ועדת המשנה לתקציבי הספורט, כנסת 24, פרוטוקול מספר 6, 2022-02-08 14:13

סימון דוידסון: צוהריים טובים לכולם, אני שמח לראות שולחן עגול מלא באנשים.

סימון דוידסון: היום בכנסת לא רואים את זה בכל יום.

סימון דוידסון: אני אתחיל בדברי פתיחה, ואחרי זה נעבור לדיון שמבחינתי הוא דיון חשוב לילדי מדינת ישראל.

סימון דוידסון: הכנסת אירחה את יושבת-ראש הפרלמנט הליטאית באמצעות מספר חברי כנסת.

סימון דוידסון: אירוע מאוד מרגש היה, היו הרבה שיחות והיו מפגשים, ודיברנו על הספורט.

סימון דוידסון: התקציב של הספורט בליטא הוא 1.3% מתקציב המדינה.

סימון דוידסון: התקציב במדינת ישראל לספורט הוא 0.18%, פחות מ-0.2%.

סימון דוידסון: התקציב ביוון הוא 0.8%, מדינה שלאנשים אין מה לאכול.

סימון דוידסון: אם הם לא הולכים לדוג, אין להם מה לאכול.

סימון דוידסון: מדינות מתקדמות בעולם מגיעות עד ל-2% מתקציב המדינה.

סימון דוידסון: כשאנחנו מדברים על תקציב הספורט, התקציב מחולק למתקנים, לאגודות, לאיגודים, לרשויות, לספורט עממי וכן הלאה וכן הלאה, ובסוף מה שמגיע לאגודות ולאיגודים זה בסביבות 270 מיליוני שקלים.

סימון דוידסון: אני אומר לכם, כאחד שעבר את התקציב האחרון והיה בהרבה מאוד דיונים, שזה בדיחה, ובדיחה עלובה.

סימון דוידסון: זה כמו ילד חריג שנותנים לו כמה שקלים ואומרים לו: לך תסתדר עם זה.

סימון דוידסון: אני אומר לכם שתהיה פה מלחמה של חברי הכנסת, של כל חברי הכנסת, למען תקציב הספורט במדינת ישראל.

סימון דוידסון: כולם איתי.

סימון דוידסון: אם יש דבר שהוא קונצנזוס בכנסת ישראל זה הספורט.

סימון דוידסון: כולם מבינים שיש לתקצב את הספורט בהרבה יותר כסף, כי בסוף במשרד הספורט יושבים אנשים מדהימים, שרוצים לעשות רק טוב.

סימון דוידסון: היה פה עכשיו דיון עם שר הספורט חילי טרופר, ורק בירכתי אותו והערכתי אותו על מה שהוא רוצה ויעשה למען הספורט, אבל לא נשאר לו בכיסים כסף.

סימון דוידסון: פשוט לא נשאר, אין כסף.

סימון דוידסון: אנחנו מדברים על מחסור אדיר במתקנים, ביותר מ-50% מבתי הספר במדינת ישראל, אין להם אולם אפילו.

סימון דוידסון: ליותר מ-50% מבתי הספר אין אולם.

סימון דוידסון: אנחנו מדברים על מגרשים, כן גם במגרשי כדורגל יש חוסר אדיר במדינת ישראל, שלא נדבר על בריכות ואתלטיקה וכן הלאה וכן הלאה.

סימון דוידסון: אנחנו בפער אדיר לעומת מה שקורה בעולם.

סימון דוידסון: ואני לא מדבר רק על מדינות עשירות ומתקדמות, גם מדינות שהן עולם שלישי, הנושא הזה של המתקנים, היחס לספורט ותקציב הספורט הוא הרבה יותר גדול.

סימון דוידסון: בסוף יש משחקים אולימפיים פעם בארבע שנים, וכולם רוצים מדליות, וכולם מחכים בבית וכוססים ציפורניים, וקופצים מהספה כשיש מדליה למדינת ישראל, ואני אומר לכם שהמדליות האלה הן מזל גדול מאוד על גדר הפוקס, כי אם אתם לוקחים את האלוף האולימפי שלנו בהתעלמות קרקע, ארטיום, אז אני אגיד לכם שבכל מדינת ישראל רשומים בהתעמלות קרקע 250 ילדים, בנים, ומ-250 ילדים צמח לנו אלוף אולימפי.

