הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, כנסת 24, פרוטוקול מספר 45, 2022-02-22 10:30

עאידה תומא סלימאן: בוקר טוב לכולם, צבאח אלח'יר, אני פותחת את הישיבה של הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, היום ה-22 בפברואר 2022.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו נעסוק היום בהשפעת הריסת בתים על נשים באופן כללי, ובמיוחד בנגב.

עאידה תומא סלימאן: אני קודם כל רוצה להתחיל בזה שזאת לא הפעם הראשונה שהוועדה מקיימת דיון כזה, גם בכנסת ה-20 קיימנו דיון ושמענו עדויות מאנשים, במיוחד מהנגב.

עאידה תומא סלימאן: לצערי הרב, הצורך בקיום דיון סביב הנושא עדיין קיים בגלל המשך הריסות הבתים שמתקיימים גם בנגב וגם במקומות אחרים, באוכלוסייה הערבית וגם לצערי הרב בירושלים המזרחית, הגם שהמצב הפוליטי הוא שונה בירושלים המזרחית.

עאידה תומא סלימאן: לצערנו הרב המערכת שהורסת בתים ופוגעת באופן כללי באוכלוסייה, מלווה הרבה פעמים באקטים ובהתפתחויות שגוררות אלימות, גם נגד הנשים וגם נגד הילדים שנמצאים בשטח.

עאידה תומא סלימאן: בעיניי, כאשר משפחה צריכה להתמודד עם אובדן קורת גג, ואנחנו מכירות את זה טוב מאוד, הנשים נושאות בנטל של משפחה שאיבדה את כל מה שהיה לה ברגע מסוים.

עאידה תומא סלימאן: אני ראיתי מראות מאוד מזעזעים בהריסת בית, אין משהו יותר קשה, לא חשוב לי אם מגדירים את זה לפי החוק בית חוקי, בית עם רישיון, בית בלי רישיון, המראה של הריסת בית הוא טראומה, הוא טראומה קשה מאוד גם למשפחה וגם למי שצופה.

עאידה תומא סלימאן: אני עדיין זוכרת עד היום הזה את המראות האלה, כאשר נכחתי באום אל-חיראן בזמנו, וראיתי את הריסת הבתים, דבר שבעיניי, אני, עצמי, גרם לכך שלרגעים איבדתי את היכולת להשתלט על התגובות שלי.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו היום נשמע את כאבן של הנשים, את הזווית המיוחדת של הסבל שהן עוברות כאשר הבית נהרס, והרבה פעמים גם מאבדים את כל מה שרכשו בתוך הבית, כי ההריסות נעשות מעל הדברים.

עאידה תומא סלימאן: המראה של ילקוט של ילד, או צעצוע של ילד או ילדה מבצבץ מתחת להריסות אמור לזעזע כל אדם במדינה הזו, ואי אפשר לעבור על זה בשקט.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו נרצה לשמוע על ההשפעות.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד שהיה קל מאוד לשאר המשרדים כאשר הזמנתי לדיון הזה להתנער במהירות מהאחריות ולהגיד שזה לא בתחום שלהם ואין להם מה לעשות בנושא הזה.

עאידה תומא סלימאן: שתי רשויות במדינה הזו שהוזמנו לדיון, התווכחו איתי על הצורך שהם יהיו נוכחים, גם משטרת ישראל שמלווה כל פעילות של הריסה, ואני לא רוצה להכביר במילים, כולם יודעים מה תפקידה של המשטרה בהריסות האלה, לא ראו לנכון להגיע.

עאידה תומא סלימאן: אני מעבירה על כך ביקורת מאוד חריפה ואני אדבר עם השר, זה לא להחלטת המשטרה ולא להחלטת עובדי משרד הבריאות להתנער מאחריות להגיע לישיבה בוועדה בכנסת.

עאידה תומא סלימאן: כאשר ועדה בכנסת מזמנת עובדי מדינה שאחראיים על תפקידים מהותיים לנושא שאנחנו דנים בו, והם רואים לנכון לא לכבד את ההזמנה ולא להופיע, אנחנו לא מזמינים אתכם לאירוע חגיגי שאתם תבחרו אם בא לכם להגיע או לא.

עאידה תומא סלימאן: ההזמנה הייתה לדיון שבו אנחנו מנסים להבין איך הרשויות מתמודדות עם הנושא שאנחנו מעלים, ואני לא פטרתי לא את המשטרה ולא את נציגי משרד הבריאות מהנוכחות בישיבה, כך שאני מעבירה ביקורת על עצם העובדה שהם לא נוכחים בדיון הזה ויהיה לזה המשך בהתדיינות מול שני המשרדים הנוגעים בדבר.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו נתחיל, אני מודה לחה"כ סמי אבו שחאדה שנמצא איתנו.

עאידה תומא סלימאן: תרצה לדבר עכשיו או לחכות ולדבר אחרי המצגת של הארגונים.

סמי אבו שחאדה: לא, אני מעדיף לדבר עכשיו כי אני צריך לצאת ב-11:00 למקום אחר.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, אז בבקשה.

סמי אבו שחאדה: (מדבר בשפה הערבית, להלן תרגום חופשי) בוקר טוב, תהיי בריאה עאידה, ושיהיו בריאים גם כל האורחים שהגיעו אלינו גם מהנגב לדיון בנושא הזה.

סמי אבו שחאדה: אני השתתפתי בכנס שערכו אותו "פורום דו קיום בנגב" בדיוק בנושא הזה, ואיך אומר הפתגם, "מי שמקבל את המכות הוא לא כמו מי שסופר אותם" [פירוש: אין דומה הדיבור על דבר כלשהו לתחושה שמרגיש מי שעובר את אותו דבר בעצמו] - - -

עאידה תומא סלימאן: אני אצטרך לתרגם אותך.

סמי אבו שחאדה: ומי ששומע את סיפורי האנשים שעוברים את הדבר הנורא הזה, ברור לו שזה פשע, מה זאת אומרת?

סמי אבו שחאדה: מדינה, במקום שתבנה, היא הורסת, והפשע הזה מתמשך במיוחד אצל האנשים בנגב.

סמי אבו שחאדה: למעשה, אני חושב שזה חשוב מאוד שהדיון מתקיים אצלך היום פה בוועדה, עאידה, משום שאני חושב שאלה שנפגעים הכי הרבה מהפשע הזה, הם הנשים, הנערות, הילדים, בגלל שעבורם זהו המקום הבטוח היחיד למעשה, ועם זאת, הם מאבדים את הבתים שלהם מידי שנה, את המבנים שלהם, כל שנה, בנגב.

סמי אבו שחאדה: לנושא הזה יש ממדים, כפי שראינו בהרצאות שהיו בכנס החשוב שערך "פורום דו קיום בנגב", יש לו ממדים חברתיים ופוליטיים וכלכליים ונפשיים על כל החברה הערבית בנגב, ואני מודה לך על כך שאת מקיימת את הדיון החשוב הזה, ואני אשמע איתך עכשיו את הנתונים, אבל לצערי אני מוכרח לצאת לישיבה אחרת.

סמי אבו שחאדה: תהיו בריאים, תודה.

עאידה תומא סלימאן: תהיה בריא.

עאידה תומא סלימאן: חה"כ סמי אבו שחאדה, אני אתרגם את הדברים בכל זאת.

עאידה תומא סלימאן: הוא בעצם אמר שהוא נכח בכנס שהתקיים בנובמבר, הכנס היה לזכרו של, אם אני לא טועה, המנוח חה"כ סעיד אלחרומי, והנושא הזה, אני יודעת שזה היה נושא קרוב לליבו, אלה עכשיו הדברים שלי.

עאידה תומא סלימאן: הוא נאבק רבות למען המשפחות, והוא נכח בדיונים הקודמים בנושא הזה.

עאידה תומא סלימאן: חה"כ סמי אבו שחאדה אומר שהוא מבין את ההשלכות המאוד קשות, כאשר בעיניו, הריסת בית זה פשע, והמדינה, במקום לבנות, היא הורסת בתים, וההשלכות הן מאוד קשות גם כלכלית, גם נפשית, גם בריאותית, על הנשים.

עאידה תומא סלימאן: עצם העובדה שאנחנו מקיימות את הדיון בוועדה הזאת זה גם כן על מנת לבחון את ההשלכות האלה.

עאידה תומא סלימאן: עכשיו, אני רוצה רק להוסיף דבר אחד.

עאידה תומא סלימאן: בישיבה שהתקיימה בכנסת ה-20 בנושא, אנחנו סקרנו גם מחקר שעשו אותו ד"ר יוסף ג'בארין, חה"כ לשעבר, ופרופ' ניהאיה דאוד, שאז הייתה דוקטור, שחקרו את ההשלכות של הריסות הבתים על הנשים, ויש בו ממצאים מאוד מאוד קשים.

עאידה תומא סלימאן: לא הזמנו את הסקירה שוב היום, כי זה בעצם נעשה בעבר, אבל אני ממליצה מאוד להסתכל על המחקר הזה, גם לאנשי המשרדים שלא יודעים איך הנושא קשור אליהם, כמו במשרד הבריאות.

עאידה תומא סלימאן: במחקר הזה מציינים את רמת הדיכאון שבו נמצאות הנשים, ואת הצורך בטיפול בטראומה ובטראומה משנית לאחר הריסת הבתים.

עאידה תומא סלימאן: גם לנציגי משרד הבריאות, כנראה, יש המון מה ללמוד בנושא הזה.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת להודא, מפורום דו קיום בנגב, יש לכם מצגת, בבקשה.

אבו עבייד: בוקר טוב, שמי הודא אבו עבייד, אני רכזת לובי בפורום דו קיום בנגב, אני אציג את הנתונים שיש לנו על הריסות הבתים בנגב, מה שיש לנו זה רק על הנגב, ובסוף את ההשפעה של ההריסות על נשים וילדים.

אבו עבייד: (באמצעות מצגת) אני אתחיל מהתמונה של הבית של אחת מהנשים שנהרס להן הבית, והיא אמרה לנו כך: "זה הבית שלי, הבית שלי נהרס בפעם השנייה, המשפחה שלי גדולה, ואנחנו לא יכולים לחיות בלי בית שיגן עלינו.

אבו עבייד: היינו חייבים לבנות את הבית מחדש באופן הדרגתי ובלי למשוך את תשומת הלב של הרשויות, על מנת לוודא שלא יחזרו להרוס אותו שוב, הרי בנייה חדשה, או אפילו שיפוצים, עולים לנו בהריסת הבית שוב...", אז אנשים פשוט נאלצים לבנות לאט לאט, כי אחרת הבית ייהרס שוב.

אבו עבייד: אני אתייחס גם לחוק התכנון והבנייה ולחוק קמיניץ, או בשמו הרשמי תיקון 116 לחוק התכנון והבנייה, שבו הסמכויות של גופי האכיפה הורחבו וקיבלו שיקול דעת נרחב, החוק מציע עונשים חמורים על עבירות תכנון ובנייה, הקנסות המוגדלים וחסרי התקדים יכולים להגיע לסכומים חד פעמיים של בערך 300,000 שקלים, או קנס יומי של 1,500 שקלים לתקופה בלתי מוגבלת.

אבו עבייד: חוק התכנון והבנייה, וסעיף 116 שידוע בתור "חוק קמיניץ", אינו מכיר בזכות לדיור הולם, ובזכות הבסיסית להגדרה עצמית כפי שזה מוגדר באמנה הבין-לאומית לזכויות אזרחיות ופוליטית, וכן בחוק הבין-לאומי ובעדת האו"ם לזכויות כלכליות, חברתיות, ותרבותיות, הזכות לדיור הוגן כוללת את הזכות לבחור היכן לגור, והגנה מפני פינוי כפוי והריסת בתים שרירותית.

אבו עבייד: הריסות הבתים בנגב מפירות את הזכויות של אלפי ילידים, את זכותם לרווחה ולהתפתחות בריאה, ובכך מפירות מספר סעיפים באמנה הבין-לאומית, גם באמנה לזכויות הילד.

אבו עבייד: בנגב חיים בין 80 ל-100 אלף תושבים בדויים החיים ביישובים שהם כביכול לא פורמליים, הכפרים הבלתי מוכרים בנגב, בתנאי צפיפות, ללא נגישות למים זורמים, סניטציה ותשתיות אחרות.

אבו עבייד: תנאים אלה הפכו את האזרחים הבדויים לפגיעים במיוחד לקורונה, הדיור הבלתי נאות הפך את הבידוד העצמי באוכלוסייה הבדווית לכמעט בלתי אפשרי.

אבו עבייד: אנחנו ראינו מקרים של הריסות בתים במהלך תקופת הסגר הראשון, במרץ 2020, לאנשים לא היה איפה להיות בבידוד, ובמיוחד הנשים.

אבו עבייד: כאשר אנחנו מדברים על משפחות גדולות, לנשים אין אופציה להיות בבידוד בתוך חדר נפרד שאמור לכלול שירותים וכולי, וברגע שהבית נהרס, או הבית תחת איום, או רוצים להחריב את הבית, אין איך להיות בבידוד במקרים כאלה, ההנחה שלכל אדם יש נגישות למחסה שנותן לו הגנה מפני הנגיף, לא תמיד מתקיימת בקרב האוכלוסייה הבדווית בנגב.

אבו עבייד: במרץ 2020 הגשנו פנייה דחופה ליועץ המשפטי לממשלה דאז, אביחי מנדלבליט, בבקשה להפסיק את ההריסות בזמן הקורונה, ולמרות ההתחייבות של משרד המשפטים לעצור את ההריסות ולצמצם את מסירת צווי ההריסה, ולצמצם את נוכחות המשטרה בכפרים, למרות כל זה, בשנת 2020 נהרסו 2,568 מבנים בכפרים הבדווים בנגב.

