברנו שאנחנו רוצים גם להוסיף לזה נושא של קורונה, פגיעות מיניות, חרמות, בעצם כל נושא שקשור לילדים יהיה גורם שהוא מתאם.

מיכל שיר סגמן: נכון להיום, פרט למשרד החינוך, אין כתובת לילדים, וילד הוא לא רק משרד חינוך - הוא גם משרד חינוך.

מיכל שיר סגמן: כשילד יוצא - הוא גם משרד לביטחון פנים.

מיכל שיר סגמן: הוא גם משרד משפטים.

מיכל שיר סגמן: הוא גם בריאות.

מיכל שיר סגמן: הוא גם רווחה.

מיכל שיר סגמן: ילד הוא כל משרדי הממשלה, וברגע שאנחנו יוצאים מתחומי משרד החינוך, עוד איכשהו כן גורם, יש לכם לפחות דלת לדפוק עליה, הדברים הולכים לאיבוד, ולכן, אני שמחה שלפחות במקרה הזה, אנחנו קיבלנו אור ירוק.

מיכל שיר סגמן: אני אמרתי למשרד המשפטים את מה שאת אומרת כאן.

מיכל שיר סגמן: אני לא רוצה רק שר שאיכפת לו היום.

מיכל שיר סגמן: אני לא רוצה רק הצעת מחליטים.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה במקביל גם הצעת חוק פרטית על מנת לקבע.

מיכל שיר סגמן: כי מחר יגיע שר משפטים אחר שאולי יהיה לו פחות איכפת.

מאי גולן: מיכל, אני מודיעה קבל עם ועדה, שאם את תוכלי להעביר את החוק הזה, זה לא עניין של אופוזיציה קואליציה, זה לא עניין של קרדיט, זה לא עניין של שם.

מאי גולן: אני רוצה שהצעת החוק הזו תעבור, ולא איכפת לי על ידי מי.

מאי גולן: והינה, זה קורה לי בדיוק היום עם הצעת חוק אחרת שהגיש צביקה האוזר להמשכיות של חייל צה"ל, שאת מכירה את הצעת החוק הזאת.

מיכל שיר סגמן: אנחנו צריכות עוד לתקן את החוק הזה שזה יהיה רק לחיילי צה"ל, אלא בכלל.

מיכל שיר סגמן: אגב, הורים שכולים כבר פנו אליי בנושא הזה, רשמתי לעצמי לדבר איתך מחר.

מיכל שיר סגמן: בסדר גמור.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: הארגונים שניתן להם לדבר, אני ממש מבקשת במילה, מאחר ואנחנו צריכים לשמוע את משרדי הממשלה, תשובתם חשובה לא פחות אם לא הרבה יותר במקרה הזה מהשאלות שיישאלו ויצופו.

מיכל שיר סגמן: בבקשה, מועצת התלמידים והנוער – ליאם קוטק.

מיכל שיר סגמן: בבקשה.

ליאם קוטק: שלום לכולם, קודם כל, תודה רבה על ההזדמנות להיות פה ולדבר.

ליאם קוטק: אני נציגת מועצת התלמידים והנוער הארצית.

ליאם קוטק: כשישבנו וחשבנו מי האחראי בעצם למנוע את החרם הזה בבתי הספר, הייתה לנו תשובה אחת מאוד פשוטה - כולנו אחראים.

ליאם קוטק: ולכן, כל אחד ואחד שבא במגע עם בני נוער וילדים צריך לעבור הכשרות להתמודד עם הדבר הזה ולמנוע את זה.

ליאם קוטק: הצעת החוק של מאי גולן, מבורכת ומדהימה, אבל היא לא נוגעת בכל התחומים.

ליאם קוטק: ולכן, אנחנו פונים אליך מאי.

ליאם קוטק: אנחנו מאוד נשמח לשבת איתך.

ליאם קוטק: מועצת התלמידים והנוער, לשבת איתך, ולעבות את החוק כדי שניגע בכל התחומים.

ליאם קוטק: אם זה הוספת החינוך הבלתי פורמלי, כי אכן הוא לא קורה רק בשעות בית הספר, הוא ממשיך אחר-כך, ואותם מדריכים ומדריכות בתנועת הנוער ובארגוני הנוער יכולים מאוד לתרום וגם הם צריכים את הכלים איך להתמודד עם זה.

ליאם קוטק: אותו ממונה שאמור לטפל בנושאים האלה, צריך להעביר את ההכשרה שהוא קיבל לכל צוות בית הספר, אם זה אפילו להקים קבוצת מנהיגות, או לשבת עם מועצת תלמידים באותו בית ספר, וגם להעביר לה את ההכשרה, כי גם בני הנוער שנמצאים באותה סיטואציה יכולים לעזור.

ליאם קוטק: אם זה לשבת עם אותם מורים של בית הספר שגם להורים יהיה כלים, כי להורים אין ספר שכותב איך להתמודד עם זה, אין ספר שכותב איך להיות הורים, ואיך לעזור לילד במצב הזה – גם הם צריכים הכשרות.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: כן.

מיכל שיר סגמן: לא מלמדים אותנו להיות הורים.

מיכל שיר סגמן: חבל.

מיכל שיר סגמן: הייתי מאוד שמחה אם הילדים שלי - - -

עדי דרור: אני אחראית תחום פיתוח תוכן במרכז "מצמיחים".

עדי דרור: מרכז מצמיחים הוא מלכ"ר שעוסק כבר קרוב לשני עשורים בהפחתת אלימות בבתי הספר, והאמת, כמו שליאם אמרה, לא רק בבתי הספר.

עדי דרור: אנחנו באמת עובדים גם עם מערכות בלתי פורמליים ועם דברים קודמים שהיו כמו עיר ללא אלימות, ברור לנו שהמעטפת צריכה להיות מלאה.

עדי דרור: קודם כל תודה.

עדי דרור: אנחנו שמחים להיות פה.

עדי דרור: הלב יוצא לאופק, ולעוד המון סיפורים כאלה שאנחנו נתקלים בהם בשטח.

עדי דרור: אני אנסה להיות מאוד קצרה ועניינית, ולהגיד משהו מבחינה פרקטית שהוא מאוד חשוב בעינינו.

עדי דרור: חרמות, בניגוד להרבה סוגי בריונות אחרים, זו בריונות שלא יכולה להתרחש כשיש רק קורבן ותוקפן.

עדי דרור: חרם מעצם היותו הוא חייב להיות עם קבוצה.

עדי דרור: את אמרת קודם יושבת הראש, יש פה עניין של קבוצה בין אם היא שותקת, לא עוזרת, משתפת פעולה, נגררת, ולכן, הרבה פעמים לא יעזור לנו להתייחס רק לתוקפן או רק לקורבן, כמובן שהתמיכה בקורבנות חייבת להיות.

עדי דרור: אבל אם אנחנו מסתכלים על הרצון שלנו למזער ולהכחיד את התופעה הזאת, המיקוד שלנו חייב להיות מיקוד ועבודה קבוצתית.

עדי דרור: אנחנו צריכים לזכור נקודה נוספת חשובה שרוב החרמות הן חלק ממאבק על מעמד חברתי בקרב ילדים.

עדי דרור: הם לא קורים סתם בגלל רוע לב.

עדי דרור: הם לא קורים סתם בגלל בעיה - - - חברתי - - -

מאי גולן: אני חייבת לחלוק על זה, זה לא תמיד נכון.

מאי גולן: אני שמחה שאת מגדירה את זה.

עדי דרור: לגמרי.

עדי דרור: אמרתי רוב.

עדי דרור: לחלוטין לא תמיד נכון.

עדי דרור: אני תיכף אגיד כמה חשוב לעשות הבחנה מבדלת במצב של חרמות.

עדי דרור: אבל עדיין אנחנו חייבים לתת פה התייחסות לעניין של הצורה שבה קבוצה מתייחסת לזה.

עדי דרור: זה מאוד רלבנטי בעיקר כשאנחנו מדברים גם מבחינת המיקוד שאנחנו חייבים – האידיאל מבחינתנו, אנחנו צריכים לחתור למצב שבו קצת בדומה לתהליך שיש בשנים האחרונות עם תנועת me too שהיום בחברות עסקיות למשל אנשים לא יעמדו מהצד כשהם יראו הטרדות, והם פחות ישתפו פעולה.

עדי דרור: אנחנו צריכים להגיע למצב שבכיתות יהיה קונצנזוס של התנגדות למצבים של חרמות, זו העבודה שצריכה להיעשות.

עדי דרור: אני לא יודעת אם היא יכולה להיות כלולה בחוק כלשהו או בעשייה חינוכית, בעיקר בעשייה חינוכית, אבל היא צריכה להיות חלק מאוד משמעותי.

עדי דרור: מבחינת הענישה – אנחנו לגמרי בעד ענישה כמובן, ואנחנו לא מתנגדים להשעיות ולהעברת בית ספר.