סימון דוידסון: זה דבר אדיר, אבל זה לא הספורט הישראלי.

סימון דוידסון: אני עברתי כל חלקה בספורט הישראלי.

סימון דוידסון: יושב פה אבי, שמלווה אותי מאז שהייתי ילד, עוד כשהוא היה אחראי על המתקנים בווינגייט, כשארבעה ילדים היו ב"דולפין נתניה", ואני יודע מה זה לנהל אגודה ומה זה לשלם את כל מה שצריך לשלם למתקנים, למאמנים וכן הלאה וכן הלאה, ואין את זה.

סימון דוידסון: הדיון שאנחנו עושים היום הוא דיון שבסופו של דבר הכותרת שלו הוא "חוג לכל ילד".

סימון דוידסון: כל ילד במדינת ישראל יעשה ספורט.

סימון דוידסון: זה לא יקרה בעוד חודשיים-שלושה, אבל זה יקרה בעוד שנתיים.

סימון דוידסון: אנחנו נגדיל את התקציב, אנחנו נעשה תוכניות, אנחנו נחבר את התאחדות בתי הספר, את העמותות הנהדרות שעושות למען הילדים, וידברו פה אנשים בנושא הזה, ובסוף כולנו ביחד, גם נגדיל את תקציב הספורט, גם נדאג לזה שכל ילד במדינת ישראל יעשה ספורט, במיוחד בפריפריה, ויותר מזה בחברה הערבית.

סימון דוידסון: אם אנחנו רוצים למנוע פשע ולמנוע באלימות, זאת הדרך הכי זולה, הכי חינוכית והכי מהירה.

סימון דוידסון: מתישהו ייפול לכולם האסימון, כולל לחברים הקרובים שלי ברע"מ בקואליציה.

סימון דוידסון: מתישהו יבינו ששם צריך לשים את הכסף, שאם רוצים שילד בג'לג'וליה לא ידאג מאלימות, לא יסתובב ויהיו לו ג'וקים בראש, אז צריך לדאוג שהוא ילך לחוג אחר-הצוהריים, ויהיו מאמנים ומדריכים, ואז הוא לא יעשה את כל מה שהוא עושה.

סימון דוידסון: זאת הדרך הכי טובה.

סימון דוידסון: אני תמיד מדבר מדם ליבי בכנסת.

סימון דוידסון: לפני שאני אתן לזיו את זכות הדיבור, מנכ"ל התאחדות בתי הספר, אני רק אגיד שאתמול בלילה עבר חוק בקריאה השנייה והשלישית בכנסת ישראל, ואני גאה בו, חוק שאני הובלתי יחד עם שר האוצר, שהספורטאים האולימפיים, הפאראלימפיים, הספורטאים של אילת בכל תחרות בין-לאומית, אליפות אירופה, אליפות עולם ומשחקים אולימפיים, לא ישלמו מס על התמיכות ועל הזכיות שהם מקבלים מהמדינה, שזו בשורה גדולה.

סימון דוידסון: הייתם צריכים לשמוע את חברי הכנסת כמה בהתרגשות הם מדברים על ספורט, ובסוף זה יקרה.

סימון דוידסון: כל אחד יבין בכנסת הזאת שספורט זה המראה של החברה הישראלית.

סימון דוידסון: אנחנו יושבים פה כולנו ביחד וכולנו משפחה אחת, הייתי שם ואני יודע מה זה, ואנחנו נעשה את זה.

סימון דוידסון: זיו ישראלי, מנכ"ל התאחדות בתי הספר.

סימון דוידסון: הזמנתי את זיו, היה לנו גם דיון מוקדם לפני כן.

סימון דוידסון: אני רוצה לשמוע על הפעילות של התאחדות בתי הספר, ובסוף הדיון תבין למה אני הזמנתי אותך לפה.

סימון דוידסון: קודם כול, רשות הדיבור לזיו.

סימון דוידסון: בבקשה.

זיו ישראלי: צוהריים טובים לכולם, תודה סימון על ההקדמה.