אבו עבייד: זאת למעשה עלייה משנת 2019, למרות משבר הקורונה ההומניטארי שנגרם.

אבו עבייד: זהו המספר השנתי הגבוה ביותר של מבנים שאי פעם נהרסו.

עאידה תומא סלימאן: מה עם 2021?

אבו עבייד: עדיין אין לנו נתונים לשנת 2021, אנחנו ביקשנו נתונים מרשויות האכיפה ועדיין לא קיבלנו את הנתונים.

אבו עבייד: ברגע שנקבל אותם אנחנו כמובן נעדכן.

עאידה תומא סלימאן: אז הוועדה גם כן תפנה לרשויות האכיפה ותבקש את המידע הקשור בהריסת מבנים בנגב לאורך שנת 2021.

אבו עבייד: אנחנו נשמח לקבל את הנתונים כמה שיותר מהר.

אבו עבייד: הגשנו את הבקשה ב-1 בינואר, והיום אנחנו כבר כמעט חודש וחצי אחרי, ולא קיבלנו את הנתונים עדיין.

עאידה תומא סלימאן: טוב, גם הוועדה תרצה לדעת אם יש עלייה בהריסות הבתים, או ירידה, בשנת 2021.

אבו עבייד: אני בדיוק מגיעה לגרף הבא שלי, והוא מראה את העלייה לאורך השנים.

אבו עבייד: בשנת 2013 היינו במספר של 697 הריסות, עד 2020 הגענו ל-2,568 הריסות.

אבו עבייד: אם כן, משנת 2013 ועד שנת 2020 היו בנגב 13,265 מקרים של הריסת בתים ומבנים בכפרים הבדווים הבלתי מוכרים בנגב.

אבו עבייד: זה מספר בלתי נתפס, מעל 13,000 בתים במהלך שבע שנים, אין כזה דבר בעולם.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד, 13 אלף ומשהו, אנחנו מדברים על הריסת בתים אבל אולי כדאי באמת להגיד שיותר מ-13 אלף משפחות אשר ראו את הבית שלהם נהרס, זה יותר אם בממוצע - - -

אבו עבייד: אני אדייק, אלה מבנים.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, מבנים, אז כמה?

עאידה תומא סלימאן: 6,000 משפחות ראו את הבתים שלהם נהרסים, אם המבנים האחרים הם לא בתים?

עאידה תומא סלימאן: אז 6,000 משפחות, כמה ילדים?

עאידה תומא סלימאן: ארבעה ילדים?

אבו עבייד: נגיד.

עאידה תומא סלימאן: אני לא רוצה להגזים, ארבעה ילדים כפול 6,000, כמה זה יוצא?

עאידה תומא סלימאן: 24,000 ילדים ראו את הבית שלהם נהרס.

עאידה תומא סלימאן: זאת האמירה שצריך להגיד.

אבו עבייד: נכון.

אבו עבייד: כשאנחנו מדברים על התופעה של הריסות בתים, בנוסף להריסות שהמדינה הורסת ומגיעה עם כוחות גדולים של המשטרה, אנחנו מדברים גם על הריסות עצמיות.

אבו עבייד: זאת אומרת, אנשים מעדיפים הרבה פעמים להרוס את הבית בעצמם, במקום שהמשטרה תגיע בכוחות מאוד גדולים ותהיה אלימות, גם מפני חשש ממקרים של אלימות וגם מפני טראומה, אנשים חוששים מהטראומה שנגרמת לנשים ולילדים, זה בלתי - - -

עאידה תומא סלימאן: ומהעלויות הגדולות מאוד.

אבו עבייד: ובנוסף לכל זה, מהעלויות המאוד גדולות שהמדינה מטילה על התושבים, וזה מחיר ההריסה בעצם.

אבו עבייד: לא רק שהבית שלהם נהרס, בנוסף לזה הם משלמים את העלות של הטרקטורים ושל המשטרה שמגיעים להרוס את הבית.

אבו עבייד: אנשים גם מעדיפים להציל את החפצים והדברים שלהם מהבית, כי ברגע שהמשטרה מגיעה ומגיעים הכוחות של המדינה, אין לאנשים את האופציה להוציא את הדברים מהבית.

אבו עבייד: אני אעבור על הגרף הזה, הריסות עצמיות בניגוד להריסות יזומות, אז אנחנו רואים שהרוב הוא הריסות עצמיות, כי אנשים פשוט מעדיפים לחסוך מעצמם את כל כאב הראש שכרוך בזה שהמשטרה מגיעה וכוחות האכיפה מגיעים להרוס.

עאידה תומא סלימאן: האמת היא שאני לא הייתי משתמשת במילה "מעדיפים", האנשים נדחקים לפינה, אז הבחירות הן לא רבות.

אבו עבייד: האנשים נדחקים לפינה, ברור, אין ברירה.

אבו עבייד: נכון, אין ברירה אחרת, אין.

אבו עבייד: אני אגיע להשפעת ההריסות על התפתחות הילדים, השפעות מזיקות על בריאותם הנפשית של עשרות אלפי ילדים בדווים בכפרים הבלתי מוכרים בנגב, שקיבלו צווי הריסה לבתיהם ללא מועד לביצוע.

אבו עבייד: לא ברור מתי יגיעו, מתי תגיע המשטרה.

אבו עבייד: כמובן שמי שבוחר לא להרוס את הבית שלו בעצמו, זה כרוך בסיכונים רבים מאוד.

אבו עבייד: התוצאות האפשריות לעקירה הן: התמוטטות נפשית של הילדים, פוסט טראומה, חרדה ודיכאון.

אבו עבייד: הפינויים יוצרים השפעות שליליות על הבריאות הנפשית והפיזית, ילדים הופכים פגיעים יותר להתנסויות מזיקות, כולל שימוש בסמים ופגיעות מיניות, אנחנו כמעט ולא מדברים על זה אבל זה נמצא גם במחקרים.

אבו עבייד: משפחות עוברות לגור עם קרובי משפחה בתנאים של צפיפות ולחץ, מה שיכול ליצור קונפליקטים ואלימות.

אבו עבייד: לפינוי יש השלכות ארוכות טווח על האושר של האימהות, על איכות החיים שלהן, דבר היכול להשפיע על מערכת היחסים שלהן עם משפחותיהן ושכיניהן, הדבר יכול לגרום לנשים להפחית את מעורבותן האזרחית ורמת ההשתתפות בקהילה, שמעכבים אותן מלחפש תעסוקה, או להפחית את מעורבות בהתפתחות הילדים שלהן.

אבו עבייד: מצבן הנפשי של נשים מתדרדר, נשים רבות מדווחות על דיכאון ארוך, עליהן הרבה פעמים לעודד את בני המשפחה האחרים ולא להתמודד רק עם עצמן.

אבו עבייד: נשים צריכות גם לדאוג לקורת גג כשאין בית, וכשהן לבד אז זה עוד יותר קשה, כמו במקרים של אימהות חד הוריות, וכמובן, זה אומר שזה מכריח אותן לדחות את הדיון על מצבן הנפשי כדי לטפל בבני המשפחה האחרים.

אבו עבייד: מצבן הכלכלי, כמובן, קשה לאחר ההריסות.

אבו עבייד: רבות מהנשים חיות בעוני ללא עודפים, ללא חסכונות, והצורך לבנות מחדש, כמובן, גורם למצב שלהן להיות הרבה יותר רע.

אבו עבייד: בנוסף לכל זה, המצב הבריאותי נפגע קשות בשל הדאגות לבני המשפחה, אנחנו שומעים מנשים על סכרת, לחץ דם, מצבים של לחץ וחרדה שגורמים לנשים הרבה פעמים גם אפילו להגיע לבית החולים.

אבו עבייד: כמובן, כל זה בנוסף לטיפול בבני המשפחה האחרים והצורך לספק את הצרכים הבסיסיים שלהם.

אבו עבייד: המסקנות שלנו הן: הריסות מבנים ובתים מעכבים את המאבק בנושא הקרקעות, כמובן, מדרדרים אותם לרמה עמוקה של עוני, גם ככה אנחנו מדברים כמובן על האוכלוסייה הכי ענייה במדינת ישראל, בנוסף לזה, ברגע שהבית נהרס, זה מצריך עוד הוצאה מאוד גדולה כדי לבנות אותו מחדש.

אבו עבייד: נשים בדוויות מהנגב המעוניינות בכך, כלומר, מעוניינות בטיפולים, צריכות להיות מטופלות על ידי אנשי בריאות הנפש על מנת לתת להן את התמיכה לתוצאות הכמעט בלתי הפיכות של הריסת בתיהן, משפיעות על ההתפתחות ובריאות הנפש של הילדים.

אבו עבייד: המדינה חייבת להתמודד עם סכסוך הקרקעות באופן מקיף על ידי הכרה בכפרים הבדווים, סיפוק תשתיות ושירותים בסיסיים כמו לשאר האזרחים במדינה.

אבו עבייד: על המדינה לטפל בפגיעות רגשיות, כלכליות, וחברתיות, שההריסות מהוות לאזרחים הבדווים.

אבו עבייד: רק על ידי תהליך דמוקרטי אמיתי שיכיל את כל המיעוטים בחיי המדינה, יוכלו היישובים הבדווים לצאת ממעגל העוני, להגיע למערכת חינוך טובה יותר, להזדמנויות תעסוקה ולחיים של ביטחון וכבוד.

אבו עבייד: תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: תודה, הודא, אני חושבת שהצגת את הנושא בצורה מאוד ברורה, גם על ההשלכות וגם על שורש הבעיה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת, לצערי הרב, שככל שאנחנו מדברים יותר על הבעיה, הבעיה הולכת ומחמירה יותר.

עאידה תומא סלימאן: האנשים נמצאים בשטח מלפני קום המדינה, ולאנשים האלה יש בעלות על הקרקע, גם אם לא בדרכים הידועות של דוקומנטציה של הרשויות ושל החוקים שנוצרו אחרי שהם כבר היו על הקרקע.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שכמה שאנחנו מדברים על הנושא כך יש פיזור של הבטחות על הכרה, ועל הכרה של כמה כפרים, לפעמים אומרים שישה כפרים ולפעמים אומרים שלושה כפרים, אבל בסופו של דבר צריך להכיר בבן אדם, צריך להכיר באזרחים קודם כל, להכיר בכך שיש אזרחים שמגיע להם את הזכויות הבסיסיות, יש ילדים ויש נשים.

עאידה תומא סלימאן: אני הייתי רוצה לראות יותר חברי וחברות כנסת נמצאים בדיון הזה כדי לשמוע מה עובר על האנשים בנגב, במיוחד בתקופה האחרונה כאשר יש "חגיגה" של הסתה מאוד ברורה נגד הציבור הערבי בנגב.

עאידה תומא סלימאן: כמעט כל יומיים יש איזשהו דיון בכנסת באחת מהוועדות או בשדולות למיניהן, שיבואו וישמעו מה עובר על הציבור ואיך הם למעשה חיים את היום-יום הקשה שלהם.

עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שיש לנו היום איתנו גם עדויות שנשמח לשמוע, (עוברת לשפה הערבית, להלן תרגום חופשי) תודה רבה לכם שהגעתן כדי למסור את העדויות שלכם.

עאידה תומא סלימאן: (חוזרת לשפה העברית) אני רק רוצה לתת קודם כל את זכות הדיבור למנכ"לית עמותת "איתך-מעכי" אלה אלון, הגשתן נייר עמדה בנושא, ואחר כך אנחנו נקשיב לעדויות.

עאידה תומא סלימאן: אני גם מבקשת מאלה שנמצאים איתנו מטעם רשויות המדינה, מהמשרדים השונים, אם זה בזום או בנוכחות הפיזית, תרשמו הערות כי אנחנו נרצה לשמוע איך המדינה מתמודדת עם הדברים האלה.

עאידה תומא סלימאן: לא עם ההרס, אנחנו יודעים טוב מאוד איך מתמודדים עם הרס הבתים, אני רוצה לדבר על ההשלכות.

עאידה תומא סלימאן: כן אלה, בבקשה.

אלה אלון: שלום, אנחנו בעמותת "איתך-מעכי" עובדות עכשיו על חוות דעת מגדרית בנושא הזה, שמדברת על המחויבות של המדינה במסגרת הפעולות שלה לשקול את ההשלכות המגדריות.

אלה אלון: החלטה 1325 של מועצת הביטחון של האו"ם מחייבת את המדינה, במסגרת סכסוך אלים, בעצם להגן על נשים, לבחון את ההשלכות המגדריות של פעולות הקשורות לסכסוך לגבי נשים, ולשלב נשים במוקדי קבלת ההחלטות.

אלה אלון: בימים האלה, ועדה בין-משרדית שמובילה הרשות לקידום מעמד האישה, עובדת על תוכנית פעולה ליישום החלטה 1325 בישראל, וזה למשל הוא אחד הנושאים שאנחנו חושבות שצריך להיות חלק מתוכנית הפעולה, כדי שהנושאים האלה יבואו לידי ביטוי בקבלת ההחלטות.

עאידה תומא סלימאן: כמובן שכולנו יודעים שהפתרון הטוב ביותר הוא להפסיק את ההריסות.

אלה אלון: להפסיק את ההריסות ולמצוא פתרונות שהם פתרונות הוליסטיים.

אלה אלון: המחויבות של המדינה ליעדים הגלובליים של האו"ם מחייבת גם למצוא פתרונות שהם פתרונות שלוקחים בחשבון מגוון של יעדים, בין היתר יעדים שמתייחסים לעוני, לשוויון, לחינוך, לביטחון תזונתי, וליעדים סביבתיים, ובעצם, המטרה היא למצוא פתרונות לבעיות מהסוג הזה, פתרונות שנותנים מענה לכל הצרכים, ובמיוחד תוך התייחסות לצרכים של נשים.