עדי דרור: אבל כן חשוב לדעת אם אנחנו רוצים להיות כנים עם עצמנו, שהשעיות הרבה פעמים לא נותנות את המענה ולא גורמות לילדים להשתמש פחות בכלי הזה.

עדי דרור: חרם לצערנו הוא כלי מאוד יעיל לשפר מעמד חברתי.

עדי דרור: כשילד מארגן חרם, גם אם הוא מושעה, או מקבל עונש, הוא מוכן לספוג את הענישה הזאת כי הוא משיג את מה שהוא רוצה.

עדי דרור: הוא משיג את העלייה במעמד.

מיכל שיר סגמן: ואם מעבירים אותו בית ספר?

עדי דרור: זה מעניין.

עדי דרור: את סיפרת דווקא על קורבן שעבר בית ספר.

עדי דרור: אבל אם הכיתה היא כיתה שמאפשרת חרם, הרבה פעמים גם אם נוציא את זה שהחרים, קודם כל, הרבה פעמים לא מדובר בילד אחד.

עדי דרור: אנחנו לפעמים אפילו לא נדע בהכרח מי הילד שבאמת עומד מאחורי הדברים.

מאי גולן: אגב, אם המורה או המנהל יודע, יש להם איזושהי סמכות?

מאי גולן: הרי הם לא קיללו לצורך העניין או הרביצו.

מאי גולן: יש רק חרם.

מאי גולן: מין פעולה שהיא אקטיבית, אך לא באמת אקטיבית בפועל.

מאי גולן: האם הם יכולים לעשות משהו בעניין?

עדי דרור: אני לא יודעת להגיד לך.

עדי דרור: אני לא ממערכת החינוך.

עדי דרור: מה שחשוב להגיד כאן, שאנחנו צריכים להבין שאנחנו נורא רוצים צדק בתור מבוגרים וזה בסדר.

עדי דרור: אנחנו צריכים גם לבדוק את עניין היעילות, ואנחנו צריכים לדעת שהענישה לא יכולה להספיק אם היא לא באה יחד עם עבודה קבוצתית מאוד מעמיקה.

עדי דרור: אגיד דבר אחרון.

עדי דרור: כשאנחנו מגיעים כבר למצבים של כזאת בריונות וטיפול בחרם, אנחנו מטפלים במגפה אחרי שהיא התפרצה.

עדי דרור: יש פה חשיבות מאוד גדולה לעניין המניעתי, ועניין מניעתי זה עניין שהוא צריך להיות בשוטף.

עדי דרור: הוא צריך להיות בהכשרה לא רק של בן אחד בבית ספר, לא רק של יועצת.

עדי דרור: מחנכי כיתות חייבים שתהיה להם הכשרת עומק לא רק להתמודדות עם חרם ובריונות, אלא לדעת לזהות.

עדי דרור: הדברים האלה אנחנו לא סתם שומעים על ילדים ששנתיים עוברים חרם ואף אחד לא יודע מזה.

עדי דרור: זו אלימות שהיא מאוד מתוחכמת, היא מאוד סמויה.

עדי דרור: היא קורית מתחת לאף שלנו המבוגרים.

עדי דרור: מורים צריכים לקבל כלים לדעת לזהות את הדברים האלה כשהם רק מתחילים.

עדי דרור: הם צריכים לדעת לייצר נורמות כיתתיות שמתנגדות לזה הרבה לפני שזה קורה בפועל.

עדי דרור: זה משהו מאוד חשוב.

עדי דרור: זה לא בהכרח משהו שאפשר לעשות בחקיקה, אבל לגמרי צריך לתת דגש עליו.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: הנהגת ההורים.

מיכל שיר סגמן: בבקשה.

אביתר תורגמן: נעים מאוד.

אביתר תורגמן: אני גם חבר במוגנות בהנהגת הורים ארצית.

אביתר תורגמן: באמת, קודם כל אני רוצה להגיד תודה רבה גם על ההזדמנות הזו להשתתף, וגם לאופק, מבחינתי, את גיבורה אמיתית בזה שבאמת באת ופתחת את כל התחושות שלך – שאפו ענק מבחינתי, ריגשת אותי מאוד.

אביתר תורגמן: מערכת החינוך היום מתנהלת בכל תחום, ובתחום החרמות בפרט.

אביתר תורגמן: על סמך יכולתו האישית של איש הצוות החינוכי לזהות שונות, להתמודד איתה, ולחנך את הילדים לערכי חברות.

אביתר תורגמן: הבעיה המרכזית היא בעצם שבסופו של דבר, שאין ערכים בצורה שוטפת.

אביתר תורגמן: זאת אומרת, שפעם או פעמיים או שלוש פעמים בשנה בעצם לא מוטמע אצל הילדים.

אביתר תורגמן: אנחנו מגלים בעצם שבסופו של דבר, כמו שכולם אומרים, אין את הכלים להתמודד איתם.

אביתר תורגמן: הצוותים עצמם אינם מכירים באמת מה גבול היכולות שלהם, גם להתמודד לאחר שעות הלמידה, וגם אם דברים מתבצעים, מתבצעים לצערי הרב דברים, והתקשורת כרגע מוציאה, מה שנקרא, רק טיפה בים הסוער והמזעזע הזה, וכל מה שקורה.

אביתר תורגמן: בסופו של דבר אני לא רוצה להאריך יותר מדי.

אביתר תורגמן: מה שכן אני רוצה להגיד – די עם הדיבורים.

אביתר תורגמן: די עם הסיסמאות.

אביתר תורגמן: בואו נתחיל באמת לפעול, כמו שנאמר פה גם, אם זה השירות הפסיכולוגי שאנחנו מדברים פה על חרמות, על מקרי אובדנות, או כל דבר אחר.

אביתר תורגמן: אנחנו מבינים שגם בשרות הכנה בעצם אין לנו את המענה, וזה עוד כלום.

אביתר תורגמן: אני אבא לילד עם צרכים מיוחדים, אני יודע בדיוק מה קורה, והעלויות האלה הן אסטרונומיות, ורשימת ההמתנה היא מאוד ארוכה.

אביתר תורגמן: אני חושב שלהעביר בית ספר זה לא פתרון, לא הצד המחרים הוא המוחרם.

אביתר תורגמן: צריך לטפל בעניין בשורש.

אביתר תורגמן: השורש מתחיל בגיל הגן.

אביתר תורגמן: פה הוא צריך לשנות את השפה.

אביתר תורגמן: מערכת החינוך עצמה צריכה להבין שהיא צריכה מהיסודות.

אביתר תורגמן: אנחנו מביאים את הפרחים שלנו, רוצים לטפח אותה.

אביתר תורגמן: מערכת החינוך אמורה לטפח ולשמור עליהם, ולדעת באמת איך לגשת.

אביתר תורגמן: תודה רבה לכם על ההבנה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: במילה אחת, לירון אשל, המועצה לשלום הילד.

לירון אשל: אני אגיד שהילדים ובני הנוער שהיו בדיון דיברו טוב ממני, וכנראה דיברו טוב יותר מכל איש מקצוע.

לירון אשל: גם אנחנו נחשפים לעלייה במקרים, הרבה מתכתב עם הזירה שהשתנתה, הזירה הדיגיטלית.

לירון אשל: פעם זה היה בין ארבע קירות, היום זה רודף את הילד עד מקום מבצרו, וקשה מאוד להתמודד עם זה.

לירון אשל: וגם תוכניות הטיפול צריכות להתכתב עם ההתקדמות הטכנולוגית.

לירון אשל: כמו שאמרו פה לפניי, גם המניעה צריכה להיות כל השנה כולה.

לירון אשל: נזכיר שסבלנות, כבוד והכלה, אנחנו חושבים שזו דרך טובה יותר מסנקציות או הרחקה לצמיתות.

מיכל שיר סגמן: אבל בפועל מה שקורה זה שאותו ילד מורחק מבית הספר כדי לשמור עליו.

מיכל שיר סגמן: בסוף כן יש סנקציה, היא פשוט מופעלת אך ורק על הילד שעבר - - -

לירון אשל: אז אני אגיד שיש מקום מאוד משמעותי במערכת החינוך לתוכניות מוגנות בתוך בית הספר.

לירון אשל: וכמובן, רק אגיד כאקט אחרון – הרחקה, כמו שאמרו פה לפניי, לפעמים זו באמת תופעה נרחבת.

לירון אשל: אבל כן חשוב לתת הכשרות לכל גורם שבסביבת הילדים, וגם להורים ולילדים עצמם.

לירון אשל: כמו שעשו את זה כבר בעבר בנושא של אובדנות להיות שומרי סף, לתת כלים לילדים, לתלמידים להושיט גם יד לחברים שלהם, לא לעמוד מן הצד, אלא ללכת ולדווח לגורם משמעותי בסביבתם כדי למנוע בעצם את אותה תופעה.

לירון אשל: כולם דיברו פה על מה צריכים לעשות בנוגע לילדים ולנוער.