זיו ישראלי: מעבר לזה שאני נרגש, אני מאוד מאוד מתחבר לכל מילה ומילה שאמרת פה.

זיו ישראלי: אני חושב שהשקף הראשון שיוצג פה, בדיוק מדבר על מה שאתה מדבר.

זיו ישראלי: החזון של התאחדות הספורט לבתי הספר, אותו חזון שדיברת עליו, שכלל ילדי ישראל צורכים פעילות ספורטיבית גופנית, הישגית או עממית, כחלק מאורח חיים פעיל ובריא.

זיו ישראלי: נמצאים איתנו פה היום כמה אנשים שבלעדיהם החזון הזה לא יכול להתממש.

זיו ישראלי: אני חושב שאנחנו, כגוף, עמותה שפועלת בכל רחבי הארץ, יש לנו את היכולות ואת האפשרות לממש ולהוציא לפועל את החזון הזה.

זיו ישראלי: אנחנו זרוע ביצועית של משרד התרבות והספורט, וזרוע ביצועית של משרד החינוך, אנחנו עובדים בשיתוף פעולה מדהים עם רשויות מקומיות, ונמצאים פה גם נציגים מהן, עם איגודים, בעזרת המשאבים שכרגע עומדים לרשותנו.

זיו ישראלי: אנחנו לא באים להתלונן, אבל עושים המון המון פעילות בכל רחבי הארץ, ואני אתן גם לאחרים לדבר ויציגו את הפעילות שכל אחד ואחד עושה.

זיו ישראלי: אם אני אמשיך הלאה, למטרות, אתם תראו שהמטרות שלנו הן בדיוק מה שאמרת בפתיח, לאפשר לכל ילד וילדה במדינת ישראל, את ההזדמנות להיות פעילים גופנית, ולא לכולם יש את האפשרות, לא לכולם יש את התקציב, לא לכולם יש את המתקנים.

זיו ישראלי: כל מה שדיברת עכשיו, אנחנו מאמינים בזה, זה היום-יום שלנו בעבודה היום-יומית שאנחנו עושים אל מול כל הרשויות המקומיות ואל מול כל בתי הספר.

זיו ישראלי: כמובן מה שאמרת בעניין הזכיות, החלק ההישגי.

זיו ישראלי: נכון, גם פה צריך לשפר במדינת ישראל את השיטתיות, את האיתור של הילדים המוכשרים, לתת להם את המעטפת לא כשהם מגיעים להיות ספורטאים אולימפיים, אלא עוד לפני זה, לאתר אותם, לכוון אותם, לתת להם את המשאבים, ולאפשר לכל מי שיש את הכישורים ואת הכישרונות בתחום הספורט – לתת לו את הפלטפורמה הנכונה כדי להתפתח.

זיו ישראלי: זו גם אחת מהמטרות.

זיו ישראלי: כמובן אנחנו חושבים שאורח חיים פעיל ובריא זה הדבר אולי הכי חשוב.

זיו ישראלי: כולנו, כהורים, מתקשים להתמודד עם המציאות שהיום הילדים צורכים את המסכים בצריכה יום-יומית.

זיו ישראלי: אנחנו צריכים לדעת איך להתמודד עם זה, מצד אחד.

זיו ישראלי: מצד שני, לתת להם את המענה באמצעות מערכת החינוך, בזמן שהם שוהים בה, כדי שהם אחר כך יצרכו את הפעילות הגופנית כאורח חיים פעיל ובריא.

זיו ישראלי: כל הדברים האלה משתלבים ביחד, ובסוף אולי מטרת העל שלנו, ואתה גם נגעת בזה, שיהיו פה אזרחים יותר טובים.

זיו ישראלי: אנחנו משוחדים, כי אנחנו אנשי ספורט, גדלנו על ברכי הספורט.

זיו ישראלי: אני לפחות מרגיש באופן אישי שאני אזרח יותר טוב, כי קיבלתי את הכלים בתור נער, בתור ילד, ששיחק במסגרת ספורטיבית, ולא משנה אחר כך לאיזה רמות ספורטיביות הגעתי.

זיו ישראלי: גדלתי על הדבר הזה וזה הפך אותי לאזרח יותר טוב.

זיו ישראלי: ואנחנו חושבים שכל ילד וילדה צריכים את ההזדמנות הזאת.