אלה אלון: בעצם, גם עכשיו כשהמדינה עובדת על תוכנית החומש לחברה הבדווית, מצד אחד היא רוצה להשקיע אבל מצד שני היא פועלת בצורה שהיא מאוד פוגענית, והדברים לא כל כך מתיישבים.

אלה אלון: גם בתוכנית החומש לחברה הבדווית, לפי מה שאני מבינה, ההיבטים המגדריים פחות נוכחים והם לא חלק מהתכנון של התוכנית.

אלה אלון: יש דיון גם מחר, אבל גם לגבי החברה הבדווית יש את אותה בעיה והתוכנית חייבת לקחת בחשבון גם את הנושאים האלה.

אלה אלון: הבעיה היא גם שהנשים הבדוויות לא נמצאות בעמדות קבלת ההחלטות, הן לא נשמעות, הן לא מיוצגות בגורמי קבלת ההחלטות, והכל עם השפעות מאוד משמעותיות על החיים שלהן.

אלה אלון: הודא פירטה חלק מההשלכות על החיים של נשים, ואני יכולה להוסיף עוד כמה נושאים כדי לחדד את הדברים.

אלה אלון: מבחינת נשים בדוויות, המשמעות של הבית עבורן היא מאוד גדולה, כי הרבה פעמים זה ממש מרכז החיים שלהן, היציאה שלהן מהבית היא מאוד מוגבלת והבית הוא בעצם החיים שלהן, וזה גם משהו שחשוב מאוד, וההשלכות הן עוד יותר משמעותיות ממה שהיינו יכולים לחשוב.

אלה אלון: בעצם, גם האיום בהריסת בתים, כשיש צו הריסה, זה בעצם לחיות בחוסר ביטחון בתוך הבית.

אלה אלון: הנושא של עלייה באלימות במשפחה שגם באה לידי ביטוי במחקרים, כך שבעקבות איום בגירוש מהבית, בהריסה של הבית, ובעקבות מצב של משבר, הנושא של אלימות מקבל ממדים יותר משמעותיים בחיים של נשים.

אלה אלון: מבחינת ההתאוששות לאחר הריסת בית, בעקבות משבר הקורונה עשינו איזשהו דו"ח על משבר הקורונה בראי היעדים הגלובליים.

אלה אלון: מהדו"ח הזה עלה שאחת הבעיות של ילדות או של נשים, זה שמבחינת סדרי העדיפויות בתוך המשפחה, ברגע שיש משאבים שהם מוגבלים אז הם בדרך כלל הולכים לילדים או לגברים, והנשים, כמו לימודים בזום או ביחס לכל משאב בעצם, הן יהיו בתחתית סדרי העדיפויות, אם בכלל משהו כזה אפשרי.

אלה אלון: כך גם ההתאוששות של נשים ושל ילדות מהריסה של בית היא יותר קשה, וכמובן, הטיפול בטראומה של הילדים בדרך כלל מוטל על האישה, והכי חשוב הוא, שבסוף, הקול הזה לא נשמע והוא לא נלקח בחשבון בתהליך קבלת ההחלטות, וזה משהו שאנחנו היינו רוצות שישתנה.

אלה אלון: תודה.

עאידה תומא סלימאן: כן, תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד משהו בנושא של ההשלכות על הנשים, ואם זה ייכנס לתוכנית שנקראת התוכנית הלאומית לקידום החלטה 1325 של מועצת הביטחון של האו"ם, אשר מדברת על ביטחונן של נשים באזורי קונפליקטים.

עאידה תומא סלימאן: הנושא הזה הוא כנראה אחד הנושאים העיקריים שצריכים להיות בתוכנית הלאומית, והוא מבטא באמת איך צריך להתנהל בסכסוך או קונפליקט, גם אם במקרה הזה בין המדינה לבין אזרחיה, גם בנושא הקרקעות.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו הבנו שלאחרונה כל השיח הזה שמתנהל הוא לא רק עניין של קרקעות אלא עניין של שליטה ושל הדמוגרפיה של הנגב, לצערנו מצד המדינה, ולכן גם הפתרונות לא מתאפשרים בראייה אזרחית, אלא הגישה היא יותר מאבק שנשמע כאילו הוא מאבק לאומי, ואנשים רוצים לדחוק אותו במקום לדבר על זכויות של אזרחים, שהם אזרחי המדינה, הם לא מיובאים מחו"ל ולא נוחתים מהמאדים לתוך המדינה.

עאידה תומא סלימאן: אני מאוד מקווה לראות שזה יהיה חלק מהשיח ומהתוכנית הלאומית של 1325, ואנחנו נחכה.

עאידה תומא סלימאן: הובטח לנו שבמרץ התוכנית הזאת תהיה מוכנה, לפי הצוות שהקימה הרשות לקידום מעמד האישה, נחכה ונראה את התוצאות, אבל כמובן, אני קוראת לצוות מעכשיו ולרשות, שיכללו את הנושא החשוב הזה בתוך התוכנית.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהמרחק שעשיתם מהנגב עד לפה הוא מאמץ שמחייב אותנו להקשיב לעדויות שלכן, אבל אני רוצה להגיד שלצערי הרב, כאשר אנחנו בדיוק עכשיו מקיימים ומקיימות את הדיון הזה, מתחוללת שוב מתקפה של הריסת בתים, וזה כבר לא בתים, אני לא יודעת מה כבר הורסים באל-עראקיב, את האמת, אני לא יודעת מה נשאר באל-עראקיב להרוס, פחונים ואולי אוהלים.

אבו עבייד: זאת כבר הפעם ה-198 שיש הריסות באל-עראקיב.

עאידה תומא סלימאן: 198 פעמים, ואני חושבת שזאת בכלל הפעם ה-199.

עאידה תומא סלימאן: כנראה שהמדינה רוצה לשבור כל פעם לעצמה את השיא החדש, היא רוצה להיכנס לספר גינס בתור המדינה שהרסה את הכפר הכי הרבה פעמים.

עאידה תומא סלימאן: זה כבר מקומם שאנחנו עכשיו יושבות ומדברות, ועכשיו עכשיו מתחוללת המתקפה על כפר אל-עראקיב שוב.

עאידה תומא סלימאן: (עוברת לשפה הערבית, להלן תרגום חופשי) לא נרצה לשמוע קודם את העדויות?

עאידה תומא סלימאן: (חוזרת לשפה העברית) טוב, עוה"ד חנאן אלסאנע, פעם ראשונה שאני קוראת לך בטייטל החדש, עורכת דין חנאן אלסאנע.

חנאן אלסאנע: תודה, אני ממש מודה לך, יו"ר הוועדה עאידה תומא, על קיום הדיון למרות ההתעלמות הטוטאלית מכל חברי הכנסת ומשרדי הממשלה - - -

עאידה תומא סלימאן: כולל אלה שמדברים בשם הנגב בכנסת - - -

חנאן אלסאנע: כולל אלה שמדברים בשם הנגב, למרות שאני גם פניתי - - -

עאידה תומא סלימאן: ואם מישהו לא הבין, אני מתכוונת לרע"מ.

חנאן אלסאנע: אוקיי.

עאידה תומא סלימאן: זאת אמירה שלי, בבקשה.

חנאן אלסאנע: אז אני רק רוצה לציין שמה שהודא הציגה לכם היום אלה נתונים ומספרים שהתקבלו מתוך מחקרים, אבל אני רוצה לקחת אתכם קצת למציאות.

חנאן אלסאנע: תתארו לעצמכם, כל אחד מאלה שיושבים סביב השולחן הזה, מי רוצה לחיות תחת איום בהריסת הבית שלו?

חנאן אלסאנע: מי רוצה להפסיד כסף כל כך גדול כל פעם שמשלמים את הקנסות הרבים?

חנאן אלסאנע: מי רוצה שהוא והילדים שלו יחיו בפחד?

חנאן אלסאנע: אנחנו מדברים על אלפי משפחות, על אלפי נשים, שהן חיות כל שנה, כל שנה, תחת איום של הריסת בתים, והן חשות פחד ודיכאון, אני ליוויתי הרבה נשים.

חנאן אלסאנע: עאידה, את דיברת על שני מקרים, ואני יום יום, בתור מי שעובדת בשטח, מתמודדת עם הכאב הזה.

חנאן אלסאנע: אני אגיד לכם מי מחליט להיות במצב הזה, בסיטואציה הזו?

חנאן אלסאנע: אלה הם אזרחי המדינה, שהם מקבלים מאז קום המדינה ועד היום הצעות מהמדינה שהן יותר קשות ויותר גרועות ויותר מאיימות על הקיום שלהם ועל החיים שלהם, אז אין להם פתרון.

חנאן אלסאנע: הנושא של הריסות בתים הוא לא נושא שקשור לנושא תכנוני או קשור לנושא של חקיקה, זה אך ורק קשור ותלוי בהחלטות פוליטיות, ואנחנו, החברה הערבית הבדווית בדרום, משלמים את המחיר של ההחלטות הפוליטיות, המשבר הפוליטי המתקיים בתוך המדינה.

חנאן אלסאנע: לצערי הרב, אנחנו מדברים על זכות בסיסית המעוגנת גם בזכות יסוד בתוך המדינה הדמוקרטית, ולכן, אני קוראת, בשלב הזה ועד שאנחנו נמצא פתרון למשבר הפוליטי במדינה ועד שיתקבלו החלטות פוליטיות הוגנות ואמיתיות שמשרתות את אזרחי המדינה, אני קוראת לפחות למשרד הרווחה שיתנו מענה לנשים שהן מתמודדות עם דיכאון ועם אלימות, הן מתמודדות עם אלימות ממסדית, מהמדינה שאמורה להגן ולספק את הביטחון שלה.

חנאן אלסאנע: כשאני מגיעה לרווחה, אומרים לנו שאין להם תקציב, סליחה?

חנאן אלסאנע: משרדי הממשלה, אתן מודעות ומודעים לעובדה שיש פה במדינה הריסות בתים, וזה מביא למצב נפשי מאוד קשה, אז איך אתם לא מתקצבים ולא מתכננים בתוכניות של הרווחה תקציב ותוכנית כדי לתת מענה וטיפול למשפחות, ילדים ונשים, ואפילו הגברים, להתמודד עם ההשלכות?

חנאן אלסאנע: בואו נתחיל בזה עד שנמצא פתרון לנושא של הריסות הבתים והמשבר הפוליטי הזה.

חנאן אלסאנע: זה מקרה דחוף, אני אומרת לכם, אני ראיתי ופגשתי, ופה - - -

עאידה תומא סלימאן: לצערי הרב אני התחלתי בזה שמשרד הבריאות לא ראה לנכון לשלוח נציגים.

חנאן אלסאנע: נכון, זאת המשימה שלנו מעכשיו, שנצא ונקרא למשרד הבריאות, לתוכנית החומש לתקצב תקציב, לתת מענה.

חנאן אלסאנע: אני אומרת לכם, כל האלימות שאתם רואים בחברה הערבית, זה נובע גם מהריסות בתים, זאת אחת הבעיות שלנו.

חנאן אלסאנע: יש פה שתי נשים מקסימות, אתן רואות אותן שהן הגיעו לפה לירושלים?

חנאן אלסאנע: אז אל תחשבו שזה פשוט לבוא למקום שגם הוא מהווה איום, ויש לו חלק בהחלטות של הריסות הבתים.

חנאן אלסאנע: זה לא פשוט אבל הן הגיעו לכאן על מנת לנסות לשמוע אם יש פתרון, האם יש תקווה, ואנחנו רוצות לשמוע לפחות פתרון כלשהו.

חנאן אלסאנע: שתיהן נשים מקסימות שיכולות לתת עדות.

עאידה תומא סלימאן: אני באמת חושבת שחיכינו רבות, תודה לך על הדברים שלך אבל אני באמת רוצה לשמוע את מרים אבו אלקיעאן, ואחריה חמדה, בבקשה.

מרים אבו אלקיעאן: (אומרת בערבית, להלן תרגום חופשי) שלום עליכם, תהיו בריאים.

מרים אבו אלקיעאן: (חוזרת לשפה העברית) האמת היא שכל מה שדיברתם עליו, כל זה היה מילים, אבל להרגיש את הדבר הזה זה לא אותו דבר.

מרים אבו אלקיעאן: את יודעת, הרסו את הבתים שלנו והיה מקרה קשה בינואר 2017 - - -

עאידה תומא סלימאן: ההרג של יעקוב אבו אלקיעאן.

מרים אבו אלקיעאן: כן, שהרגו את הדוד של הילדות שלי ובעלי.

מרים אבו אלקיעאן: מאז, כשהילדות שלי רואות משטרה הן רועדות, הן מסתירות את הפנים שלהן מהפחד, אפילו כשאני איתן באוטו, הן רואות משטרה ונבהלות מיד וקוראות לי "אמא! משטרה!", ועכשיו המשטרה מהווה פחד וטראומה לילדות שלי, אפילו לי, גם אני נבהלת כשאני רואה משטרה ואני מבינה שהם באים להרוס משהו.

מרים אבו אלקיעאן: יש משהו בזה, שזה לא מגן עליי - - -

עאידה תומא סלימאן: מה שבטוח זה שהם הרסו את האמון שלך.

מרים אבו אלקיעאן: הרסו, בטוח שהם הרסו את האמון שלי.

מרים אבו אלקיעאן: אני כל יום עובדת בכפר מוכר, אני מורה ואני בעלת תואר שני מאוניברסיטת בן גוריון בניהול, ועם כל הקשיים האלה, אני לא אדבר עליהם אלא על חלק קטן מהקשיים ובעיקר על הפחד.