לירון אשל: כמו שאמרה נציגת מועצת התלמידים, המניעה היא על כולם.

לירון אשל: גם אנחנו בעולם המבוגרים, גם חברי הכנסת, או מודלים אחרים שנמצאים, אנחנו היום בתקופה שיש שיח כעוס ומשתלח ופוגעני, ובחסות האנונימיות, או בקלות ההקלדה, יש כל מיני הערות בטווייטר, הכול משפיע על הילדים.

לירון אשל: הצורה שבה אנחנו מתנהלים, משפיע בהכרח על הילדים.

לירון אשל: אז אצלנו בעולם המבוגרים לא קוראים לזה חרמות, אבל מאוד קל לעמוד בכל מיני פלטפורמות - - -

מאי גולן: שיימינג.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה, אני מסכימה איתך.

מאי גולן: מיכל, אם אנחנו היינו משליכות את מה שאנחנו חוות ברשתות, את יודעת, כל אחת מהמקום שלה, אני חושבת שהיינו מגדירות את זה כחרם פלוס פלוס...

מיכל שיר סגמן: זה גובל בהתעללות.

מיכל שיר סגמן: ..

מיכל שיר סגמן: אבל שוב, הילדים של היום, הם חברי הכנסת של מחר.

מיכל שיר סגמן: וילד שסופג חרם ובריונות, בין אם זה ברשת, או בין אם זה בפיזי, ומגיע אחר כך לאיזושהי משרה, ומרשים להשתלח בנבחרי ציבור, בילדים, אין לזה סוף.

מיכל שיר סגמן: השאלה היא אם אנחנו מרשים, או לא מרשים שדברים כאלה יקרו ברמה העקרונית של מדינת ישראל ברמה של שיח.

מאי גולן: לפחות אם לא שומרים עלינו, שנשמור על הילדים שלנו.

מאי גולן: ..

מיכל שיר סגמן: מרכז השלטון המקומי הדר אליהו.

הדר אליהו: שלום, צהריים טובים, מפאת קוצר הזמן, אני לא אחזור על הדיבורים המאוד חשובים שנאמרו פה על ידי קודמיי.

הדר אליהו: אני מבקשת להתמקד בשני דברים.

הדר אליהו: האחד, כל נושא ההסברה וההכשרה שדיברה עליה קודמתי לכל החלקים באוכלוסייה, אם לתלמידים.

הדר אליהו: אם להורים, גם במסגרות אחר צהריים בעבור ההורים, לא רק דרך בית הספר, גם דרך בית הספר.

הדר אליהו: זה בעצם מעביר אותי לנקודה השנייה, ומבחינתי הכי חשובה, וליאם התייחסה אליה, זה המקום של העצמה של החינוך הבלתי פורמלי, אחת הפלטפורמות החשובות ביותר להעצמת בני הנוער.

הדר אליהו: לפיתוח החוסן האישי שלהם, ליצירת כתובת נוספת בגובה העיניים, שרואה, שמבינה, שמקשיבה להם.

הדר אליהו: בעצם, אותו מבוגר הפוטנציאלי שאולי, חלילה, אם קורה להם משהו, הם יראו בו כתובת.

הדר אליהו: מלבד כמובן, אין לי ספק, שגם המורים צריכים להיות במקום הזה.

הדר אליהו: אבל אל לנו לשכוח שיש פה מערכת חינוך נוספת, מקבילה, חשובה, אפילו קריטית מאוד בעבור בני הנוער, שזה מערכת החינוך הבלתי פורמלית שמתרחשת במרחב.

מאי גולן: גם אני וגם אופק עברנו בדיוק את אותו מסלול כשנפלטנו ממערכת בתי הספר, הגיעו למרכז היל"ה, שהציל אותה.

מאי גולן: אני יכולה להגיד על עצמי, הציל אותי גם מבחינה לימודית, חשבו שאני נכשלת בכל, ופתאום שם הבאתי ציונים וסיימתי בגרויות בשנה, וגם מבחינה חברתית להבין שהכול בסדר איתך.

מאי גולן: אגב, זה מוכיח גם נערים ובני נוער שהם מדהימים וחכמים ומסוגלים והכול.

מאי גולן: אבל זה שולח מסר למערכת החינוך שמקסימום אם אותם תלמידים לא יעמדו בלחצים, בחרמות ובשיימינג שיש היום במערכת החינוך, יהיה להם לאן להיפלט.

מאי גולן: זה הפחד שלי שזה נותן כלי למערכת החינוך לא להתמודד עם מה שקורה.

הדר אליהו: אני מאוד מתחברת לחשש שלך.

הדר אליהו: אני חוזרת לדברים של ליאם.

הדר אליהו: ליאם נתנה דוגמה מאוד נכונה, מאוד מדויקת למה שאני מדברת עליו, על אותו מדריך שהציל את אותה נערה שנגשה אליו.

הדר אליהו: מה היה קורה אם היא לא הייתה ניגשת אליו.

הדר אליהו: אני רוצה לחזור על מה שאמרה ליאם.

הדר אליהו: אחד הדברים החשובים, ומצד שני, הבעייתיים במערכת החינוך כולה זה אותו רצף חינוכי בין הבוקר לאחר הצהרים.

הדר אליהו: שוב ושוב אני פוגשת את זה בכל הנושאים שאנחנו דנים בהם – השפעות הקורונה, התמכרויות, אלימות כזו, אלימות אחרת.

הדר אליהו: בכל הנושאים אם בוועדת חינוך, אם בוועדה הזו.

הדר אליהו: אחד הכלים המשמעותיים זה החיבור בין מערכת החינוך של הבוקר לאחר הצהריים.

הדר אליהו: אי אפשר לנער אחריות.

מיכל שיר סגמן: איפה אתם כמחלקת נוער וצעירים לוקחים גם אחריות?

הדר אליהו: מחלקות הנוער ברשויות המקומיות, הן האמונות על תכלול החינוך הבלתי פורמלי, גם התנועות וגם הארגונים שבעצם חברה אזרחית שפועלת במרחב הרשותי, יש לה קשרי עבודה עם הרשות המקומית.

הדר אליהו: גם לרשות המקומית יש את הפעילויות הערכיות שהיא עצמה מפעילה לטובת בני הנוער בסכומי אפס מטעם המדינה, זאת אני אומרת בסוגרים.

מיכל שיר סגמן: כלומר כל רשות צריכה לתקצב לעצמה, רשות שאין לה - - -

הדר אליהו: נכון.

הדר אליהו: גם בזה יש פערים לצערנו הרב.

מיכל שיר סגמן: אותה נערה שאני מלווה היא מתל-אביב, אמור להיות שם כסף לרשות, רק שאף אחד לא יודע מה לעשות.

מיכל שיר סגמן: אני מלווה אותה.

מיכל שיר סגמן: כל אחד מסתכל בעיני עגל, סליחה על הביטוי, ולא יודע מה לעשות.

מיכל שיר סגמן: יושבת ילדה, ואף אחד לא יודע מה לעשות – לא הרשות המקומית, ולא אף אחד ממשרדי הממשלה, ובטח שלא המדינה בכללותה, מורים.

הדר אליהו: אני חייבת להוסיף שיש נקודה חשובה והיא ההכשרה של בעלי התפקידים.

הדר אליהו: נקודה סופר קריטית.

מיכל שיר סגמן: סליחה שאני קוטעת אותך.

מיכל שיר סגמן: אנחנו פה לא עוסקים בפרשנות.

מיכל שיר סגמן: עד היום עדות נתנה אופק, אח שלה, הציפה את הנושא חברת הכנסת מאי גולן.

מיכל שיר סגמן: אני פה כשגורם רשמי יושב בוועדה הזו, בין אם זו את, או משרדי הממשלה שיגיעו, אני מבקשת תשובות.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה לדעת בסוף, מאחר ויש כאן תופעה שהיא רחבה מאוד מה אתם עושים פרקטית בשטח?

מיכל שיר סגמן: יש אצלכם איקס ילדים שעוברים חרם, שעוברים התעללות, שעוברים אלימות - איפה התפקיד שלכם?

מיכל שיר סגמן: האם ההורים יודעים על קיומכם?

מיכל שיר סגמן: האם הם יודעים לבוא ולדפוק על הדלת אצלכם?

מיכל שיר סגמן: זאת אומרת, מה אתם עושים תכלס?

מיכל שיר סגמן: לא בתוכניות על הנייר.

מיכל שיר סגמן: האם יש איזושהי בעיה אל מול גורמים ממשלתיים ואתם יודעים לבוא ולדפוק להם על השולחן?

מיכל שיר סגמן: זה אני רוצה לדעת תכלס, אני לא צריכה לשמוע פרשנות על מה רוצים לעשות, זה יש לי מספיק, אני רוצה לדעת תכלס.

מיכל שיר סגמן: את מנהלת מחלקת נוער וצעירים מהמרכז לשלטון מקומי.