זיו ישראלי: יש לנו יעדים, והיעדים מבחינתנו הם אין-סופיים.

זיו ישראלי: יש בערך 2.5 מיליון ילדים במערכת החינוך, סדר גודל של 6,000-5,000 בתי ספר ומסגרות, ומבחינתנו זה היעד של כולנו, שמכיתה א' עד כיתה י"ב, לכולם תהיה אפשרות לפעילות גופנית, ואני לא מדבר על שיעורי החינוך הגופני.

זיו ישראלי: שיעורי חינוך גופני כשמם כן הם, חינוך גופני, אנחנו צריכים לראות איך באמצעות הפרויקטים שקיימים לנו, באמצעות מודלים שאנחנו עושים, מאפשרים לכל ילד וילדה לעסוק בפעילות גופנית מכיתה א' ועד כיתה י"ב, כאשר אמרתי שלאורך כל הדרך היעדים הם שני צירים מרכזיים: ציר של אורח חיים פעיל ובריא ופעילות גופנית ספורטיבית-תחרותית, וציר הקניה של ערכים כמובן, שיהיו לנו אזרחים יותר טובים במדינת ישראל.

זיו ישראלי: השיטה – יש לנו מספר מודלים לעניין הזה, אבל השיטה ולב ליבו של ההתאחדות זה מועדון הספורט הבית ספרי, שמייצר בתוך בית הספר – ויש פה גם חברים שנמצאים פה משני בתי ספר, שלקחו את בית הספר והפכו אותו למועדון ספורט בית ספרי – מצד אחד הוא מטפח ספורט הישגי ברמות הכי גבוהות שיכולות להיות, ברמה של שחקנים שהגיעו לליגות בחו"ל, ומצד שני, יש פה פעילות שנעשית בתוך הקהילה והרחבה של ילדים שעוסקים באמצעות הפלטפורמה הזאת, שנקראת "מועדון ספורט בית ספרי".

זיו ישראלי: מבחינתי כל בית ספר שיהיה לו מועדון בית ספרי, שיעסוק או בזמן הפורמלי או בזמן הבלתי פורמלי, אין ספק שהנגישות של מורי ישראל לאותם ילדים תהיה נגישות מידית, ואת זה אנחנו צריכים לטפח ולעודד.

זיו ישראלי: אם תסתכלו במודל שמצביע על זה, תראו איך המסגרת הזאת אמורה לפעול, והיא שזורה האחת בשנייה.

זיו ישראלי: יש פה שיטה, יש פה מנגנון.

זיו ישראלי: אגב, ההתאחדות הוקמה לפני 28 שנה על ידי משרד החינוך, התרבות והספורט, כחלק מזה שהם מאמינים שהחינוך, התרבות והספורט הולכים יד ביד.

זיו ישראלי: ואנחנו כבר עובדים הרבה מאוד שנים, היקפי הפעילות כמו שאמרתי, בכל רחבי הארץ, יש לנו 340 מועדונים בית ספריים, עשרות אלפי ילדים שפעילים או במסגרת הפורמלית שלנו או במסגרת הבלתי פורמלית שלנו, עשרות אלפי ילדים, וזה עדיין לא מספיק, ועדיין אפשר לעשות הרבה יותר.

סימון דוידסון: היום אתם עובדים עם איזה כיתה?

זיו ישראלי: היום מתחילים, החשיפה בכיתות ה'-ו', זה החלק הראשוני של פעילות של מועדוני ספורט בית ספריים יסודיים, או פעילות במערכת השעות של תוכנית שנקראת "זוזו" עד כיתה י"ב, אבל ליבת העיסוק שלנו של מועדונים בית ספריים בעיקר בכיתות ז'-ח'-ט', שזה גיל מאוד מאוד מורכב, זה בדיוק אותם ילדים שאם הם כבר לא הישגיים הם מחפשים לפרוש, ואנחנו בתוך בית הספר הרבה יותר נגישים לאותם ילדים.

זיו ישראלי: ענפי הספורט שמדברים עליהם משאירים ילדים בפעילות.

זיו ישראלי: ולא נגעתי בעניין הזה של ספורט הנשים, ונמצאת פה גם מישהי מרשות מקומית.