מרים אבו אלקיעאן: אנחנו כל הזמן יוצאים מכפר לא מוכר, ולא מוכר זאת הגדרה של המדינה, הכפר מתקיים כבר למעלה מ-70 שנה, זה קיים ונמצא.

מרים אבו אלקיעאן: בעלי נולד בכפר, אמא שלו היא ילידת הכפר, זה לא חדש אבל המדינה בוחרת להגדיר לעצמה איזה כפר מוכר ואיזה לא, ואת כל התוצאות של ההחלטות האלה אנחנו חווים על בשרנו.

מרים אבו אלקיעאן: כל יום כשאני הולכת לכפר ללמד שם אני משאירה את הבית שלי, ואני נשארת כל הזמן בפחד שמא אחזור ואני אמצא שהבית שלי הרוס.

מרים אבו אלקיעאן: אני לא יכולה לתאר לך כמה זה קשה, וכמה זה משאיר אותך בקושי הרגשי כל הזמן.

מרים אבו אלקיעאן: הילדות שלי, אף פעם לא ראיתי - - - לא יודעת, אנחנו במדינה דמוקרטית, אנחנו אזרחי המדינה, אז אם אנחנו אזרחי המדינה הזאת ויש לנו זכויות, אנחנו עובדים, משלמים מיסים והכל, אז למה לא לאפשר לנו לחיות כמו שצריך?

מרים אבו אלקיעאן: למה לא לתכנן לנו כפר?

מרים אבו אלקיעאן: הכפר קיים כבר המון שנים, אז למה לא לעשות לו תוכנית מתאר ולקדם אותו ולהשאיר אותו כמו שהוא, במיוחד כשהם רוצים להוציא אותי ולהביא חיראן יהודית.

מרים אבו אלקיעאן: למה, הוא אזרח ואני לא אזרחית?

מרים אבו אלקיעאן: אז או שאני האויב שלך ולא תשאיר לי כלום ואז אל תגיד שזאת מדינה דמוקרטית, או שזאת באמת מדינה דמוקרטית והיא תכיר באנשים שגרים תחתיה.

מרים אבו אלקיעאן: אני אמורה להיות ישראלית ואני אמורה להיות גאה שאני ישראלית, אבל אני לא, ממש לא, כי מה?

מרים אבו אלקיעאן: המדינה הזאת כל הזמן נגדי, בגלל המטפחת שלי, בגלל הדת שלי, בגלל הערביות שלי, למה?

מרים אבו אלקיעאן: זה מאוד קשה, מאוד קשה לחיות תחת פחד ואיום, והתחושה היא שאנחנו "הילד הרע" במשפחה שצריך כל הזמן להעניש, זאת לא הרגשה טובה.

מרים אבו אלקיעאן: אני קוראת לכל אישה, לא לכולם אבל לנשים במיוחד, תחשבי שאת כל הזמן תחיי תחת איום שהבית שלך לא יהיה קיים יותר, ואם התחתנת והקמת בית קטן, ילדת ילדים ואת רוצה להרחיב, אין לך את הזכות להרחיב, אסור לך, כי אם את מרחיבה ושמה כמה אבנים או משהו, באים להרוס את זה מיד.

מרים אבו אלקיעאן: את לא מוכרת, אין לך זכות, אין לך ואין לך, וכל ה"אין" האלה של הממשלה.

מרים אבו אלקיעאן: אז אני רוצה לקרוא לממשלה באמת, שאנחנו לא נתאדה, ואנחנו לא נעלם, ואנחנו נישאר, אז עדיף לחפש פתרונות, כי סכסוך מתמיד אף פעם לא יביא למשהו טוב עתידי, גם הילדים שלנו אלה, שגדלים תחת האיום הזה, הם לא יגדלו כשהם מרגישים שזאת המדינה שלהם והיא מאוד יפה, ואתם יודעים את זה וזה לא טוב לעתיד שלנו, ואני מקווה שזה ישתנה.

מרים אבו אלקיעאן: תודה לכם.

עאידה תומא סלימאן: תודה רבה לך מרים, תהיי בריאה.

מרים אבו אלקיעאן: בריאות גם לך.

עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שממילא קשה לחיות בכפר בלתי מוכר, כאשר כל השירותים הבסיסיים, המים, החשמל, הסניטציה, התחבורה, האופציה של לקחת את הילד בבוקר ביד ולצעוד לכיוון של גן הילדים לא קיימת, כי גן הילדים רחוק אולי עשרה קילומטרים וביניהם צריך להחליף אוטובוס ולצעוד עוד שני קילומטרים ברגל בחום ובקור, ומעל לזה להרגיש כל הזמן מאוימים זה לא משהו שהייתי מאחלת למישהו.

מרים אבו אלקיעאן: אני רוצה להוסיף משהו על אופן החיים בכפר בלתי מוכר, זה אומר לחיות בלי מים זורמים בברזים, בלי חשמל, אין לי מקרר בקיץ, אין לי אמצעי חימום בחורף, אין לי כביש כדי שהאוטו שלי ייסע כמו שצריך, כל חודש או חודשיים אנחנו צריכים לתקן את האטו כי אין כבישים שסלולים כמו שצריך.

מרים אבו אלקיעאן: לי יש אוטו אבל לנשים רבות בכפר אין אוטו, והן צריכות לשלוח ילדים בגיל 3 ללכת מרחק של קילומטר עד שהם יגיעו לאוטובוס בכביש הראשי, ובדרך יש נחשים בקיץ, יש כלבים, יש כל מיני איומים וזה מאוד קשה, מאוד קשה לחיות בקושי הזה, וזה בנוסף לאיום של הריסת הבתים וכל הדברים האלה, זה מאוד קשה, ואנחנו בכל זאת לומדות, עובדות, רוצים להיות אזרחים טובים, אבל המדינה לא רוצה שאנחנו נהיה, אני מקווה שהיא תשקול את זה.

עאידה תומא סלימאן: אני רק רוצה להגיד משהו, את חזרת על זה כמה פעמים שאתם רוצים להיות אזרחים טובים, רוצים להיות שווי זכויות ו"אנחנו הילד הרע במשפחה", אז אני אומרת לכם, אתם הילד הכי טוב במשפחה, כי לשרוד ולהתפתח וללמוד ולגדל דורות חדשים, זאת העבודה הכי יפה שראיתי ואני רואה איך הנגב מתפתח למרות כל ההסתה.

עאידה תומא סלימאן: יושבת מולי אישה שחיה בכפר בלתי מוכר, נגד כל התוכניות סיימה תואר שני, עובדת, מחנכת, זאת גאווה.

עאידה תומא סלימאן: (עוברת לשפה הערבית) כל הכבוד.

עאידה תומא סלימאן: חמדה, הגיע הזמן חמדה, תתכבדי.

חמדה אבו ג'ריביע: (מדברת בשפה הערבית, להלן תרגום חופשי) שלום, נמצאת אתכם חמדה אבו ג'ריביע מוואדי אל-נעאם.

עאידה תומא סלימאן: מי יתרגם?

חמדה אבו ג'ריביע: אני יכולה לדבר אבל בשפה - - -

עאידה תומא סלימאן: (מדברת בשפה הערבית, להלן תרגום חופשי) לא, תדברי בערבית ואני אתרגם אותך.

חמדה אבו ג'ריביע: בסדר.

חמדה אבו ג'ריביע: אנחנו נמצאים בוואדי אל-נעאם לפני קום המדינה, היינו באדמה שלנו בכביש 40, לקחו אותנו מכביש 40 קדימה, זה היה לפני הזמן שאני נולדתי, ונשארנו לחיות שם.

חמדה אבו ג'ריביע: כעת, יש לי בית ישן, גרתי בבית הזה עם אמא שלי ועכשיו אני צריכה לבנות בית במקומו בגלל שאמא שלי נכה והיא על כיסא גלגלים והבית קטן מאוד, הוא היה בית עתיק אז הורדתי אותו ובניתי במקומו בית.

חמדה אבו ג'ריביע: בניתי את הבית, וביום 17 בינואר באו ושמו על הבית אזהרה לצו הריסה.

חמדה אבו ג'ריביע: אחר כך התחלתי לשאול ולחפש מי מטפל בזה במינהל כדי שאוכל להסביר שהבית הזה נבנה בדיוק במקום הבית הישן.

חמדה אבו ג'ריביע: אחרי חודש באו והביאו צו הריסה סופי.

חמדה אבו ג'ריביע: עכשיו אני מבקשת שלא יהרסו את הבית ויש לי איתי פה גם סיכום רפואי מהרשויות, אמא שלי נכה ואני לא יודעת איפה אני אשים אותה, הם רוצים עכשיו להרוס את הבית ואיפה אני יכולה להיות עם אמא שלי?

חמדה אבו ג'ריביע: איפה היא תחיה?

חמדה אבו ג'ריביע: היא על כיסא גלגלים.

חמדה אבו ג'ריביע: אמי שלי בת 95 שנה, זה קשה, לאן אני אלך איתה?

חמדה אבו ג'ריביע: (עוברת לשפה העברית) אני מקווה שלא יהרסו לנו את הבית.

עאידה תומא סלימאן: (חוזרת לשפה העברית) חמדה, אני בעצמי אתערב לראות מה קורה עם הנושא שלכן, ואני תכף אפנה גם לסמנכ"ל ההסדרה ברשות לענייני בדווים, ואני אבקש להבין את הסיפור הזה אבל גם באופן כללי מה הם מתכננים בתקופה הבאה כשהם מתעקשים כל הזמן שהם עושים הסדרה בנגב.

חמדה אבו ג'ריביע: (חוזרת לשפה הערבית, להלן תרגום חופשי) אם תרצי, אעביר לך את המסמכים.

עאידה תומא סלימאן: (אומרת בשפה הערבית, להלן תרגום חופשי) מיד כשנסיים אקח אותם ונמשיך לדבר.

חמדה אבו ג'ריביע: בסדר.

עאידה תומא סלימאן: תהיי בריאה, תודה.

עאידה תומא סלימאן: (חוזרת לשפה העברית) נועה וילשטיין מנל"י – נשים למען ישראל, בבקשה גברתי.

נועה וילשטיין: נועה וילשטיין מארגון נשים נל"י, ואני גם בהנהלת ארגון התקשורת.

נועה וילשטיין: רציני להגיד דבר דומה למה שאמרו כאן, לאחיינית שלי הרסו את הבית בעוז ציון, גם משהו דומה, לא הודיעו להם מראש, יש לה שני ילדים קטנים והיא הייתה אחות במשמרת, באו בשעה 06:30 בבוקר, הרסו את הבית, את המקרר ואת הכל, כל הדברים של הילדים וכל הרכוש שהיה בפנים, משהו שדומה לזה - - -

עאידה תומא סלימאן: סליחה על הבורות, איפה זה עוז ציון?

נועה וילשטיין: עוז ציון זה ליד גבעת אסף, בדרך לבית אל.

נועה וילשטיין: עכשיו, הייתי נותנת עוד שני מקרים - - -

עאידה תומא סלימאן: כלומר, בשטחים הכבושים מ-67?

נועה וילשטיין: זה לא משנה, אלה אנשים שהיו בצבא - - -

עאידה תומא סלימאן: בסדר, גברתי, שאלתי שאלת הבהרה, אני רוצה לדעת במה מדובר.

נועה וילשטיין: כן, כן, בסדר אז עכשיו אני אתן עוד שתי דוגמאות שקרו עכשיו, חלק אני תל אביבית - - -

חנאן אלסאנע: לזה התכוונתי כשאמרתי שאלה החלטות פוליטיות.

נועה וילשטיין: אני חמש דורות בארץ, חלק שמונה דורות בארץ בכפר שלם וגם בגבעת עמל - - -

עאידה תומא סלימאן: נכון.

נועה וילשטיין: אנשים שחיו דורות שם, גם לא קיבלו פיצוי, ובאו והשאירו אנשים בלי משהו חליפי.

נועה וילשטיין: אם אתם רוצים באמת לעשות מחקר גדול שנעשה על השלכות של הריסות בתים, אז נעשו מחקרים מאוד גדולים בנושא כשנעשו מסות של הריסה, בנושא של גוש קטיף.

נועה וילשטיין: אפשר לקחת את ההשלכות, וגם שם, המדינה לא נתנה פתרון אלא האנשים נתנו פתרון.

נועה וילשטיין: כל מיני ארגונים וכל מיני מוסדות נתנו פתרונות לדיור חליפי, הם שנים גרו בבתי מלון, ותעסוקה, אנשים גם צריכים לעזור לעצמם.

נועה וילשטיין: דבר שני, גם צריך לעשות איזושהי בנייה מוסדרת, זה לא יכול להיות שכל אחד כמו ששם, ואני לא אומרת נכון או לא נכון, אלה שהורסים כפר שלם זה משהו מקום המדינה, ואז לעשות איזו בנייה מוסדרת, כמו בכל מקום.

נועה וילשטיין: גם אני שגרה בתל אביב, אנחנו גרים על קומות כי אין ברירה, צריך לעשות משהו בשיתוף פעולה כדי שיהיה איזשהו פיצוי לבתים, ויהיה איזה מישהו שיתווך.

נועה וילשטיין: זה יכול להיות ארגון מבפנים, כמו בגוש קטיף כשכל מיני ארגונים נתנו ותיווכו וניסו למצוא פתרונות ומצאו מקומות לדיור פנימי.

עאידה תומא סלימאן: תודה, גברתי.

נועה וילשטיין: אז צריך גם משהו מבפנים, ולעשות כל דבר בשיתוף פעולה.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: אמנם לא מקובל עליי לעשות שום השוואה בין בנייה בשטחים כבושים לבין בנייה על קרקע פרטית בבעלות של אנשים בתוך גבולות מדינת ישראל.