מאי גולן: מגיעה אליכם ילדה מוחרמת, מה אתם עושים איתה?

מאי גולן: או בכלל שאתם לא עושים איתה?

הדר אליהו: את מדברת על הרשות המקומית.

הדר אליהו: קודם כל, יש את גורמי הרווחה שאמורים באמצעות סדירויות שקיימות.

מאי גולן: עובדת סוציאלית לא תטפל בילד מוחרם זה לא רלבנטי.

מיכל שיר סגמן: אני אחדש לך, אולי היא הייתה רוצה פשוט אין - לא משלמים לה משכורת, אז היא לא יכולה לבוא לעבודה.

הדר אליהו: אסיים ברשותכם.

הדר אליהו: יש גם תפקידים שפקידי סעד אמונים על התחום הזה של ללוות בני נוער שסובלים.

מיכל שיר סגמן: כמה כאלה יש?

מאי גולן: אני מצטערת, אין לי שום דבר אישי.

מאי גולן: זה לא קורה, זה לא יקרה וזה גם לא קרה.

מאי גולן: פקיד סעד, קודם כל הוא לא יכול, אין לו את הזמן, יש לו אנשים רעבים, עניים שאין להם עם מה להתכסות בלילה.

מאי גולן: דבר שני, אין שום חוט מקשר בין ילד מוחרם, או הורים שעוברים את זה לבין פקיד סעד.

מאי גולן: הרשות המקומית, אני מבינה שאת לא יכולה לשבת עם ילדה או ילדה שעוברים חרם כזה.

מאי גולן: אבל מה אתם תורמים?

מאי גולן: מה התרומה שלכם היום לבית ספר שהוא בלא מסוגלות עם מספיק כלים להתמודד עם זה.

מאי גולן: מה התרומה?

מאי גולן: הרי זה לא יקרה עם אף פקיד סעד, זה לא יקרה עם יועצת של בית הספר לא המורה ולא המנהלת.

מאי גולן: איפה אתם באים לידי ביטוי במאבק הזה.

מאי גולן: זה לא יקרה, זה לא קרה, זה לא קורה.

מאי גולן: אני אומרת לך.

מאי גולן: אני חיה את בתי הספר בשטח.

מאי גולן: אופק סיפרה לכם על 100 פניות ביום.

מאי גולן: אני מקבלת 100 פניות שבועיות של ילדים שההורים שלהם לא יודעים למי לפנות.

מאי גולן: מעבר לזה, הם אפילו לא יודעים שאתם קיימים בלופ הזה.

מאי גולן: הם לא יודעים.

מאי גולן: את יכולה להגיד לי, חברת הכנסת מאי גולן, יש לנו אופציה לטפל בכל מיני מקרים אחרים.

מאי גולן: בואו, תגידו את האמת.

מאי גולן: בענייני חרמות, שיימינג, התעללות שילדים עוברים ומה שההורים שלהם נאלצים לעבור אתם לא קיימים.

מאי גולן: אתם פשוט לא קיימים שם.

מאי גולן: אין קיום שלכם שם.

מאי גולן: אין בספייס הזה.

הדר אליהו: אני עדיין חושבת שהרבה מאוד מהפניות צריכות להיעשות – אגיד אחרת.

הדר אליהו: מחלקות הנוער, מבחינה טיפולית מחלקות הנוער ברשות מקומית, זה לא מקומה, נתחיל בזה.

מאי גולן: מה אתם כן עושים?

מאי גולן: בואי נתחיל במה אתם כן, עזבי מה אתם לא.

הדר אליהו: נושאים פורמליים, שזה אומר פעילויות שעוסקות בתחומי ערכים, התנדבות, מעורבות, הכנה לצה"ל, שרות לאומי ואזרחי.

מאי גולן: אוקיי.

מאי גולן: אז היושבת בראש, אפשר לברך על הפעילות, אבל קשר לדיון הזה אין להם.

מאי גולן: אני מברכת על הפעילות שלכם.

מאי גולן: אבל קשר לדיון הזה או איזשהו יכולת לעזור בנושא הזה לא קיים, אז חבל על הזמן של כולנו.

הדר אליהו: אין לנו ספק שבשלטון המקומי כפי שאמרה יו"ר הוועדה, יש הרבה מאוד משימות לאנשי הרווחה שאמורים במקרים שכאלה ללוות משפחות, וכמובן, בני נוער עם קשיים כאלה ואחרים.

הדר אליהו: אני מדברת כרגע על המרחב החוץ בית ספרי.

הדר אליהו: בתוך בית הספר יש כמובן את השפ"ח – השרות הפסיכולוגי החינוכי שמעורב בתוך התהליכים.

מיכל שיר סגמן: אני יודעת שאני עובדת ברשות המחוקקת, אני יודעת מה תפקידי.

מיכל שיר סגמן: אני רשות מחוקקת.

מיכל שיר סגמן: את עובדת ברשות מבצעת – התפקיד שלכם זה לעשות.

מיכל שיר סגמן: לצורך העניין פיתוח של תוכנית מניעתית בנוסף לתוכניות שאתם מריצים, יכול להיות משהו שלפחות מראה את הרצון לעסוק ולפתור את הנושא.

מיכל שיר סגמן: הינה, דוגמה אחת מני רבות - הדרכה, זה משהו שאתם יכולים לעשות עם הכלים שיש לכם.

מיכל שיר סגמן: אתם בוחרים לקחת את הזמן, את המשאבים, את הכסף, את כוח האדם, ולעסוק בדברים שהם חשובים, אבל לא בדיוק מצילים חיים.

מיכל שיר סגמן: היום מדובר על תופעה קשה מאוד ורחבה מאוד, ואתם בעצם אומרים - אנחנו כתמול שלשום, שום דבר לא השתנה במדינת ישראל בשנתיים האחרונות, הכול בסדר.

הדר אליהו: אני יכולה לשתף אותך, בכל מה שקשור להכשרה של בעלי התפקידים במחלקות הנוער, יש בעל תפקיד אחד בלבד שכמובן מדינה בו בהכשרות שלו, וכו', ופועל מתוקף חוק, זה מנהל מחלקת הנוער.

הדר אליהו: ההכשרות שלהם היום מדברות גם על התמודדות שלהם עם חרמות, וההתמודדות שלהם לא פשוטה, כי עוד פעם, צריך להכשיר אותם בכלים המתאימים.

מאי גולן: אגב, אתך יודעים את הכלים המתאימים?

מאי גולן: אמרה לי אופק המדהימה עכשיו באוזן.

מאי גולן: אומרת לי – יש קורונה יודעים מה לעשות.

מאי גולן: יש ילד מוחרם – מה המרשם?

הדר אליהו: אני מסכימה איתך לחלוטין, לא סתם התחברתי למה שאמרה ליאם מקודם, שנדרשת הכשרה ייעודית.

הדר אליהו: מי שמכשיר את מנהלי מחלקות הנוער זה משרד החינוך.

הדר אליהו: אני לא סתם אמרתי את הדברים קודם.

מאי גולן: רק לסיים בזה שהיינו ממליצות כמחוקקות, אני חושבת שתסכים איתי יושבת-ראש הוועדה, שתשתמשו בכוח שלכם בכלים ובתקציבים להוסיף לפחות אם לא בפועל בשטח למניעה.

מאי גולן: אין בעיה שאתם מכשירים את מדריכי הנוער לדעת איך להתמודד עם חרמות, אבל האם היה אפשר לקבל – את מדברת על פעילות חוץ בית ספרית, אין שום בעיה, בואו, תפגשו את התלמידים, את המורים, את מדריכי הנוער אחרי שעות פעילות בית הספר, כי החרם מלווה אותם עד שהם הולכים לישון בלילה, ובואו שבו ודברו איתם על הזה.

מאי גולן: יש לכם את הכלים, את הכוח לעשות את זה.

מאי גולן: לפחות במנגנון שלכם במרחב המחיה שלכם אפשר לעשות המון שלא נעשה.

מאי גולן: אני מצטערת לא נעשה.

הדר אליהו: אני חושבת שיש רשויות ולא מבוטלות במספר לא מבוטל שזה כן נעשה.

מיכל שיר סגמן: למה זה לא גורף?

מיכל שיר סגמן: אין כאן הנחיה גורפת - איש היישר בעיניו יעשה.

מיכל שיר סגמן: אם מישהו רוצה לעשות ולתת – יעשה.

מיכל שיר סגמן: אם לא, אז חבל על הילד שנמצא באותה רשות מקומית.

מיכל שיר סגמן: בבקשה גיל ורד, ממונת אקלים מיטבי ומניעת אלימות.

ורד גיל: תודה לכם שהזמנתם אותנו.

ורד גיל: אופק, ליבי איתך.

ורד גיל: אופק, אני רק אומר שדיברת על איזושהי אימא שפנתה אליך, אז אנחנו נשמח גם כגוף של משרד החינוך לראות איך אנחנו יכולים גם לעזור.