זיו ישראלי: להגיע לילדות בתוך בתי הספר, לאפשר להן את מסגרות הפעילות, זה הרבה יותר נגיש והרבה יותר קל להביא אותן.

זיו ישראלי: אגב, בענף הכדורעף, ונמצא פה מנכ"ל איגוד הכדורעף, 50% מהקבוצות שנמצאות אצלנו, התחרותיות, הן 50% קבוצות של בנות.

זיו ישראלי: אין את זה בשום איגוד אחר.

זיו ישראלי: וכמו שציינתי, ובטח אבי גם יחזק אותי, הרשויות המקומיות זה פרטנר שלנו לכל העשייה הזאת.

זיו ישראלי: בלי הרשויות המקומיות, ונמצאים פה שני נציגים של רשויות, אנחנו לא יודעים לייצר את הפעילות הזאת.

זיו ישראלי: אם תראו פה, במודל הרשותי, יש פה שיתוף פעולה.

זיו ישראלי: אנחנו מאמינים גדולים בשיתוף פעולה מול איגודים, מול רשויות.

זיו ישראלי: אנחנו פועלים בציר העממי, אנחנו פועלים בציר ההישגי.

זיו ישראלי: אם יש מועדונים בית ספריים בבתי ספר, פועלים גם שם, אבל מבחינתי כל פעולה שנעשה היא תזין את האגודות.

זיו ישראלי: אני חושב שגם פה, יניב יגיד את זה, אני חושב ש-90% מהשחקנים שמשחקים בליגות העל, נשים וגברים, באיגוד הכדורעף התחילו את דרכם בפעילות של המועדון הבית ספרי.

סימון דוידסון: אני רוצה רגע לכוון אותך, זיו.

סימון דוידסון: היום איזה ענפים אתם מאמנים היום בהתאחדות?

זיו ישראלי: עשרה ענפי ספורט קיימים בהתאחדות.

זיו ישראלי: הענפים שהתחלנו בהם, הענפים המובילים, זה הכדורעף והכדורעף חופים, שזה הענף המוביל; אתלטיקה קלה; יש לנו ענפים שאולי הם פחות פופולריים, אבל הם מאוד מאוד ערכיים כמו ענף הניווט הספורטיבי, שיש בו קרוב ל-1,500 ילדים שמתעסקים בניווט ספורטיבי, כשאני לא צריך לספר מה זה מבחינת עולם הערכים אחר כך לצבא; אופני ערים; טניס שולחן שזה ענף לכל החיים; בדמינטון שהוא ענף אולימפי; ובשנים האחרונות אנחנו משתפים פעולה גם עם ההתאחדויות הגדולות, קרי איגוד הכדורסל וההתאחדות לכדורגל, אבל לא בענפי הספורט הרגילים, אלא בכדורגל שזה ענף 5 על 5, הפוטסל, שהוא ענף ספורט עממי, ואנחנו מקדמים מועדוני ספורט בית ספריים בפוטסל, אותם ילדים שלא הולכים לכדורגל, אבל עדיין אוהבים כדורגל, ומאפשרים להם לעסוק בזה; ובכדורסל זה ענף שנקרא "סטריטבול", שהוא ענף אולימפי, כששם יש לנו קרוב ל-300 קבוצות.

קריאה: זה 3X3.

זיו ישראלי: אלה ענפי הספורט שלנו.

זיו ישראלי: כל ענף ספורט שרוצה להיכנס – לא באתי להגיד כמה מר גורלנו מבחינת משאבים, כמובן אם היו יותר, היה אפשר לעשות הרבה יותר ענפים, היה אפשר להרחיב את הפעילות ואפשר היה לעשות הרבה מאוד דברים.

זיו ישראלי: אם אני אלך לשקף האחרון, מבחינת המקורות הפוטנציאליים, נכון שאולי נמצאים פה אנשים של משרד החינוך ומשרד התרבות והספורט, שזה אולי הטריוויאלי, אבל זה לא נכון.

זיו ישראלי: דיברת על זה שיהיו לנו ילדים ואחר כך מבוגרים יותר בריאים, משרד הבריאות זה משהו שצריך להיות.