עאידה תומא סלימאן: זאת הקבלה, בצורה הכי פשוטה שאני יכולה להגיד, לא מוצלחת בכלל.

עאידה תומא סלימאן: אין שום הצדקה וזה אפילו מקומם לעשות הקבלה כזאת.

עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שאנשים שאיבדו את הבית מרגישים את אותה ההרגשה, אבל אנשים שנשלחו על ידי המדינה להיות באזור כבוש אינם כמו אנשים שנמצאים מלפני קום המדינה על הקרקע שלהם.

עאידה תומא סלימאן: הם בונים בצורה שנקראת לא מוסדרת בגלל שהמדינה לא עושה סדר ולא מכירה בקיום שלהם על הקרקעות הפרטיות שלהם.

חנאן אלסאנע: אין להם כסף להיות בבית מלון בתקופה - - -

עאידה תומא סלימאן: לא, הם לא היו על חשבונם בבית מלון.

עאידה תומא סלימאן: בגוש קטיף, כשהם הוצאו לבתי מלון, זה היה על חשבון המדינה והם כן קיבלו פיצוי כספי למרות כל מה שנאמר.

חנאן אלסאנע: זאת השוואה מאוד לא טובה.

עאידה תומא סלימאן: אז אני חושבת שאנחנו מדברים על משהו שונה, אני מסכימה שבגבעת עמל הפינוי של האנשים זה גם כן נעשה בהחלטה של המדינה, שאמנם מושפעת מבעלי ההון שרוצים את הקרקע ההיא, אבל יש אחריות גם על המדינה כמי ששיכנה את האנשים על קרקע שכולנו יודעים שהיא בבעלות פרטית של אנשים אחרים, אבל המדינה אחראית על זה שהיא שיכנה אותם שם.

עאידה תומא סלימאן: במקרא של וואדי אל-נעאם, גם כן, המדינה היא זאת שיזמה את ההעברה של האזרחים ממקום למקום, אז היא גם צריכה לקחת אחריות.

עאידה תומא סלימאן: אום אל-חיראן אותו סיפור, אני יודעת, גם כן העבירו אותם ועכשיו, אחרי שהעבירו אותם למקום הזה, אומרים להם שאין להם בעלות על הקרקע, אז הסיפור חוזר על עצמו לצערי הרב.

עאידה תומא סלימאן: פאטמה, מעמותת סדרה, ואחר כך נרצה לפנות לנציגי המשרדים שנמצאים איתנו.

עאידה תומא סלימאן: כן, פאטמה.

פאטמה אבו בסל: שלום, קודם כל תודה למרים, תודה לנשים שבאו.

פאטמה אבו בסל: בתור רכזת פרויקט הגנה על המשפחה בעמותת סדרה בנגב, אני עובדת בכפרים בלתי מוכרים וגם בכפרים מוכרים, וכל העבודה שלי היא מול נשים.

פאטמה אבו בסל: תמיד חושבים על היחס בין הריסת בתים לבין אלימות בנגב, אז בתור מישהי שנמצאת בשטח, אני ממש עם הנשים, אז אני ראיתי על הנשים שהן מאוד סובלות מאלימות, וזה גם בגלל הריסת הבתים.

פאטמה אבו בסל: מה זאת אומרת?

פאטמה אבו בסל: כשאנחנו מסתכלים על הריסת בתים, לא כולנו מבינים שאישה שנהרס לה הבית, נהרס לה האמון, נהרסה לה האישיות.

פאטמה אבו בסל: כל אישה שנהרס לה הבית, ממש, אלה החיים שלה, זאת האווירה שלה, וזה משפיע גם על החינוך שלה את הילדים שלה, כי אישה שנהרס לה הבית עוברת טראומה, היא צריכה טיפול פסיכולוגי.

פאטמה אבו בסל: כפי שאמרה חנאן, בלשכות הרווחה אין את התקציבים לתת את הטיפול הפסיכולוגי לנשים ואפילו לילדים.

פאטמה אבו בסל: מה שכן, בחלק השני, ברגע שהם מכירים בכפר מתחילה האלימות על הקרקע.

פאטמה אבו בסל: זאת אומרת, שכל אחד רוצה לקחת את החלק שלו בקרקע, אז גם כן, גבר שנהרס לו הבית, מה הוא עושה?

פאטמה אבו בסל: הוא כועס אז הוא מוציא את הכעס שלו בבית, ומי סובל מזה?

פאטמה אבו בסל: האישה והילדים.

פאטמה אבו בסל: אז באמת, אנחנו צריכים להסתכל על זה אחרת.

פאטמה אבו בסל: הנשים, הילדים, והגברים, הם צריכים העלאת מודעות.

פאטמה אבו בסל: חוץ מזה, צריך גם לעבוד מול מחלקות הרווחה, מול המועצות, מול מחלקות הפסיכולוגיה, כי גם לא כולם מודעים לזה שהם כן צריכים טיפול, ואם הם כן צריכים טיפול, אין להם את החוזקה ואת הכוח להגיד את זה.

פאטמה אבו בסל: תודה.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, צריך גם להגיד שהשירותים לא מונגשים.

עאידה תומא סלימאן: כלומר, מי שנמצא בכפר בלתי מוכר, אין לו לשכת רווחה שאחראית.

עאידה תומא סלימאן: אני מטפלת במקרה שפתאום משרד הרווחה הפסיק את הסבסוד לילדים במשפחתון, על סמך זה שהם לא שייכים לאותה לשכת רווחה, והמעון עלול להיסגר.

פאטמה אבו בסל: חוץ מזה, בגלל שאני כל הזמן עם הנשים בשטח, אז הן תמיד מעלות את הנושא שהן כן צריכות עזרה וסיוע, גם כן נפשי, וכשהן פונות למחלקות הרווחה, הן - - -

עאידה תומא סלימאן: עבור סיוע נפשי הן צריכות לפנות לקופות החולים, וקופת החולים מקבלת את מס הבריאות שהן משלמות וחייבת לתת להן את השירות.

פאטמה אבו בסל: נכון, הנשים חושבות שהן צריכות רק את הרווחה, וגם הרווחה צריכה להיות הכתובת הנכונה והיא משם מלווה אותן לכל המקומות.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, אנחנו תכף גם נשמע על זה.

עאידה תומא סלימאן: בני צרפתי, מנהל תחום תכנון ובקרה, האגף לפיתוח כלכלי חברתי.

עאידה תומא סלימאן: שמעת את העדויות.

בני צרפתי: כן.

עאידה תומא סלימאן: שמעת את התלונות על חוסר נגישות של תוכניות, ואת הדרישה להקצות תקציבים לטיפול בהשלכות של הריסות הבתים.

בני צרפתי: אני אגיד כמה דברים.

בני צרפתי: קודם כל, החלק הזה של האכיפה, יודעת יו"ר הוועדה - - -

עאידה תומא סלימאן: כן, אני אבקש מיגאל בוסקילה להתייחס.

בני צרפתי: גם כתוב בהחלטת הממשלה שאנחנו אחראיים על הפיתוח הכלכלי חברתי, הכל למעט תוכניות משטרת ישראל ואכיפה, זה לגבי העניין הזה.

בני צרפתי: עכשיו, לחלק של קידום נשים, תעסוקה, כלכלה וכל התחומים האלה, אנחנו פה גם בסיוע הוועדה כבר שנים מקדמים בהחלטה, גם בחומש הקודם וגם בחומש הזה, כשהחומש הקודם עמד על היקף תקציבי של 3.2 מיליארד, והחומש הזה עומד על היקף תקציבי של 5.2 מיליארד, הנשים מקבלות שווה ואף יותר.

עאידה תומא סלימאן: מה 5.2 מיליארד?

בני צרפתי: ההיקף התקציבי של החומש הבא - - -

חנאן אלסאנע: תוכנית החומש לאוכלוסייה הבדווית - - -

בני צרפתי: החלטת ההמשך של 2397 שאמורה לעלות לממשלה, אני מקווה, מקווה מאוד שביום ראשון הקרוב.

עאידה תומא סלימאן: אז אולי תספר לנו מה יש בתוכנית הזו שעונה על הדברים שעלו בישיבה.

בני צרפתי: אז קודם כל, ברמת המקרו יש מגוון רחב של כלים שמטפלים בנושאים הספציפיים של הנשים, ותכף אני אתן דוגמאות יותר קונקרטיות.

בני צרפתי: יש שם ארבע רגליים עיקריות, הרגל הראשונה היא כלכלה ותעסוקה, הרגל השנייה היא חיזוק הרשויות המקומיות שיוכלו לספק את השירותים ברמה טובה יותר, הרגל השלישית היא כל מה שקשור לתשתיות ותחבורה ציבורית, והרגל הרביעית היא כל מה שקשור לרווחה, ביטחון אישי, וקהילה.

בני צרפתי: יש בה כל מיני דברים חדשים גם בעקבות הדיונים הקודמים שהיו לנו פה בוועדה, לחזק את העמותות שמספקות סחורה ויודעות לעשות את העבודה בשטח, אז כן, זה קיבל ביטוי בהחלטה.

בני צרפתי: אמר לי בזמנו בוועדה לפני שנה חה"כ סעיד אלחרומי, בטח היו"ר זוכרת, שיש אזור תעשייה בתל שבע והוא ביקש שנבדוק אם נוכל לעשות איתו משהו.

בני צרפתי: באמת, במהלך של הסטות תקצבנו את האזור הזה, ומבחינת מה שחשוב לוועדה פה, אנחנו - - -

עאידה תומא סלימאן: בני, סליחה שאני קוטעת אותך.

עאידה תומא סלימאן: על ההתפתחויות הכלכליות אני כן אשמח לשמוע, אתה יודע שאני עוקבת אחרי הנושא הזה, ורק לפני תקופה קצרה היה לנו סיור ויש לנו גם דיון בשבוע הבא שנקרא "תעסוקת נשים ערביות בנגב", אני אשמח לשמוע סקירה מקיפה על מה אתם מתכננים.

עאידה תומא סלימאן: עכשיו בוא נתמקד ברווחה, בפיתוח החברתי.

עאידה תומא סלימאן: יש פה אמירה צועקת לשמיים שאומרת, שברגע שאני לא בטוחה שלא יהיה לי מחר בבוקר בית, אני לא יכולה לחשוב על דברים אחרים, ויש טראומות, יש דיכאונות, יש חוסר תפקוד, איך אפשר?

עאידה תומא סלימאן: האם חשבתם להתמודד עם זה?

עאידה תומא סלימאן: יש משהו בתוכניות שלכם שינגיש את השירותים?

עאידה תומא סלימאן: גם תמיכה של לשכות הרווחה, תוכניות מיוחדות לילדים שעוברים טראומות, חוץ מאשר גורמים בממשלה שחוזרים ומשננים ששני שליש מהילדים האלה הם צאצאים של נשים חסרות מעמד, אוקיי?

עאידה תומא סלימאן: אלה הם ילדים שמגיע להם זכויות, אלה הם ילדים אזרחי המדינה, מה מתוכנן מבחינת תוכנית החומש?

עאידה תומא סלימאן: זה חמש שנים, אפשר לשנות את פני החברה בחמש שנים.

בני צרפתי: אוקיי, אז מבחינת התוכניות, כל מה שזכאית לו אישה מרהט, מתל שבע, משגב שלום, זכאית לו גם אישה שנמצאת ביישוב בלתי מוכר.

בני צרפתי: לדוגמה, הייתי לפני כמה חודשים בפתיחת של תוכנית אשב"ל אפיק שילוב בדווים לתעסוקה, ובאו לשם הרבה נשים מיישובים בלתי מוכרים.

בני צרפתי: כלומר, כל התוכניות שלנו לפיתוח חברתי כלכלי הן מרהט ויורד למטה לכל האזור.

עאידה תומא סלימאן: אבל הן צריכות להגיע לרהט כדי לקבל את השירות?

בני צרפתי: לא, הן צריכות להגיע לאחת המכללות שהן לומדות בה, זה כמו - - -

עאידה תומא סלימאן: לא, זה מבחינת חינוך, אני רוצה לשמוע על תוכניות שהן מעבר לתעסוקה, תוכניות שהן רווחתיות של טיפול במצבים נפשיים, של תמיכה במשפחות שאיבדו את הבית, מה בדיוק יש בתוכנית?

בני צרפתי: אז ההיגיון המסדר בא ואומר את מה שאמרתי בתחילת דבריי, שאנחנו נוגעים בכל למעט החלק הזה של האכיפה והשיטור, ומי שצריך לתת את - - -

עאידה תומא סלימאן: זה לא אכיפה ולא שיטור, זה ההשלכות של האכיפה והשיטור - - -

בני צרפתי: זה ההשלכות, כן, אז בכל המעטפת הזאת - - -

עאידה תומא סלימאן: אז ההשלכות.

עאידה תומא סלימאן: מה, אתם מצפים שמשטרת ישראל תספק את התמיכה הנפשית?

בני צרפתי: לא, כל משרד, בתחום הספציפי שלו, אמור בבסיס שלו לספק את השירותים האלה.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, אז משרד הרווחה, מה הוא יספק?

בני צרפתי: אנחנו מתעסקים בחומש של הפיתוח הכלכלי חברתי, במסגרת החומש הזה, זה כמו שציינתי את ארבעת הרגליים העיקריות.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, אני רואה שהנושא של טיפול בהשלכות האלה לא נכנס לתוכנית החומש.

חנאן אלסאנע: ברשותך, אני רק רוצה להגיד לך, בני, אני עובדת גם - - - לתוכנית החומש יש תקציב להעצמה כלכלית של נשים, ואני באה לנשים עם יוזמה להעצמה כלכלית, אבל אז פתאום הבית שלהן נהרס, כמו מיאדה שאת פגשת אותה ב"ריאן", היא השתלבה בפרויקט, היא הקימה מיזם ופתאום המיזם הוקפא והיא הפסיקה לעבוד.