ורד גיל: ממש הלב שלי שם, אז אנחנו נוכל אחר כך לדבר.

ורד גיל: חברת הכנסת מאי גולן, ברגע שדיברת על הצעת החוק שלך, באמת, ישבנו התכנסנו במשרד החינוך לחשיבה וברור לנו שזה על סדר היום של כולנו.

ורד גיל: אני אומר ששרת החינוך שלנו שמה ממש בחצי השנה האחרונה על השולחן של כולנו במשרד החינוך, ולא רק של שפ"י, של השרות הפסיכולוגי ייעוצי, אלא של כולנו ממש את הנושא של האקלים, של האווירה, של החרמות, וכל החלק של מניעת אלימות.

ורד גיל: אני רוצה לשתף אתכם ולומר שהתוכנית של "באים בטוב, לא מרימים ידיים", יצא בחודש דצמבר לטובת התוכנית, שרת החינוך שלנו הקצתה 438 מיליון שקל שמתוכם בעצם אנחנו פורטים את זה ל-258 לתוכנית "באים בטוב, לא מרימים ידיים".

ורד גיל: לטובת התוכנית אנחנו מחלקים אותה – 258 מיליון שקלים, הועברו לתגבור של שעות ייעוץ ליועצות.

ורד גיל: בעצם, בתי ספר שלא היו בהם יועצות, או שבעצם אחוז המשרה שלהן היה נמוך, אז הוא הורחב.

ורד גיל: בהמשך, אני אגיע לתפקיד של יועצת, כי בעצם חברת הכנסת מאי גולן, את דיברת על התפקיד של היועצות שבעצם יש להן ריבוי של כובעים, ואתייחס גם לזה.

מיכל שיר סגמן: יש הרבה מאוד מהן מורות בעצמן, זאת אומרת, הן לא יועצות - - -

ורד גיל: אז ממש הולכים גם לכיוון.

ורד גיל: אנחנו מאוד שמחות ששרת החינוך איתנו בעניין שהיא מבינה את החשיבות של הדמות, של היועץ, או של היועצת בבית ספר שהיא מטפלת גם מערכתית, וגם באופן פרטני בתלמידים, במורים וגם בהורים.

מאי גולן: אגב, היועצות עושות ביקורי בית?

ורד גיל: גם יועצות וגם צוות חינוכי.

ורד גיל: אני יכולה לומר כשאני הייתי יועצת, התלוויתי למחנכת.

מיכל שיר סגמן: אבל זה חובה, או שזה עניין של אם היא רוצה או לא רוצה.

מיכל שיר סגמן: פשוט היה לנו דיון אחר לגמרי בוועדה לזכויות הילד על ילדים יתומים.

מיכל שיר סגמן: גילינו שלא כל המורים, או אפילו היועצת טורחים להגיע לא להלוויה ולא לשבעה, זאת אומרת, הילד נמצא שם מנותק.

ורד גיל: עצוב לי לשמוע את זה, זה לא אמור להיות כך.

ורד גיל: ילד יתום, ילד שמאבד הורה, יועצת, פסיכולוגית בית ספר, כמובן שמחנכת מלוות את הילד.

ורד גיל: אני יכולה לבדוק את זה אם זה כתוב כמו איזשהו חוזר מנכ"ל.

ורד גיל: אבל קודם כל מבחינה רגשית, אנושית, אנחנו שם עבור הילדים, עבור המשפחות.

מאי גולן: לצערי, לפעמים גם את המובן מאליו צריך - - -

ורד גיל: נכון, וזה חלק מהתוכנית שבעצם לשים את זה על השולחן שלו.

ורד גיל: יועצת או פסיכולוגית או מנהל בית ספר אומרים כן, צריך, ואז או שזה נעשה או שזה לא נעשה.

ורד גיל: אני לרגע רוצה לפרט.

ורד גיל: מעבר ל-258 מיליון שקלים - - -

מאי גולן: זה נטו ליועצות?

מאי גולן: ותוך כמה זמן זה אמור להיות אמור מיושם?

ורד גיל: זה ממש התחיל.

ורד גיל: בשנה הבאה זה התעבה.

מאי גולן: זאת אומרת שיוצא מכרז לנושא הזה, או שזה מפורסם?

מאי גולן: איך מגיעות היועצות לתקנים חדשים?

ורד גיל: קודם כל יש לנו יועצות שיש להן משרה שהיא לא מלאה, אז בעצם חלק מהשעות הן יילכו לכיוון הזה.

ורד גיל: בתי הספר, בייחוד בחברה הבדואית שחלקם ללא יועצות ויועצים, אז שם זה יינתן.

ורד גיל: אבל אני מניחה שזה כבר התחיל מהשנה הבאה.

מאי גולן: אני יודעת שיש המון בתי ספר, גם במרכז אפילו שזה מפליא שאין יועצות, בתי ספר גדולים ובפריפריה.

ורד גיל: נכון.

ורד גיל: אז בעבר היה יותר.

ורד גיל: היום אני יכולה לשלוח לכם בעוד כמה ימים ממש פילוח של בכמה בתי ספר יש חוסרים של יועצים, אין שום בעיה.

ורד גיל: אני אומר ש-180 מיליון שקלים נוספים הוקצו בעצם לבתי ספר שיהיו תקציב שקלי.

ורד גיל: בעצם המנהלים והצוותים בוחרים בתוכנית רגשית או חברתית שאותם ירצו להכניס ולהוביל בתי הספר.

ורד גיל: למשל, אם יש בית ספר שמזהה על סמך נתונים – ואם יהיה לי זמן אני אוכל לדבר גם על נתוני מיצ"ב, והשאלון האחרון וחלקים רגשיים וחברתיים.

ורד גיל: אז בעצם מנהל בית ספר מזהה שיש קושי רגשי או קושי חברתי כזה או אחר, או למשל, עניין של בריונות, או קושי של עומדים מן הצד שתלמידים משתתפים בחבורות והם פעילים, אז אנחנו יכולים להביא – למשל, אם אני מנהלת בית ספר, אני יכולה לפנות למצמיחים ולקנות את התוכנית, שהתוכנית תהיה חלק מהתוכנית האקלים הבית-ספרי שאותה אנחנו מלווים בבית הספר.

מאי גולן: זאת אומרת, לא חלק מהלימודים של בית הספר.

מאי גולן: סוג של תוכנית העשרה?

ורד גיל: זו תוכנית שהיא בתוך בית ספר, שממש מנהל בית ספר מפנה לה מקום כי שרת החינוך שלנו קמה ואמרה - - -

מיכל שיר סגמן: היא אמרה שזה יבוא על חשבון תכנים לימודיים.

מיכל שיר סגמן: זאת אומרת, זה לא בנוסף, עוד איזשהו העשרה, אלא ממש מורידים תוכן לימודי שבעיניה הוא כרגע פחות אקוטי מאשר טיפול נפשי, ולכן זה מתחלף אחד בשני.

ורד גיל: ואז אני אגיד, חברת הכנסת מיכל, שאנחנו מחליטים בבתי הספר שאם השבוע הורדתי שיעור היסטוריה, בשבוע הבא אני אוריד שיעור אזרחות לטובת שיח רגשי חברתי.

מאי גולן: אגב, איך מיישמים 180 מיליון שקלים בקניית תוכניות, איך מחליטים?

ורד גיל: יש למשרד החינוך מערכת שנקראת "מערכת גפן" שהיא גמישות של מנהלים שיכולים להיכנס.

ורד גיל: יש למעלה מ-5,000 תוכניות.

ורד גיל: ממש משרד החינוך בתוך הסוגיה הזו, ואנחנו עוזרים לבתי הספר לבחור.

ורד גיל: יש לנו אנשים שמומחים לזה לבחור תוכנית שמתאימה.

ורד גיל: זאת אומרת, שאני לא אביא כמנהלת בית ספר תוכנית מצמיחים אם היא לא מתאימה לי נכון לעכשיו לצרכים של התלמידים שלי.

ורד גיל: אני אומר שהתוכנית של השרה מתחלקת לשלושה חלקים.

ורד גיל: חלק אחד שעוסק בתלמידים, שבעצם כמו שעכשיו דיברנו, זו שעה שבועית לטובת פעילות רגשית חברתית לכלל ילדה הכיתה, או לקבוצות של תלמידים.

ורד גיל: אני אומר שיש יועצות שבעצם אם אנחנו מזהים מתוך נתונים או שאלון מיצ"ב או שאלון צרכים שנעשה בתחילת השנה שיש בכיתה מספר תלמידים שיש להם איזשהו קושי חברתי כזה או אחר, אנחנו יכולים לבנות קבוצה, כמובן בשיתוף.

מיכל שיר סגמן: אני רק רוצה להבין, שואלים את התלמידים – האם חווית חרם?

מיכל שיר סגמן: האם אתה חווה חרדה?

מיכל שיר סגמן: זה פשוט מעניין אותי.