זיו ישראלי: אנחנו עושים פרויקט שנקרא "פרויקט פק"ל", שזה פרויקט לילדים בני נוער, כיתות י'-י"ב, כ-10,000 ילדים שמקבלים פעמיים בשבוע חוג של פעילות שנקראת "פרויקט כושר גופני לחיים", ומי שלוקח את זה, גם יכול לקחת את זה לכיוון הכנה לקראת הצבא, אז גם משרד הביטחון יכול היה להיות.

זיו ישראלי: אנחנו מכינים אותם יותר טוב לצבא.

זיו ישראלי: בקיצור, יש פה אפשרויות של חיבור של הרבה מאוד גורמים למטרה אחת משותפת, ואני חוזר לחזון, שכל ילדי ישראל יעסקו בפעילות גופנית, הישגית, תחרותית או עממית.

זיו ישראלי: תודה רבה.

סימון דוידסון: תודה, זיו.

סימון דוידסון: יש לי שתי שאלות.

סימון דוידסון: מה התקציב של התאחדות בתי הספר היום?

סימון דוידסון: ולכמה ילדים התקציב הזה מספיק?

סימון דוידסון: כמה ילדים עוסקים בפרויקטים של התאחדות בתי הספר במועדונים?

סימון דוידסון: ומה התקציב של משרד הספורט?

זיו ישראלי: התקציב עומד כרגע על 13 מיליון שקלים, כאשר מבחינת מועדונים בית ספריים, שזה החלק התחרותי, אנחנו עומדים על כ-1,500 קבוצות, 340 מועדונים בית ספריים באותם עשרה ענפים.

סימון דוידסון: כמה ילדים?

סימון דוידסון: זה 1,500 קבוצות.

סימון דוידסון: כמה ילדים?

זיו ישראלי: קרוב ל-25,000 ילדים, אבל הם ילדים תחרותיים.

זיו ישראלי: כל הפעולות שאנחנו עושים בתקציב השוטף אנחנו חושפים, אלה פעולות חשיפה, והאירועים מגיעים לעשרות אלפי ילדים, אבל זאת פעילות חשיפה שהיא לא מספיקה.

זיו ישראלי: לדוגמה, "זוזו", שמשרד החינוך משקיע בעניין הזה, אנחנו מגיעים ל-400 בתי ספר, אבל זה לא מספיק.

זיו ישראלי: מגיעים לשם 40,000 תלמידים שמקבלים עוד תוספת של פעילות גופנית.

זיו ישראלי: זה לא מספיק.

זיו ישראלי: אנחנו רוצים פעמיים בשבוע, אנחנו רוצים להגיע להרבה יותר בתי ספר.

זיו ישראלי: כנ"ל פרויקט פק"ל, אנחנו מגיעים ל-10,000 בני נוער, אבל זה לא מספיק, אנחנו עובדים בסופו של דבר ב-150 בתי ספר, אפשר להגיע להרבה יותר.

זיו ישראלי: כל הפרויקטים הנקודתיים שאני מדבר עליהם, יש את המספרים.

זיו ישראלי: אנחנו יכולים במספרים האלה לעשות את מה שאנחנו יכולים, אבל אפשר להגיע להרבה יותר.

זיו ישראלי: מעבר לזה, צריך לזכור שאנחנו הזרוע הביצועית של משרד החינוך בכל מה שקשור לאירועי הספורט של מערכת החינוך.

זיו ישראלי: פעם בשנה שאנחנו פוגשים אותם באותם אירועים ומנסים לעשות להם את האירועים החווייתיים הכי טובים, כדי שהם יאהבו את עולם הספורט – אגב, באותם אירועים אנחנו גם מחנכים אותם לעידוד נכון ולתרבות נכונה – פה אנחנו מדברים על מאות אלפי ילדים שמגיעים למסגרות האלה, אבל פוגשים אותם פעם אחת, זה לא מספיק.

סימון דוידסון: השאלה השנייה שיש לי אליך, יענה לי יניב אחרי זה מהכדורעף, מה הקשר בין התאחדות בתי הספר למועדונים, לאגודות, לאותם מאמנים באגודות?

סימון דוידסון: אני רוצה לברך את אנדי רם שהצטרף אלינו, אלוף וימבלדון לשעבר, אחד הספורטאים הגדולים במדינת ישראל.