חנאן אלסאנע: היא הפסיקה לתפקד כי הבית של אחותה שצמוד אליה נהרס, והיא הייתה במצב נפשי קשה.

חנאן אלסאנע: וכאן השאלה, מה עושים עם מיאדה לאחר שהיא כבר במעגל של העצמה כלכלית ואנחנו רוצים לחזק אותה, והיא יצאה רק בגלל שהיא במשבר נפשי בעקבות העדות שלה להריסת הבית של אחותה, זו השאלה שלנו.

חנאן אלסאנע: כלומר, כל ההעצמה הכלכלית - - -

עאידה תומא סלימאן: חנאן, יש פתגם בערבית שאומר "כמו החריש של הגמלים", למה?

עאידה תומא סלימאן: הגמלים עושים את החריש ואחר כך דורכים עליו, וכך בעצם הם מקלקלים לעצמם את העבודה שהם עשו.

עאידה תומא סלימאן: לצערי הרב, המדיניות הזו היא כמעט כמו חריש הגמלים.

עאידה תומא סלימאן: כלומר, מצד אחד רוצים להעצים את האישה, מצד שני האישה עצמה יכולה להפוך לקורבן שמרגיש חסר תועלת, חסר כוחות, לא יכול לעמוד בלחצים, מוחלש כל כך שלא יכול להגן על הבית שלו או על הילדים שלו, אז איך מעצימים?

עאידה תומא סלימאן: מצד אחד מדברים על העצמה, ומצד שני על החלשה בפועל, שאני לא יודעת איך קמים מדבר כזה.

עאידה תומא סלימאן: מדברים על פיתוח אפיקי תעסוקה והעצמה כלכלית, ומצד שני נותנים מכה שעולה משהו כמו מינימום 300-200 אלף שקלים, זאת העלות הכלכלית לאותה משפחה.

עאידה תומא סלימאן: אז זה בדיוק ככה, לעשות את החריש ולדרוך עליו, לסגור אותו שוב בלי לנטוע שום דבר.

עאידה תומא סלימאן: מדיניות החריש היא מאוד ברורה בנגב, לצערי הרב.

עאידה תומא סלימאן: אני פגשתי את מיאדה שלמדה בתוכניות צילום, והיא הייתה צריכה לפתוח עסק מצילום מקצועי.

עאידה תומא סלימאן: בסוף, היא מצאה את עצמה משתמשת בכוח הזה כדי לתעד הריסות בתים, ואת הכאב של הריסות הבתים.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו עדיין לא מדברים על האלימות המופרזת שמשתמשים בה בעת הריסת הבתים, ואני הייתי עדה לזה, ראיתי את זה במו עיניי, חשתי את זה באום אל-חיראן, חשתי את זה כשזה קרה.

עאידה תומא סלימאן: איך אפשר להיות מועצם כאשר אנחנו רואים את עצמנו, גם כאמא וגם כאבא, כשהילדים שלנו מסתכלים עלינו כגיבורי על, ומצד שני הם רואים אותנו חסרי אונים טוטאלית שלא יכולים להגן עליהם בשעה קשה כזו?

עאידה תומא סלימאן: איזה העצמה זו?

חמדה אבו ג'ריביע: סליחה, אני רוצה להגיד משהו.

חמדה אבו ג'ריביע: יש לי אח שגר בשוויץ, לפני כמה שנים הוא בא לבקר אותנו, והילדים שלו היו קטנים, אחד בן חמש ואחד בן ארבע, והם ראו מול העיניים שלהם איך הורסים בתים.

חמדה אבו ג'ריביע: הם התחילו לבכות ואמרו לאבא שלהם שהם בחיים לא מוכנים לחזור לארץ, ועכשיו הגדול בן 20 ואנחנו לא רואים אותו, הוא לא משוכנע שהוא יבוא לבקר אותנו בארץ.

חמדה אבו ג'ריביע: מה זה?

חמדה אבו ג'ריביע: זה מדינת ישראל שהורסים בתים לאנשים?

חמדה אבו ג'ריביע: ממש אין לי מה להגיד לך, עד עכשיו הם לא משוכנעים שהם יבואו לבקר את סבתא שלהם.

חמדה אבו ג'ריביע: הם אומרים לאבא שלהם, "איך אתה היית חי בישראל?", מה אני אגיד.

עאידה תומא סלימאן: תודה, חמדה.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לבקש מחאלד אזברגה, מפקח מחוזי, לדבר, אולי הוא יודע יותר על תוכניות הרווחה.

בני צרפתי: זה הלב, כלומר, יש את המשרד הראשי המרכזי - - -

עאידה תומא סלימאן: בגלל זה אני פניתי אליו, אני הבנתי שבתוכנית אין מה לטפל, ואני פונה לחאלד, אולי הוא ייתן לנו תשובות יותר מרגיעות, בבקשה.

חאלד אזברגה: תודה, שלום לכולם, אני חאלד אזברגה, אני מנהל נפה במחוז דרום במשרד הרווחה.

חאלד אזברגה: ראשית, אני רוצה להגיד משהו באופן כללי.

חאלד אזברגה: אני חושב שאין מי שחולק, לפחות אני מקווה שאין מי שחולק על כך שיש השלכות להריסות של הבתים גם על הנשים וגם על הילדים, אז זאת מציאות שאנחנו מכירים אותה מקרוב, אנחנו רואים אותה בסביבה.

חאלד אזברגה: כולנו יודעים שהנושא של הריסות בתים והרשויות הבדוויות נמצאים במשרד הרווחה.

חאלד אזברגה: אנחנו יודעים שגם השר וגם המנכ"לית עובדים במרץ רב על מנת למצוא פתרונות, ואנחנו מקווים שאולי סוף סוף הנושא יתקדם ויימצאו פתרונות באמת רוחביים לפתור את הסוגייה.

חאלד אזברגה: לגופו של עניין, אני רוצה להתייחס לכמה שירותים שמחלקות הרווחה נותנות.

חאלד אזברגה: אני שמעתי את הדיון ואת העדויות, ואני רוצה להדגיש כמה שירותים שמוסדות הרווחה, באמצעות מחלקות הרווחה, נותנות.

חאלד אזברגה: בדרך כלל, אפשר להגיד שהשירותים ניתנים לכולם, ואין לנו אבחנה של מי שפונה למחלקת הרווחה, אם זה אירוע משברי כתוצאה משריפה, מהריסה, או מכל אירוע אחר קיצוני.

חאלד אזברגה: משפחה שמגיעה לרווחה, היא תקבל את הטיפול בהתאם לנהלים, בהתאם לתע"ס, תקנון העבודה הסוציאלית בישראל.

חאלד אזברגה: אני יכול להגיד, שיש מקרים שגם עובדים סוציאליים יצאו לשטח, הגיעו לשטח ונתנו את הסיוע הראשוני.

חאלד אזברגה: ואני גם מבין שאולי בחלק מהמקומות עניין המודעות לשירותים של מחלקות הרווחה הוא נמוך, במיוחד בכל מה שקשור בנושא הנפשי הטיפולי.

חאלד אזברגה: זאת גם כן סוגייה שמוכרת לנו ואנחנו מנסים להתמודד איתה באופן עקרוני באמצעות מרכזי עוצמה שפועלות בתוך הרשויות, אנחנו מנסים להגיע לכמה שיותר אוכלוסייה צורכת שירותים.

חאלד אזברגה: המציאות מוכרת לכולנו, המורכבות מוכרת לכולנו - - -

עאידה תומא סלימאן: מר אזברגה, אני רוצה לשאול, אנחנו יודעים שלשכות הרווחה נמצאות ברשויות שקיימות, המוכרות, אך מבחינת הכפרים הבלתי מוכרים, למעשה אין נוכחות פיזית של לשכות הרווחה, האם הניידת אותה ביקרתי לפני כמה שנים עדיין קיימת?

חאלד אזברגה: יש לנו התקדמות בשנים האחרונות, אני לפחות שמח לספר משהו שיכול לשמח אתכם, כבר יש לנו ארבע שלוחות בנווה מדבר שעובדות בתוך השטח.

חאלד אזברגה: יש לנו שלוחה בקסר א-סיר, יש שלוחה בביר הדאג', יש לנו שלוחה באבו תלול, ויש לנו שלוחה בעבדה.

חאלד אזברגה: באבו תלול, כל מחלקת הרווחה וכל המועצה האזורית בעצם, עברו לשם.

חאלד אזברגה: זאת אומרת, הנוכחות של העובדים הסוציאליים בתוך השטח, לשמחתנו, קיימת.

חאלד אזברגה: להגיד שכולם מונגשים לכל האוכלוסייה, אנחנו עדיין לא שם, אבל כבר אנחנו יכולים להגיד שהשירותים הם כן בתוך השטח, ויש גם - - -

עאידה תומא סלימאן: יש תוכניות לפתוח שלוחות נוספות בחומש הבא?

חאלד אזברגה: בכל מה שקשור לתקציב החומש, כל מחלקה קיבלה בערך 15 מיליון שקלים.

חאלד אזברגה: החלוקה הפנימית של התקציב היא באמצעות מנהל המחלקה, ראש הרשות, הצוות המקצועי, והם מחלקים את הכסף בהתאם לצרכים שעולים בעצם.

חאלד אזברגה: אני יכול להגיד שכרגע, בימים האלה, אנחנו מקדמים פתיחת שתי מועדוניות בביר הדאג'.

חאלד אזברגה: שמעתי שאת דיברת על המעון שיש בו את הסוגייה, אנחנו גם נמצאים ומנסים למצוא פתרונות לסוגייה המורכבת - - -

עאידה תומא סלימאן: אני אשמח שנדבר אחר כך בעניין מעון הפעוטות, כי התשובה שקיבלתי מהמשרד לא הייתה מספקת.

חאלד אזברגה: כן, זה ממש בימים האלה.

חאלד אזברגה: אני יכול להגיד שמאתמול עד היום אנחנו על זה, ואנחנו מנסים למצוא פתרונות.

חאלד אזברגה: בגלל שזה משהו שקשור בעצם לחוק, אנחנו מנסים באמת למצוא פתרונות מותאמים.

חאלד אזברגה: אני יכול להגיד באופן עקרוני, שגם באל-קסום יש לנו כרגע גם תוכנית לפתיחת עוד שלוחות, אנחנו גם במקבצים או בכפרים הלא מוכרים שהם סמוכים לרשויות קיימות, כמו רהט, אנחנו השארנו תקצוב לניידת שתוכל להגיע למשפחות שמסביב ולתת להם את השירות.

חאלד אזברגה: אני לא יכול להגיד שהתמונה מושלמת, התמונה היא לא מושלמת והמצב הוא לא מושלם, והוא אולי גם רחוק מלהיות מושלם, אבל יש מאמצים בשנים האחרונות כן להנגיש את השירות ולהעלות את המודעות.

חאלד אזברגה: אני חושב שהנושא של העלאת המודעות בהקשר של הריסות בתים וההשלכות שלהן על המשפחות שיפנו לקבל טיפול, היא אולי בעצם הנקודה שצריך לשים עליה דגש.

חאלד אזברגה: אנחנו כמובן מזמינים את כל מי שנחוץ לה סיוע כזה או אחר להגיע לרווחה.

חאלד אזברגה: כמובן, אין לנו איזושהי מדיניות גורפת למתן מענה - - -

עאידה תומא סלימאן: אתם מתכננים מרכזי מיצוי זכויות?

חאלד אזברגה: כן.

חאלד אזברגה: יש לנו כרגע בתוך כל היישובים המוכרים, באמצעות מרכזי עוצמה, פונקציה שמטפלת במיצוי זכויות.

חאלד אזברגה: לגבי הכפרים הלא מוכרים בנווה מדבר, הם נבחרו כחלק מקול קורא לפתיחת מרכז שי"ל, שירות ייעוץ לאזרח, אנחנו ממש בקשר עם ראש המועצה בתקופה האחרונה כדי לקדם את המענה.

חאלד אזברגה: אני רוצה גם להוסיף, שקיים מרכז חוסן לרשויות הבדוויות.

חאלד אזברגה: זה מרכז חוסן ייעודי שהוא נותן גם מענה בתחום החירום, גם בתחום החוסן, ויש שם גם זרוע קלינית שנותנת מענה קליני למשפחות ולילדים, בכל מה שקשור לנושא הנפשי.

חאלד אזברגה: זה חשוב מאוד ואני בדקתי לפני הדיון הזה, אולי יש שם מקום גם כן לחזק את הקשר בין המחלקות - - -

עאידה תומא סלימאן: אם אני אפנה ואבקש לדעת כמה מטופלים היו במרכז בשנתיים האחרונות, אוכל לקבל את הסטטיסטיקה הזו בבקשה?

חאלד אזברגה: בהחלט, יש לנו נתונים, הם לא לפניי כרגע אבל אני יכול להעביר לך אותם בהמשך.

חאלד אזברגה: יש לנו נתונים מדויקים לגבי כמה קיבלו טיפול, אבל אין לנו פילוח לגבי כמה קיבלו טיפול בהקשר של הריסות בתים.

חאלד אזברגה: זה כמו מרפאה, מי שמגיע עם כאב כזה או אחר - - -

עאידה תומא סלימאן: ברור, הרצון שלי הוא לדעת עד כמה הציבור יודע על קיום מרכזים כאלה, וכמה הוא משתמש בשירותים האלה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאחת הבעיות בהנגשת השירותים היא לא רק הנגשה פיזית, אלא הנגשת ידע ואינפורמציה, והבנה למה מגיע לכל אזרח לקבל מהמדינה.

חנאן אלסאנע: לא רק, אני רק ברשותך רוצה לומר משהו.