ורד גיל: יש לי שאלון, ואגיד לכם בדיוק מה נכנס פנימה.

ורד גיל: כמובן שהשאלון הוא אנונימי.

ורד גיל: יש יועצות שיש להן ממש קבוצות רגשיות וקבוצות חברתיות, ואני אצטרף לדברים שלך שאמרת שבעצם חרם זה הקצה.

ורד גיל: ברור לנו שאנחנו צריכים לעסוק במניעה.

ורד גיל: אני יכולה להגיד כיועצת בית ספר, עסקנו הרבה מאוד בחלק של הקנייה של מיומנויות חברתית כדי לא להגיע לשם.

ורד גיל: לא ילד, לא מחרים, לא מוחרם, ולא הקבוצה שעומדת מן הצד.

ורד גיל: ככל שנדבר ונעסוק בזה, נראה פחות אירועי קצה.

מיכל שיר סגמן: זה רץ בתחילת השנה הנוכחית או שזה ירוץ בשנה הבאה?

ורד גיל: לא.

ורד גיל: כבר בתחילת אפריל – זה לגבי היועצות לגבי התוכניות של בתי הספר, של המנהלים שבחור מתוך מערכת הגפן, כבר ב-1 לאפריל הם יכולים להתחיל להפעיל את התוכנית שלהם.

מיכל שיר סגמן: סליחה שאני שואלת שוב.

מיכל שיר סגמן: האם אתם ערוכים לעובדה שכשילד עונה על שאלון שכזה שיש מצב שאתם הולכים לקבל גל הרבה יותר גדול ממה שאתם מצפים לו?

מיכל שיר סגמן: הסיבה שאני אומרת – אני עוסקת הרבה בילדים עם פגיעות מיניות.

מיכל שיר סגמן: לצערנו הרב, 25% מהילדים - אחד מכל חמישה ילדים עבר פגיעה מינית.

מיכל שיר סגמן: אני שאלתי למה לא לעשות בדיקה בתחילת שנה של ציור הילדים.

מיכל שיר סגמן: אפשר לזהות בציורי ילדים בשנייה אם ילד עבר פגיעה מינית כן או לא.

מיכל שיר סגמן: והתשובה שאני קיבלתי הייתה אחת התשובות העצובות שקיבלתי בימי חיי לא רק כמחוקקת אלא כבן אדם.

מיכל שיר סגמן: אמרו לי מיכל - כמות הילדים שייצאו לך בסוג כזה של מבדק, את תגרמי עוול, כי לא יהיה אף אחד שיטפל בהם מהצד השני, כי הכמות היא כל כך גדולה, המערכת לא תדע להתמודד עם זה.

מיכל שיר סגמן: אני שואלת האם אתם אחרי כאלה שאלונים בספטמבר הבא?

מיכל שיר סגמן: אם אתם ערוכים לעובדה שכל סוגי הדיכאונות - החרדות, כמו גם פגיעות מיניות, עלול להציף את משרד החינוך הרבה מעבר למה שאתם חושבים, ומה לגבי הכלים להתמודד עם זה?

מאי גולן: מאי מפה נגזרת השאלה, כי את דיברת קודם על לא להגיע לקצה.

מאי גולן: וכשהגענו לקצה, ויש לנו ילד מוחרם שעובר עכשיו, ואני יורדת לרזולוציה של החרמות, מה אתם עושים עם זה?

ורד גיל: המחקרים של תקופת הקורונה – נעשה מחקר על-ידי פרופ' הראל, שדיבר על בדידות.

ורד גיל: הוא בעצם ראה כשהילדים חזרו לתוך בית הספר, הם דיווחו על פחות בדידות.

ורד גיל: זאת אומרת, כשהילדים נמצאים בסביבה שהיא בדרך כלל סביבה מגנה, סביבה תומכת, אז הבדידות שלהם יורדת.

ורד גיל: חשוב לנו לעשות פעילויות שהן גם מערכתיות, גם כיתתיות וגם קבוצתיות.

ורד גיל: וגם הילד שנמצא שם בקצה, שהוא יצליח לקבל את הטיפול הרגשי שנכון ומתאים לו.

ורד גיל: זה ברגע שאנחנו יודעים מהילד הזה, כי יש באמת ילדים שמגיעים לקצה כמו אופק, אני לא יודעת מה קרה שם בבית הספר, אבל אני מבינה שלא היה שם טיפול הולם, ובגלל זה נאלצת - - -

אופק ראשון: אח שלי נאלץ למלא את תפקיד המחנכת.

ורד גיל: לצערי, יש גם בתי ספר כאלה.

מאי גולן: מאוד חשוב לי לדעת.

מאי גולן: בתקציב הזה, יש משהו שאומר בשטח, בפועל עכשיו, אוקיי.

מאי גולן: אני רואה פה תהליך שיקומי, אני רואה פה יועצות.

מאי גולן: יש משהו שאומר מה הסנקציות - - - אגב, נשמח לקבל את כל הפירוט הזה, הוא מאוד חשוב.

ורד גיל: אני מגיעה לזה.

ורד גיל: ברור, אנחנו נשלח בשמחה.

ורד גיל: אז אני אומר רגע שיש לנו את הפעולות שמתמקדות בתלמידים כשדיברנו על שעה שבועית.

ורד גיל: דיברנו על שעות להפגה ולהפחתת הלחץ גם כיתתי וגם קבוצתי.

ורד גיל: דיברנו על שילוב של למידה רגשית בתוך תחומי הדעת.

ורד גיל: זאת אומרת, לא רק בשיעור כישורי חיים, ולא רק בשיעור חינוך, אלא גם שהמורים יוכשרו בתחומי הדעת לעסוק בחלקים הרגשיים והחברתיים, גם בתחום הדעת עצמו וגם באינטראקציה כיתתית.

ורד גיל: אני יורדת לרזולוציה של תלמיד שאנחנו מזהים שיש לו איזשהו קושי, אז גם להעניק לו טיפול פסיכולוגי פרטני, או טיפול קבוצתי.

ורד גיל: ואז אני עוברת לחלק השני שמדבר על פעולות שמתמקדות גם במנהלים וגם בצוותי החינוך, וזה עלה כאן לא מעט, שצוותי החינוך מחנכים, וגם הורים מקצועיים לא תמיד נוגעים בחלקים הרגשיים והחברתיים.

ורד גיל: אז אנחנו אומרים שגם המורים קודם כל הם צריכים לעבור השתלמות לקבל כלים, גם להתמודדות – אנחנו עדיין לא לאחר תקופת הקורונה, אבל באמת לצוותים לא קל.

ורד גיל: אז גם עבודה רגשית עם עצמם, וגם לקבל כלים גם לזהות ילדים ונוער שהם בסיכון, גם בסיכון חברתי, וגם לדעת איך להתמודד בתוך הכיתה.

ורד גיל: זה עוד חלק.

ורד גיל: והחלק השלישי מדבר על חלק של ההורים.

ורד גיל: בחלק של ההורים, אז גם התחלנו לתת הרצאות כל ימי שני בערב.

ורד גיל: נכנסים לא מעט הורים שבחלק מההרצאות, ההרצאות הן גם בחלקים הרגשיים, החברתיים.

ורד גיל: ההתמודדות שלי כהורה וההתמודדות של הילד שלי ואיך אני מזהה אם לילד שלי יש איזשהן מצוקות, אני ממש ממליצה להיכנס להרצאות האלה.

ורד גיל: חברת הכנסת מאי גולן, את דיברת על קו סיוע.

ורד גיל: אני בדיוק בדקתי, אז קו הסיוע הוא בעצם חדש.

ורד גיל: הוא גם חלק מהתוכנית של באים בטוב.

מאי גולן: 105?

ורד גיל: לא.

ורד גיל: לא 105.

ורד גיל: אז יש לנו את מוקד 105, ויש לנו את קו הסיוע שנפתח, שבעצם הוא פורסם באתרי משרד החינוך, באגרות שהגיעו.

מאי גולן: מיוחד וספציפי לעניין הזה?

ורד גיל: כן.

ורד גיל: והוא פורסם באתרים של המשרד, באגרות, גם לצוותים וגם להורים דרך הדוברות של המשרד.

ורד גיל: אבל אני לוקחת על עצמי להבהיר את זה עוד פעם שבעצם זה לא הגיע מספיק לשטח.

מאי גולן: לא כולם נכנסים לאתר משרד החינוך.

מיכל שיר סגמן: אולי זה המקום, אגב, לעשות בדרך של תשדיר.

מאי גולן: אפילו לתקופה מסוימת.

מאי גולן: אתם תהיו בהלם עד כמה זה חשוב.

ורד גיל: כן.

ורד גיל: אני רשמתי לי את זה, אנחנו נגיע בעוד דרך.

ורד גיל: אני אומר לגבי חוזר מנכ"ל, יש לנו את חוזר מנכ"ל אקלים שיצא ב-2015, וחודש ב-2020.