סימון דוידסון: כבוד גדול שאתה נמצא איתנו.

סימון דוידסון: אנדי הגיע עם מרכז הטניס הישראלי, פגשתי אותם בשבוע שעבר באמצעות חבר הכנסת גדי יברקן, חברי, שהוא שותף שלי לדרך גם בספורט ועוזר לי במהלכים, גם באופוזיציה.

סימון דוידסון: צריך להבין שבסוף אני צריך את כל חברי הכנסת, כולם.

סימון דוידסון: אני מברך אתכם שהגעתם, אני אתן לכם לדבר עוד מעט.

זיו ישראלי: אני רק אזכיר גם לאנדי, ואנדי מכיר את זה, פרויקט שנקרא "פרויקט פל"א", פרויקט לשילוב ילדי אתיופיה בספורט הישראלי.

זיו ישראלי: זה גם פרויקט שהמדינה האמינה בנו כמי שיכול להוביל את הפרויקט הזה, פרויקט שמשתתפים בו יותר מ-500 קבוצות.

זיו ישראלי: והרעיון פה הוא שילוב של יוצאי אתיופיה בספורט הישראלי.

זיו ישראלי: אני אתן לאבי כמובן להרחיב על זה, אבל אנחנו הזרוע הביצועית של הפרויקט הזה.

סימון דוידסון: תודה.

סימון דוידסון: אני רוצה להעביר את זכות הדיבור לאבי בנבנישתי.

סימון דוידסון: אבי הוא סגן ראש מינהל הספורט במשרד הספורט.

סימון דוידסון: בבקשה, אבי.

אבי בנבנישתי: בוקר טוב לכולם, צוהריים טובים, תודה רבה ידידי יושב-ראש הוועדה, מכובדים, אני חושב שהדיון הזה הוא בהחלט דיון חשוב, וכן ירבו אנשים כמוך, כמו גדי, כמו יואל רזבוזוב וכמו השר שלנו, שנמצאים במשכן הזה ומבינים שהספורט הוא כלי מאוד מאוד חשוב, כלי של חלון הראווה של מדינת ישראל וגם כלי שמגשר בין תרבויות שונות.

אבי בנבנישתי: אנחנו מודים לך על ההזדמנות.

סימון דוידסון: תודה לך.

אבי בנבנישתי: התאחדות בתי הספר היא זרוע מקצועית משותפת למשרד התרבות והספורט ולמשרד החינוך.

אבי בנבנישתי: יושב לשמאלי ידידי, גיא דגן, שבטח יוסיף אחר כך דברים נוספים, אבל זהו גוף שנכנס לתוך בתי הספר, עובד כמעט שלושה עשורים בשיתוף פעולה מצוין.

אבי בנבנישתי: שיתוף הפעולה הולך ומתהדק בין ראש מינהל הספורט עפר בוסתן, לבין גיא, לבין המפקחים במינהל הספורט, לבין מפקחי משרד החינוך, ובאמת כמו שזיו ציין פה בדברים שלו, יש פה בהחלט פוטנציאל גדול מאוד.

אבי בנבנישתי: אני רוצה להמשיך במה שזיו סיים, ומכיר את זה חברי, גדי יברקן, בנושא של פרויקט של שילוב יוצאי אתיופיה.

אבי בנבנישתי: נגעת בנקודה הזאת, חבר הכנסת דוידסון, חוג לכל ילד.

אבי בנבנישתי: הפרויקט של שילוב יוצאי אתיופיה הוא פרויקט משותף של המדינה בנושא של השקעה, כבר שנה שלישית, כשהתאחדות בתי הספר מובילה אותו, והילדים יוצאי אתיופיה לא משלמים שקל אחד מכיסם על פעילות של פעמיים בשבוע, כשהיא מסונפת אחר כך גם לאגודות.

אבי בנבנישתי: יותר מ-500 קבוצות, 1,500 ילדים, שליש מתוכם זה בנות, ואנחנו משלבים אותם בתוך הקבוצות ההטרוגניות של הספוט הישראלי.

סימון דוידסון: איזה ענף?