חנאן אלסאנע: מר חאלד, אני מודה לך, אבל אני רק רוצה להתייחס לנקודה אחת.

חנאן אלסאנע: מאוד חשוב לי שאנחנו ניפגש ונפתח מודל עבודה.

חנאן אלסאנע: אני נפגשתי גם עם עובדות סוציאליות מלשכות הרווחה שלכם והן אמרו לי בפירוש, ומי כמוך יודע, שכל טיפול מצריך כלים ומיומנויות מיוחדות.

חנאן אלסאנע: הן אמרו לי במפורש שאין להן את הכלים, אין להן את המיומנויות לטפל בסוגיות של בעיות ומשברים והשלכות נפשיות בנושא הריסות בתים.

חנאן אלסאנע: אז אני אשמח שאנחנו נשב ונחדד את זה, זה לא לתת להן שירות כללי, יש פה סוגיה ספציפית שיש לה השלכות ספציפיות, והעובדות שלכן אומרות את זה, זאת התשובה שלהן.

חנאן אלסאנע: הן אמרו שהן רוצות לעזור אבל אין להן את הכלים.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי.

חאלד אזברגה: אוקיי, חנאן, רק קודם נקודה אחת לגבי החלק הראשון על הנושא של העלאת המודעות.

חאלד אזברגה: אנחנו יודעים שהנתונים מעידים על מגמה הולכת וגדלה מבחינת צריכת השירותים.

חאלד אזברגה: אנחנו גם היום עובדים על פתיחת שלוחה קלינית בשגב שלום ובלקיה, ויש כבר שלוחה שפועלת בתוך רהט כחלק ממרכז החוסן.

חאלד אזברגה: אבל, אני מסכים ב-100 אחוזים שכן צריך להעלות את המודעות.

חאלד אזברגה: יש גם קו תמיכה שמפורסם לקהילה, אבל זה חלק מהפעולות - - -

עאידה תומא סלימאן: מה, איזה קו תמיכה?

חאלד אזברגה: תמיכה נפשית, מי שנפגע והוא צריך סיוע נפשי כזה או אחר.

חאלד אזברגה: היה את זה גם בתקופה של הקורונה, היה את זה גם בתקופה של הנטיעות, חלק מהמשפחות פנו לשם והילדים קיבלו טיפול קליני.

חאלד אזברגה: אז יש מגמה של שיפור בשירות, ואנחנו באמת, כפי שציינתי, צריכים להרחיב את המעגל - - -

עאידה תומא סלימאן: חאלד, הרצון שלי הוא להבין האם יש הבנה שיש צורך לפתח תוכנית ספציפית לטיפול בהשלכות, ולא רק לרשת את כל האזור בשירותים.

עאידה תומא סלימאן: אתה בטח יודע שגם בכנסת ה-20 אני עבדתי מאוד קשה כדי לעזור להבין את הצורך בלרשת את כל האזור בשירותים ולהנגיש אותם לציבור, אבל מעבר לרישות כללי והנגשה כללית של שירותים כלליים, יש צורך ספציפי, ובגלל זה הכעס שלי בהתחלה היה על משרד הבריאות שכנראה אפילו לא מבינים את הצורך לטפל בהשלכות האלה.

עאידה תומא סלימאן: ילד שרואה את הבית שלו נהרס, שלא יתפלאו אחר כך שהקשר שלו עם המדינה הוא לא קשר נכון.

עאידה תומא סלימאן: ילד שמשאירים אותו עם הפחד הזה כשהוא הולך לבית הספר, שיכול להיות שכשהוא יחזור הביתה הוא יראה את הצעצועים שלו מתחת להריסות הבית, ולא יהיה לו לא בית ולא דלת לפתוח אותה כדי להיכנס, זה לא ילד שגדל בבריאות נפשית ואנחנו כולנו נראה את התוצאות אחר כך, אז השאלה היא, האם יש הבנה שיש צורך לבנות גם תוכניות מקצועיות וגם שירותים ספציפיים בנושא הזה?

עאידה תומא סלימאן: האם למשל, יש נוהל מקובל שברגע שיש הריסות כאלה, צריך לשלוח עובדים סוציאליים מיד לשטח?

עאידה תומא סלימאן: אמרת שהיו מקרים שעובדים סוציאליים הגיעו, אני לא רוצה לשמוע שיש מקרים, אני רוצה לשמוע שיש נוהל שאומר שיוצאים לשטח ומטפלים.

אבו עבייד: שנייה אחת, עאידה, יש לי שאלה אחת להבהרה.

אבו עבייד: הזכרת את לקיה ואת רהט ואת שגב שלום, ואת אל-קסום ואת נווה מדבר, והם כולם מוכרים.

עאידה תומא סלימאן: ברור.

אבו עבייד: אני רוצה לשאול מה קורה עם הכפרים הלא מוכרים, וואדי אל-נעאם ואום אל-חיראן - - -

עאידה תומא סלימאן: אבל הודא, זאת השאלה ששאלתי בעניין פתיחת שלוחות.

עאידה תומא סלימאן: אני - - -

אבו עבייד: וואדי אל-נעאם ואום אל-חיראן הם כפרים שהם בלתי מוכרים בכלל והם גם לא על המפה של התכנון, לא על המפה של ההכרה - - -

עאידה תומא סלימאן: בגלל זה שאלתי - - -

אבו עבייד: יש שם אזרחים ואזרחיות שסובלים מהבעיות האלה, בעיות נפשיות, בעיות כלכליות, וכיוצא בזה.

אבו עבייד: האם משרד הרווחה באמת מטפל בכפרים הבלתי מוכרים?

עאידה תומא סלימאן: בגלל זה שאלתי על עניין השלוחות ובגלל זה שאלתי על עניין הניידת, ואני אשמח לקבל לידיים שלי את הנתונים, אנחנו נוציא בקשה מאוד ברורה לשמוע על התוכניות.

עאידה תומא סלימאן: כלומר, כמה שלוחות מארגנים בעניין הרווחה, לאן הם יגיעו, לאילו כפרים?

עאידה תומא סלימאן: אני אשמח לקבל את המידע הזה כדי לדעת, וגם לו"ז, מתי מתכננים את זה?

עאידה תומא סלימאן: כי בסופו של דבר, להביא את כולם לקבל את השירות בכפרים המוכרים, כולנו יודעים מהם הקשיים העומדים בפני האנשים, ואנשים שנמצאים גם בטראומה וגם בעוני מחפיר ובמחסור של תשתיות של תחבורה ציבורית, יהיה קשה להם להגיע לשירותים האלה.

עאידה תומא סלימאן: אז אני מבקשת לקבל לידיים שלי את התוכניות שלכם לתקופה הבאה.

חאלד אזברגה: אוקיי.

חאלד אזברגה: גברתי, רק לגבי הסוגייה של הנוהל, כרגע אין לנו נוהל או מדיניות ספציפית באמת לטיפול במקרים כאלה.

חאלד אזברגה: אנחנו נותנים את הטיפול, כפי שציינתי, במסגרת השוטפת, וכל מקרה נבחן לגופו, אבל את הסוגייה הזאת אני גם אביא לדיון פנימי שלנו יחד עם הגורמים הרלוונטיים במשרד ואנחנו נבחן אותה.

חאלד אזברגה: בהקשר למה שאמרה חנאן גם קודם - - -

עאידה תומא סלימאן: אני הייתי מציעה גם לערב את ארגוני השטח שעובדים בנושא הזה, כדי לשמוע מהם.

חאלד אזברגה: בדיוק, רציתי להגיד לחנאן שאנחנו כן בשמחה רבה נשב יחד, ונמסגר את האפשרויות כדי באמת לקדם ולהנגיש את השירות.

חאלד אזברגה: צריך לזכור שהשלטון המקומי הוא הזרוע של הביצוע, אנחנו צריכים גם את האמצעים שלהם ואת היכולות שלהם, שהם מעבר רק לרווחה.

חאלד אזברגה: הרווחה צריכה את העניין של התשתיות ואת עניין ההגעה, אז הסוגייה מורכבת אבל אני מקווה שהדיון - - -

עאידה תומא סלימאן: כן, אבל חאלד, אתה יודע שעם כל הכבוד לשלטון המקומי, אנחנו מדברים על סוגייה שנמצאת במקומות שאין בהם שלטון מקומי, זאת הבעיה מבחינתי.

חאלד אזברגה: צריך את שיתוף הפעולה של המועצות עצמן גם בדברים אחרים, במעטפת.

חאלד אזברגה: בסופו של דבר - - -

עאידה תומא סלימאן: אני עדיין זוכרת את הביקור הראשון שלי בשגב שלום, כשראש המועצה אמר לי אז שהוא מקבל תקצוב לשירותי הרווחה על מספר התושבים שרשומים אצלו, אבל לא לוקחים בחשבון את כל האנשים שלא רשומים אצלו והוא בכל זאת צריך לספק להם שירותים, והם נמצאים במרחקים מאוד גדולים, לפעמים של עשרות קילומטרים, כדי להגיע אליהם.

עאידה תומא סלימאן: אז אני חושבת שכל עוד המדינה לא פותרת את הבעיה העיקרית, שהיא ההכרה, היא צריכה לחשוב על איך היא מנגישה את השירות לאזרח.

עאידה תומא סלימאן: כבר הכירו בבני האדם ורשמו אותם כאזרחים, האחריות היא לא על הקרקע, האחריות של המדינה, החוזה החברתי של המדינה הוא עם האזרח, לא עם הקרקע, עד כמה שידוע לי.

עאידה תומא סלימאן: תודה לך.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לשמוע - - -

חמדה אבו ג'ריביע: אני רק רוצה לשאול אותו שאלה.

עאידה תומא סלימאן: כן, חמדה.

חמדה אבו ג'ריביע: חאלד, אני רוצה לדעת משהו.

חמדה אבו ג'ריביע: לאיזה מועצה בדיוק שייך וואדי אל-נעאם?

חאלד אזברגה: וואדי אל-נעאם שייך לנווה מדבר.

חמדה אבו ג'ריביע: נווה מדבר, ואתה - - -

חאלד אזברגה: אבל אני יכול להגיד משהו, סליחה חמדה, מה שגם ציינה יו"ר הוועדה לגבי היישובים הסמוכים ליישובים הקיימים, אז במסגרת החלטה חדשה לקחנו בחשבון שהשירותים, גם מבחינת ההקצאה, יתייחסו גם לתושבים שהם בסמוך ליישובים.

עאידה תומא סלימאן: כלומר, ההקצאה התקציבית אצל ראש המועצה?

חאלד אזברגה: בדיוק, צריך לקחת בחשבון שגם במידה שיש ליישובים שהם - - -

עאידה תומא סלימאן: אני מאוד מקווה שתפקחו, כי הסיפור שסיפרתי עליו בעניין מעון היום, זה בדיוק השימוש בהקצאות.

עאידה תומא סלימאן: כשאתה אומר שלוקחים בחשבון את היישובים הסמוכים, אני יודעת שיש הקצאות מבחינת סבסוד משפחתונים או הועדות למשפחתונים, אבל החלוקה צריכה להיות גם צודקת בתוך הלשכה עצמה, לקחת בחשבון שיש ציבור מעבר לאותו כפר.

עאידה תומא סלימאן: ההסרה של ההועדות לילדים, שכולם מהכפרים הבלתי מוכרים, במקרה הספציפי הזה.

חאלד אזברגה: יש מקרה בביר הדאג' לגבי מעון, שהילדים בו לא הוגדרו כילדים בסיכון ואז הם לא קיבלו סבסוד, זאת הסוגייה שאני מכיר אותה בביר הדאג'.

חאלד אזברגה: אם יש סוגייה נוספת שאת - - -

עאידה תומא סלימאן: לא, זה הנושא, הם לא הוגדרו בסיכון.

עאידה תומא סלימאן: יש לי את הגדרות הסיכון, המשרד שלח לי את ההגדרות, ואני חושבת שאלה הגדרות שמתאימות יותר לתל אביב או נצרת, לא לכפרים הבלתי מוכרים שם הסיכון הוא אחר לגמרי.

חאלד אזברגה: כן, אז זה מגיע לעניין של החוק, אבל אנחנו מטפלים בזה במסגרת האפשרויות שיש לנו.

חאלד אזברגה: אנחנו ממש על זה בימים הקרובים.

עאידה תומא סלימאן: תודה חאלד.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לשמוע את יגאל בוסקילה, סמנכ"ל ההסדרה, האם הוא נמצא איתנו בזום?

עאידה תומא סלימאן: כן אדוני, אני בטוחה ששמעת והקשבת טוב מאוד לכל ההשלכות שדיברו עליהן, גם העדות וגם הנשים הפעילות בשטח, וגם אנשי המקצוע, ואני יודעת שאתם לא אחראיים על הטיפול בהשלכות אבל אתם איכשהו תורמים להשפעות של המעשים של ההריסה.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו ראינו בשנה שעברה וגם בשנה הקודמת עלייה מאוד גדולה בהריסות, אפשר לדעת מה מתוכנן לשנה הזו?

מישל בוסקילה: גברתי, אני מרשות הבדווים, הרשות להסדרת התיישבות הבדווים בנגב, אנחנו לא מתעסקים עם אכיפה, ומי שענו לך ואמרו לך שהם לא רוצים ליטול חלק בדיון הם כנראה גופי האכיפה.

מישל בוסקילה: אנחנו לא אחראיים על אכיפה, לא מתפקידנו לבצע הריסות, אין לנו סמכות להוציא צווים - - -

עאידה תומא סלימאן: מי מוציא את הצווים האלה?

מישל בוסקילה: זה האכיפה, גברתי, גופי האכיפה - - -

עאידה תומא סלימאן: מי זה האכיפה?