ורד גיל: ועכשיו, בעקבות האמירות הלא פשוטות והשנתיים הלא פשוטות, אז גם הבקשה של שרת החינוך שלנו והמנכ"לית - זה לפתוח את החוזר, וזה מה שאנחנו עושים בימים אלה.

ורד גיל: לשנות גם בטווח הקצר וגם בטווח הארוך.

ורד גיל: אני אומר שיש לנו כן את הסוגיה של חרם שבעצם בחוזר מנכ"ל ממש מדובר על התמודדות מוסדות החינוך.

ורד גיל: מדובר על התעללות נפשית חמורה שכתוצאה ממנה חלה פגיעה חמורה, זה ממש בתוך חוזר מנכ"ל, ואנחנו יודעים מה אומר החוזר ומה צריך לעשות שם.

ורד גיל: כתוצאה ממנה חלה פגיעה חמורה בתפקוד של התלמיד.

ורד גיל: אז קודם כל, יש כאן חובת דיווח.

ורד גיל: יש כאן ממש מהלך סדור.

מאי גולן: ויש טיפול?

ורד גיל: בוודאי.

מאי גולן: מאוד חשוב שתשלחי לנו, אני מאוד מבקשת.

ורד גיל: בשמחה רבה אשלח.

מיכל שיר סגמן: סליחה שאני קוטעת אותך.

מיכל שיר סגמן: הדברים האלה כבר עובדים בשטח?

ורד גיל: בוודאי.

מיכל שיר סגמן: אגיד לך למה אני שואלת.

מיכל שיר סגמן: אני מלווה היום ילדה שגרה בתל-אביב, שאגב, רק בזכות 105 הבינו שיש להן נטיות אובדניות, מסתבר שהיא עברה חרם, עברה בית ספר, חטיבה, ובאמת, התחילה להתכנס בתוך עצמה במהלך תקופת הסגרים.

מיכל שיר סגמן: טוב זה לא עשה שם.

מיכל שיר סגמן: אם לא 105, אף אחד לא היה יודע.

מיכל שיר סגמן: וגם מהרגע שכן ידעו, זאת אומרת, 105 התקשרו להורים שלה כי היא העלתה פוסטים אנונימיים, אף אחד במערכת החינוך לא ידע איך להתמודד עם זה.

מיכל שיר סגמן: זאת אומרת, הכיתה שלה, בית הספר, המנהלת, היועצות, סוג של ניחמו את האימא נתנו נחמה, אבל לא כלים אמיתיים, וההורים דיי נשארו לבד, לכן הם גם הגיעו אליי לא כהתרסה אל מול משרד החינוך, אלא כי באמת לא נתנו להם כלים.

מיכל שיר סגמן: זה שהיועצת מנחמת אותי, או שיש לי אולי חיבוק מבית הספר זה נחמד, אבל אלה לא כלים אמיתיים, בטח שלא לילד.

תמי סלע: אני תוך כדי מנסה לחפש את מוקד הסיוע, את המספר שלו, כולל בתוכנית "באים בטוב" באתר משרד החינוך, עם כל המילים: מוקד, סיוע, אלימות, משרד החינוך - אין למצוא מספר.

ורד גיל: אני כבר אגיד.

ורד גיל: לקחנו לתשומת ליבנו, ואנחנו נפרסם את זה.

מאי גולן: וגם להבין מה אחרי שפונים למוקד כזה, או שבית הספר גילה על חרם כזה שקורה, מה הטיפול?

מאי גולן: את מבינה?

מאי גולן: אנשים רוצים לדעת מה הטיפול, מה קורה.

מאי גולן: זאת אומרת, אני מבינה, אני רואה מניעה, אני מברכת על הכול על המוקד שאני עדיין לא רואה שהוא קיים, אבל מה קורה אחרי, וזה חשוב להדגיש, שאנשים יידעו שיש לזה תוצאות, שיש השלכות למעשים שכאלו.

מאי גולן: כי כרגע לא התלמידים, וגם לצערי אני אומרת, לא ההורים של הילדים, המחרימים לא חושבים שיש לזה השלכות, לא בשטח ולא בשום מקום אחר.

ורד גיל: אז אני אומר - - -

מאי גולן: אם יש כזאת פגיעה – אני חוזרת על ההגדרה שלך – התעללות נפשית חמורה שכתוצאה ממנה חלה פגיעה חמורה בתלמיד בחוזר מנכ"ל - צריך להיות לזה השלכות.

ורד גיל: יש לזה השלכות.

ורד גיל: אם אני אצלם לך, את תוכלי לראות את מדרגי התגובה מה בעצם צריך לעשות – הפסקת האירוע, פנייה להורים.

ורד גיל: אני לא יודעת באיזו דרך אפנה אליך, אבל הרבה פעמים אנחנו שולחים לכם הרי איזשהם סיכומים אחרי ועדות, אז בשמחה אני אכניס גם את זה.

ורד גיל: אני רק אומר שמתוך הנתונים שיש לנו בעצם שאלוני מיצ"ב נעשו עד שנת תש"פ.

ורד גיל: ואני אגיד שיש שלושה אגדים שעוסקים בחלק של חרמות.

ורד גיל: כמנהל בית ספר מקבל את התוצאות, אז הוא רואה מה קורה אצלו בבית הספר.

ורד גיל: אני יכולה להגיד, שאם אנחנו מסתכלים ברמה הארצית, אז אנחנו יכולים לראות שיש דווקא ירידה, אבל עד תשע"ט, כי אחר כך רק חלק נדגמו, והייתה קורונה.

מאי גולן: אגב, לא כל התלמידים שם באמת מספרים הכול מה עובר עליהם.

ורד גיל: נכון.

ורד גיל: בגלל זה חייבת להיות רגישות בתוך בית הספר, וגם צוותי החינוך צריכים לעבור הכשרה על-ידי היועצת, הפסיכולוגית, הכשרה שעוסקת באיך אנחנו מזהים ומאתרים ילדים עם קשיים.

ורד גיל: אני אומר שהשנה בעקבות הקורונה, בעצם יצא שאלון שהועבר לפני חודשיים, ואז נכנסנו לגל החמישי, אז לא יכולנו להמשיך.

ורד גיל: אבל לכל תלמידי ישראל מכיתה ה', עד כיתה י"א, הם בעצם עוברים את השאלון.

ורד גיל: בשאלון הזה יש גם שתי שאלות, שני אגדים שעוסקים בחרם, והשאלון הזה ימשיך בשבועות הקרובים.

ורד גיל: בעצם, בסוף השנה, כל מנהל בית ספר יוכל לקבל תמונת מצב רגשית, חברתית, ותמונה של האקלים שלו, ומתוך זה לצאת לתוכנית.

ורד גיל: אז נכון, אני מצטרפת לשאלה שלך, אז מה קורה עם הילדים הספציפיים.

ורד גיל: אנחנו שוב חוזרים ואומרים שתוכניות מניעתיות הן מאוד חשובות.

ורד גיל: יחד עם זאת, ולצד זה, שאנחנו חייבים לטפל בילדים באופן פרטני, ספציפי.

ורד גיל: ולהביט להורים בעיניים וגם לתת שם את המענים.

מאי גולן: את צריכה להבין ששנתיים אנחנו מדברים על זה, לא קורה כלום.

מיכל שיר סגמן: אני מתנצלת.

מיכל שיר סגמן: את אומרת דברים מאוד חשובים, אבל אני צריכה לעבור למוקד 105.

מיכל שיר סגמן: נעבור לאלי קצב.

מיכל שיר סגמן: אלי, יש לך משהו להוסיף.

אלי קצב: אני ראש תחום המחקר והמידע 105.

מיכל שיר סגמן: שוב אפרגן ל-105.

מיכל שיר סגמן: אמנם גם לא מפרסמים מספיק את היותם, אבל העובדה שאתם יודעים להתקשר להורים ולאתר את אותם פוסטים של פגיעה עצמית גם אם הם אנונימיים ומצילים בכך חיים של ילדים – אשריכם.

אלי קצב: אני גם רציתי להוסיף על מה שאמרת, שאנחנו עושים מה שנקרא פולו-אף.

אלי קצב: אנחנו יודעים היום שהקטגוריה הזאת של בריונות, חרמות, השפלות היא הקטגוריה השנייה בגודלה.

אלי קצב: כשאנחנו מייצרים עבודה ויש אצלנו נציגים גם של משרד החינוך, גם של משרד הרווחה, וגם של המשטרה, ואירועים שעוברים להתחזות, או לפתיחה של חשבונות כדי לייצר עוד שיימינג או עוד השפלות דרך הרשת, אז אנחנו יודעים להגיע לאותם חשבונות וגם לסגור אותם, אנחנו יודעים לייצר את ההשפעה.

אלי קצב: במידה ואנחנו מקבלים אירועי אובדנות, אז אנחנו יודעים להגיע עם ניידות.

אלי קצב: אנחנו יודעים להגיע עם שוטר.