עאידה תומא סלימאן: אני שואלת כדי להבין, אני לא מתגרה בך, אני מנסה להבין.

מישל בוסקילה: אני לא לקחתי את זה כהתגרות, גברתי.

עאידה תומא סלימאן: לא, הייתה לי הרגשה שהתעצבנת קצת, אז בסדר.

מישל בוסקילה: יש גופי אכיפה, יש מינהל, יש יחידה ארצית, יש סיירת ירוקה - - -

עאידה תומא סלימאן: אז זה רשות מקרקעי ישראל?

מישל בוסקילה: נכון, כן.

מישל בוסקילה: אנחנו כרשות הבדווים, יוזמים את הפתרונות לאותן אוכלוסיות, יוזמים ביחד איתם.

מישל בוסקילה: אני אתן שתי תשובות שמתייחסות לכמה אלמנטים.

מישל בוסקילה: הראשונה, שאלתם במסגרת הדיון מספר שאלות, כולל הגברת אלסאנע ואחרות, וגם את, לגבי הנגשת שירותים נוספים של משרד הרווחה ומשרדים אחרים לפזורה, שוב אני מדגיש, לפזורה ולא לתחומי יישובים מוכרים או תחומים של יישובים מתוכננים, זאת אומרת, לא לשגב שלום ולא - - -

עאידה תומא סלימאן: כלומר, לכפרים הבלתי מוכרים.

מישל בוסקילה: יופי, לאתרים כאלה יש מרכזי שירותים.

מישל בוסקילה: מרכזי השירותים הם לא בהכרח ביישוב מוסדר.

מישל בוסקילה: יש מרכזי שירותים בתל ערד, יש בביר משאש, יש באזורים נוספים, יש בזרנוג ועוד מקומות אחרים.

מישל בוסקילה: במרכזי השירותים כיום יש בתי ספר ואשכולות גנים או מוסדות ציבור שהן מוסדות חינוך מובהקים.

מישל בוסקילה: יש כזה גם באל-פורעה ויש באתרים נוספים.

מישל בוסקילה: אנחנו ביקשנו, כרשות הבדווים במסגרת תוכנית החומש, לתקצב את השיפור של המצב במרכזי השירותים האלה.

מישל בוסקילה: אנחנו נבצע אותה, אנחנו נבצע את העבודות כי אנחנו גוף שיודע גם לתכנן וגם לפתח בהיקפים גדולים, ואנחנו מתכוונים לעשות פיתוח שיכלול נגישות ברמה טובה, כמו כבישים, תשתיות, חשמל, תאורה לכל האורך, מסופים להורדה בצורה בטוחה של ילדים שמגיעים לבתי הספר.

מישל בוסקילה: אנחנו מתכוונים גם להרחיב גם את מרכזי השירותים, כך שניתן יהיה לכלול באותו שטח, הן מבחינת תכנון והן מבחינת פיתוח, גם אתר נוסף להנגשה של משרדים או שירותים נוספים שיש, כמו למשל, שירותי בריאות.

מישל בוסקילה: אם צריך מרפאות במקומות כאלה, וצריך מרפאות במקומות כאלה, ומשרד רווחה, כדי להנגיש את השטח לטובת שירותי רווחה - - -

עאידה תומא סלימאן: האם מתוכננים מרכזים חדשים כאלה בתוכנית החומש שלכם?

מישל בוסקילה: אנחנו בוחנים תמיד, בוודאי - - -

עאידה תומא סלימאן: כי אני הקשבתי ואתה נתת דוגמאות, ויפה שאתם חושבים להרחיב את המרכזים האלה.

עאידה תומא סלימאן: השאלה היא, האם יש תכנון למרכזים נוספים בכפרים אחרים?

מישל בוסקילה: כן, אנחנו בבחינה מתמדת מול כל מיני משפחות שנמצאות ב"משולש הגדול" או במרכז הסייג שנמצא בין באר שבע, צומת שוקת, ערד ודימונה, לבחון אתרים נוספים ביחד עם משפחות, כדי ראשית, לסגור על מיקומים של אתרים אלה, ושנית, לקבל הסכמות גם של - - -

עאידה תומא סלימאן: שנייה, אבל אני מבינה שאתם בוחנים וכל זה, אבל בדרך כלל תוכנית באה ואומרת שמתוכנן לכם בחומש הבא עוד חמישה מרכזים כאלה למשל, ואחר כך שולחים אתכם לבחון, כי האם השטח דורש?

עאידה תומא סלימאן: הוא דורש, אבל השאלה היא, כמה מתוכנן ומתוקצבים עוד מרכזים לשנים הבאות?

מישל בוסקילה: ראשית, אין תוכנית מסודרת לכזה דבר מסיבה מאוד פשוטה, גברתי.

מישל בוסקילה: מאחר ואת מכירה קצת, אני מניח, את אזור הנגב ואזור הדרום - - -

עאידה תומא סלימאן: קצת, כן.

מישל בוסקילה: קצת, אז יש המון תביעות בעלות בשטח הזה.

מישל בוסקילה: מבלי הסכמות של תובעי בעלות, ומבלי הסכמות להתקבץ סביב משהו, אין לזה סיכוי לקום בכלל, גם אם זה מרכז שירותים שהוא מרכז שנותן שירותים או מנגיש שירותים מובהקים של מדינה, של ממשלה, לאוכלוסייה שנמצאת בפזורה.

מישל בוסקילה: במקומות שציינתי כרגע מאלה שכבר הוקמו, לא תמיד קיבלו הסכמה בפעם הראשונה והיה צריך לנהל סוג של משא ומתן כדי למצוא את המקום שיש בו, נניח - - -

עאידה תומא סלימאן: מהקצת שאני מכירה, אני מכירה את זה, ואני גם מכירה, מהקצת שאני מכירה, איך תמיד מגלגלים את האחריות על זה שהם הסכימו או לא הסכימו.

עאידה תומא סלימאן: ניהלתם איתם משא ומתן?

עאידה תומא סלימאן: בסדר גמור, על כל דבר מנהלים משא ומתן, גם על מציאת מקום מתאים ללשכת רווחה באיזשהו מקום בצפון מחפשים.

עאידה תומא סלימאן: אבל אני יודעת דבר אחד, אין לכם תקצוב אין-סופי.

עאידה תומא סלימאן: בתוכנית החומש יש תקצוב ספציפי, ומחלקים את התקציב הזה, אז אני יודעת, או שזה מה שאתם אומרים לי, שאין לכם תוכניות.

עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שמשרד ממשלתי עובד לפי תוכנית, תוכנית שאומרת שבחמש השנים הבאות למשל, יש לכם תקציב לפתוח שבעה מרכזים כאלה, או חמישה מרכזים כאלה, ואז, כשיודעים שיש חמישה מרכזים שעתידים להיפתח, בודקים איפה אפשר לבנות אותם ומנהלים משא ומתן עליהם, אבל זה לא תצבור כפי יכולתך, זה לא שכל מה שדורש השטח ומאפשר השטח נותנים לו.

עאידה תומא סלימאן: השאלה היא, האם יש לכם יעדים ברורים בעניין הזה?

עאידה תומא סלימאן: זאת שאלה מאוד פשוטה.

מישל בוסקילה: כן, יש חמישה כאלה במרכז הסייג מעבר למה שקיים, מעבר למה שאמרתי לך.

עאידה תומא סלימאן: אז מתוכננים חמישה מרכזים חדשים?

מישל בוסקילה: אם תאפשרי לי להגיב, אז אני אענה לך, גברתי.

מישל בוסקילה: את רוצה תשובה?

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהתגובה שלך בכלל לא מוצדקת.

מישל בוסקילה: לא, אני שואל אם את רוצה תשובה - - -

עאידה תומא סלימאן: שאלתי שאלה, ואני מנסה להבין.

עאידה תומא סלימאן: אמרת שיש חמישה מתוכננים אז אמרתי יופי, יש חמישה מתוכננים.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה, תמשיך.

מישל בוסקילה: יופי, חמישה כאלה באזורים שבהם אנחנו מנהלים שיח עם המשפחות.

מישל בוסקילה: זה אזורים כמו אל-רוריס, כמו חרבת אל-וטן, כמו אל-ע'רה, כמו להרחיב את ביר אל-משאש, וכמו להרחיב את זרנוג.

מישל בוסקילה: בסדר?

מישל בוסקילה: נתתי תשובה מספיק טובה?

עאידה תומא סלימאן: נתת תשובה, אני לא אוהבת את הסגנון, ואני מבקשת לא להעיר לי.

עאידה תומא סלימאן: אני באמת, אני מנסה להיות רגועה כמה שאפשר, אבל אדוני ישלח לוועדה תשובה מסודרת.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לראות את מפת הפריסה שלכם מבחינת המרכזים, אני רוצה לראות את המפה של המרכזים החדשים שאתם מתכננים, ואיפה בדיוק מתכננים את ההתרחבות ומה סוג ההתרחבות למרכזים הקיימים, תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שכיסינו את כל אלה שביקשו לדבר.

עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שהדיון הזה תמיד מעורר אמוציות אבל גם - - -

אבו עבייד: הוא גם חושף את השיח הגזעני - - -

עאידה תומא סלימאן: לא, לא, יש פה שיח פטרוני והוא אפילו לא הבין כנראה שהוא מול יושבת ראש ועדה פרלמנטרית, ושהתפקיד שלי הוא כן לבקר את העבודה שלכם.

עאידה תומא סלימאן: אתם לא כל יכולים בנגב, והצורה של התשובה מקוממת אמנם, אבל אני לא רוצה להסית את הדיון למקום הזה.

עאידה תומא סלימאן: זאת בדיוק הגישה, וזאת הייתה דוגמה של איך מתייחסים, אני לא רוצה להסית את הדיון למקום הזה.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה להתמקד באמת במה ששמענו היום, ולצערי הרב, העמדה שלי על הרשות ידועה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שלא צריכים מישהו שיסדיר את האזרחים ולא צריכים רשות, צריכים משרדי ממשלה שיעשו את החובה המוטלת עליהם בהנגשת השירות לאזרחים ולשרת את האזרחים בגישה שוויונית, בגישה צודקת והגיונית, בלי שריף של האזור שצריך להסדיר ולסדר את האוכלוסייה שם.

עאידה תומא סלימאן: עוד יגיע היום שכולנו נברך על פירוק הרשות הזו.

עאידה תומא סלימאן: הדרישות שלי מהמשרדים השונים נרשמו לאורך הישיבה.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לברך את הנשים שעשו את הדרך והגיעו כדי להשמיע את קולן.

עאידה תומא סלימאן: (עוברת לשפה הערבית, להלן תרגום) תודה, תודה לכן, (חוזרת לשפה העברית) אני מודה לכן על הכוח שאתן משדרות, אתן לא פה כדי להיות הילד הרע כפי שאמרת, אתן נשים חזקות, שמתמודדות עם קשיים שאני לא יודעת אם כל אזרחיות המדינה היו יכולות לעמוד בקושי שאתן נמצאות בו, ובכל זאת, אתן מגדלות דור של צעירים וצעירות.

עאידה תומא סלימאן: אמנם רוצים לצייר אותם כפורעים, אבל אתן מגדלות דור של צעירים וצעירות חזקים וחזקות, משכילים, מתפתחים, עובדים ורוצים לחיות, אבל לצערי הרב, מקבלים יחס מפלה מהמדינה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהגיע הזמן לנסות לפתור את זה כמה שאפשר.

עאידה תומא סלימאן: בעיניי, הפתרון האמיתי הוא בהכרה בכלל הכפרים, איפה שהם נמצאים, על קרקעותיהם ואדמותיהם.

עאידה תומא סלימאן: זה הפתרון האידאלי עד שנגיע לאותו יום, בלי לבקש מכם להתנייד, בלי לבקש מכם להתכנס בעצם לתוך המקומות שיצרו עבורכם, אלא להכיר בקיום שלכם.

עאידה תומא סלימאן: עד אז, למדינה יש אחריות על השלכות המדיניות הדורסנית של הריסת הבתים, כולל טיפול גם נפשי וגם חברתי, סוציאלי, כלכלי, שצריך לספק אותו.

עאידה תומא סלימאן: אני שוב אומרת, חריש הגמלים לא עובד.

עאידה תומא סלימאן: לנסות לבחוש, כך מצד אחד מנסים להעצים אזרח ומהצד השני לגרום לו להרגיש חסר כוחות לגמרי, זה לא עובד ביחד.

עאידה תומא סלימאן: אני מאוד מקווה שבהתאם לתשובות שנקבל מהמשרדים אנחנו נבחן את התוכניות הקיימות, נעיר על התוכניות, ואני קוראת גם למשרד הרווחה וגם למשרד הבריאות שייקחו את האחריות על בריאותם ורווחתם של כלל אזרחי מדינת ישראל, ובעיקר הכי מוחלשים והכי מודרים בנגב, ולהתחיל לחשוב ביחד, בשיח מתמיד עם הנשים הנפלאות, המקצועיות והחרוצות שנמצאות פה, וגם עם ארגונים אחרים שנמצאים בשטח.

עאידה תומא סלימאן: גם פתרונות שצריך לספק, צריכים להגיע עם ראייה מגדרית, אי אפשר לדבר רק עם הגברים, ואני לא מבקשת לדבר רק עם הנשים אבל לכלול את כל הנשים והגברים שמתמודדים עם הבעיה, בשיח ובחיפוש אחרי פתרונות.

עאידה תומא סלימאן: תודה לכולם, ביום שני נקיים דיון גם על תעסוקת נשים ערביות בדוויות.

עאידה תומא סלימאן: תודה רבה לכולם, (עוברת לשפה הערבית, להלן תרגום) תהיו בריאים כולכם.

עאידה תומא סלימאן: (חוזרת לשפה העברית) אני נועלת את הישיבה.