אלי קצב: אנחנו יודעים ללוות אחר-כך עם משרד הרווחה את המשפחה ואת בני הנוער.

אלי קצב: אנחנו לא מרפים ולא עוזבים גם אחרי שאנחנו ממשיכים את הטיפול.

אלי קצב: גם אחרי שההורים לוקחים את האחריות עליהם, חוזרים ועושים פולו-אף ומתקשרים בשביל לראות שהכול בסדר.

אלי קצב: גם אחרי, אנחנו עושים המון עבודה בציבור במסגרת היכולות שלנו.

אלי קצב: מאות הרצאות במהלך החודש האחרון עשינו.

אלי קצב: אנחנו משתדלים בבתי הספר ומנסים לייצר השפעה.

אלי קצב: אני חושב שהבעיה הגדולה ביותר אנחנו עומדים מולה כרגע זה חוסר היכרות, וחוסר הבנה ליכולת שלנו לייצר השפעה בקרב בני הנוער, כי התפיסה שלנו היא תפיסה כחולה, תפיסה משטרתית.

אלי קצב: גם כיום כשאני מגיע להרצאה בבתי הספר ואני מדבר עם ילדים, הם לא יודעים שאנחנו יכולים לעזור להם במידה ומישהו הפיץ עליהם איזושהי תמונה שצוחקת עליהם, או גורמת לחוסר נוחות.

אלי קצב: או אם יש קבוצת חרם, או אם יש איזשהו מעשה בריונות שהם נתקלו בו, הם לא יודעים שאנחנו מטפלים גם בנושאים האלה.

אלי קצב: מבחינתם אנחנו מתעסקים בכל מה שמוגדר כפגיעה מינית, או כל פגיעה אחרת ברשת, סמים וכדומה, ולאו דווקא מה שנקרא הנתונים האזרחיים שגם שם אנחנו מייצרים השפעה, והמטרה שלנו לעזור לכל ילד שנמצא ברשת גם בפניות האלה.

מיכל שיר סגמן: תודה.

מיכל שיר סגמן: משרד החינוך משפט אחרון.

ורד גיל: אני רק אתחבר לדברים של מוקד 105.

ורד גיל: אני אומר שיש לנו חמש מפקחות מטעם משרד החינוך, מטעם שפ"י שנמצאות במוקד, ובעצם, כאשר שמגיע איזשהו אירוע, הן פונות ליועצות, לפסיכולוגים, ובעצם יש שם חבירה.

ורד גיל: הן בעצם גם מלוות את האירוע, אבל גם מלוות את היועצות.

מאי גולן: אנחנו לא מאתרים את המוקד הזה.

מאי גולן: זאת אומרת, שאם הוא לא קיים, בואו תגידו, שלא נזרה אנחנו חול בעיני הציבור.

מאי גולן: אני אומרת לך את האמת, אני רוצה לצאת מהוועדה הזאת, יש לי עכשיו ילדים מוחרמים, אני רוצה להעביר אותם בצינור שלכם מא' עד ת'.

ורד גיל: אני בדיוק עכשיו שואלת מה המספר שלו, כי אני לא זוכרת אותו לא רשמתי לי, נון שלי.

ורד גיל: אבל מיד תקבלו.

מאי גולן: אני רוצה שלושה דברים שייצאו מהדיון המאוד חשוב הזה.

מאי גולן: הראשון - המוקד.

מאי גולן: השני – מה שכתוב בחוזר מנכ"ל שבאמת קורה מהרגע שילד מורחם, אני בעד המניעה.

מאי גולן: הדבר השלישי, פירוט של התקציב.

מאי גולן: הדבר הרביעי שעכשיו אני מוסיפה זה באמת פרסום, פרסום, פרסום.

מאי גולן: כי אם אנחנו לא יודעים ואנחנו חיים את זה, אף אחד לא יודע.

עדי דרור: דיברנו המון על עניין של הכשרות, ודיברנו המון על כישורים חברתיים-רגשיים.

עדי דרור: כישורים חברתיים זה משהו מאוד רחב, וילדים שעושים חרם, הם הרבה פעמים ילדים עם כישורים חברתיים רגשיים ברמה מאוד גבוהה.

עדי דרור: הם ילדים שמסוגלים לאמפתיה כלפי ילדים מסוימים, וכלפי ילד אחר הם התנהגו באכזריות.

עדי דרור: אני חושבת ששווה בתוך כל המהלך הגדול הזה של משרד החינוך שבתי הספר מקבלים כסף ומרחב, יש מקום להכווין את בתי הספר שהם חייבים להכניס פנימה תוכניות שמתמקדות.

עדי דרור: זה לא רק תחת הכותרת של שיח רגשי חברתי, יש פה מיקוד שהוא יותר מאשר רק שיח רגשי חברתי.

עדי דרור: זה מיקוד של עבודה קבוצתית למניעת בריונות.

ורד גיל: רק אומר שלמשל מרכזי גישור בחלק מבתי הספר פועלים.

ורד גיל: יש כל מיני מהלכים – יש תוכנית של גיבורי על שפועלת גם בתוך בתי הספר וגם ברשויות.

ורד גיל: כשאני מדברת על למידה רגשית חברתית זה מאוד רחב, והוא טומן בתוכו גם כלים וגם תוכניות.

מיכל שיר סגמן: תודה.

מיכל שיר סגמן: תודה לכל המשתתפים על הדיון החשוב הזה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה לחברת הכנסת מאי גולן, על הצפת הנושא וטיפול הנושא בצורה עקבית ומאוד נחושה.

מיכל שיר סגמן: תודה לאופק המקסימה.

מיכל שיר סגמן: תודה שחלקת איתנו, תודה על העבודה שלך.

מאי גולן: תודה לך.

מאי גולן: אני לא חושבת שהוועדה הזאת הייתה אותו דבר בלעדיה היום.

מיכל שיר סגמן: ממש.

מיכל שיר סגמן: תודה לאח של אופק.

מיכל שיר סגמן: ולאחים של אופק.

מאי גולן: תודה לך.

מאי גולן: תודה באמת חברת הכנסת מיכל שיר, יושבת-ראש הוועדה הזאת, על כך שאת מנהלת את הוועדה הזאת בכזו רגישות.

מאי גולן: באמת.

מאי גולן: באמת.

מאי גולן: רגישות, אכפתיות, מציפה את הדברים.

מאי גולן: נותנת את כל כולה.

מאי גולן: אני באמת מודה לך.

מאי גולן: אני מבקשת שהוועדה הזאת תהיה זו שאחראית לעקוב אחר הנושא הזה.

מיכל שיר סגמן: זה לא יהיה הדיון האחרון.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נערוך גם דיון מעקב בנושא הזה בפתיחת המושב הבא לראות איך משרד החינוך בעצם התקדם, מה נעשה מאז, כולל מספר הטלפון, כולל היישום של התקציבים.

מיכל שיר סגמן: אולי נבקש דוח ממרכז המחקר והמידע של הכנסת שוב, כבר עשינו דוח אחד, אולי נבקש עוד אחד.

מאי גולן: כדאי לעשות חדש.

מיכל שיר סגמן: אני מסכמת את הוועדה.

מיכל שיר סגמן: בשל חשיבות הנושא, הוועדה קוראת להחזיר את ההצעה לסדר למעמד של הצעת חוק, ולקדם את הליכי חקיקתה בכנסת.

מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת לקבוע שנושא הטיפול במקרי חרם בבתי ספר יטופל באופן קבוע במערכת החינוך ולא רק כרפורמה.

מיכל שיר סגמן: לא רק זה חשוב מאוד הרפורמה.

מיכל שיר סגמן: יישר כוח לשרת החינוך בנושא, ולא רק ברפורמה על מנת שהדבר הזה יהיה קבוע ולא נתון לחסדיהם של שרי החינוך הבאים.

מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת לפעול בבתי הספר בתחום המניעתי על-ידי הכשרת מורים לזיהוי התופעה וליצירת אקלים חברתי בכיתות שמתנגדות לתופעת חרם על-ידי מתן כלים לתלמידים להיות שומרי סף.

מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת למנות בכל מוסד חינוכי אדם ייעודי שתפקידו ללוות ילדים שחווים נידוי וחרם, אדם זה יכול להיות מורה, בת שרות לאומי, סטודנט לחינוך, מתנדב וכיוצא בזה.

מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת לפעול לפרסום המוקד הייעודי שמטרתו מתן הכוונה וסיוע לתלמידים והורים שנפגעו בחרם ולפעול לפרסומו.

מיכל שיר סגמן: הוועדה מבקשת לקבל את פירוט התוכנית "באים בטוב לא מרימים ידיים", כולל פירוט תקציבי.

מיכל שיר סגמן: הוועדה מבקשת לקבל את חוזר המנכ"לית המפרטת את דרך הפעולה במקרים של חרם במוסד חינוכי.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה למשתתפים.

מיכל שיר סגמן: הישיבה נעולה.