אבי בנבנישתי: יש מגוון רחב של ענפי ספורט, כדורגל, כדורסל, שחיה, טניס, אופניים – מגוון רחב של ענפי ספורט שיש לנו שם פוטנציאל מאוד מאוד גדול.

אבי בנבנישתי: התוכנית הזאת קורמת עור וגידים, היא הצלחה פנטסטית בנושא הזה.

אבי בנבנישתי: קדמה לתוכנית, מי שמכיר, תוכנית פרחי הספורט שהייתה בהשקעה של 371 מיליון שקל בחמש שנים.

אבי בנבנישתי: אבל שוב, כשהכיסים ריקים, כמו שאמר השר קודם, צריך לבוא ולמלא אותם.

אבי בנבנישתי: ואם אתם יושבים כאן, הנציגים, והאנשים שחפצים בקטע של הקידום של הספורט, אני חושב שבאמת צריך להביא יותר תקציבים לנושא הזה.

אבי בנבנישתי: במועדונים הבית ספריים, מאות המועדונים ועשרות אלפי הילדים שנמצאים, יש לנו גם נגיעה מאוד חשובה גם לתחום של הפאראלימפי וגם לתחום של הילדים המיוחדים.

אבי בנבנישתי: הילדים המיוחדים אלה אותם ילדים עם צרכים מיוחדים.

אבי בנבנישתי: נמצאת פה קרן מ"ספיישל אולימפיקס", שבטח תרצה אחר כך לדבר.

סימון דוידסון: איפה קרן?

סימון דוידסון: איפה את?

סימון דוידסון: אני מחפש אותך חודשים.

קרן שרעבי: נעים מאוד.

קרן שרעבי: זכות גדולה להיות פה.

אבי בנבנישתי: גם כוח עזר גדול מאוד של ההתאחדות, של הספיישל אולימפיקס, כדי לבוא ולקדם אותם.

אבי בנבנישתי: יש לנו פרויקט גדול מאוד שנקרא "שווים בספורט" יחד עם התאחדות ספורט הנכים, עם משרד הרווחה, ביטוח לאומי, שאנחנו מנגישים את הספורט לאותם אנשים מיוחדים, שלא יכולים לצאת לבתי הלוחם או לאיל"ן רמת גן, ומביאים להם את זה עד הבית.

אבי בנבנישתי: אנחנו נמצאים בפיילוט של ארבע רשויות.

אבי בנבנישתי: ככל שאנחנו נקבל יותר תקציבים, גם נוביל את זה וגם זה נמצא בפתחה של התאחדות בתי הספר.

אבי בנבנישתי: כמו שכולם אמרו, התקציב של הספורט הוא קטן, והמדיניות של השר מתכתבת בדיוק עם אותם צרכים מיוחדים, עם קידום של נשים, אבל בסופו של דבר צריך למלא את הכיסים האלה, כדי שהתקציב יגדל.

אבי בנבנישתי: אמרת 0.18% מתקציב המדינה, זה בהחלט מספרים שצריכים לגדול.

אבי בנבנישתי: מעבר לאותם ספורטאים שאנחנו רואים אותם וגדלים, יש לנו גם פירות שאנחנו יודעים לסמן אותם ושהתאחדות בתי הספר קצרה.

אבי בנבנישתי: נמצאת פה אורנית שוורץ, ספורטאית שגדלה בתחום הכדורסל, הגיעה לליגות בתי הספר של התאחדות בתי הספר, המשיכה משם למערכת החינוך, השתלמה, למדה, מורה לחינוך גופני במשרד החינוך, הייתה מאמנת, והיום היא מנהלת מחלקת הספורט ביהוד מונוסון, וזה מה שאנחנו קוראים לו, ידידי חבר הכנסת, "הצמיחה וההמשך של הספורטאי", מאמן, מורה ולתחום הניהול.

אבי בנבנישתי: כשאנחנו רואים מנהלת כזאת בעיר יהוד, אנחנו יכולים להיות שקטים ובטוחים שהיא תדע לגדל גם את הספורט בתחום הזה.

אבי בנבנישתי: נקודה אחרונה שאני רוצה לציין זה הנושא של שיתוף הפעולה והצמיחה.

אבי בנבנישתי: שתי הידיים ביחד הן אגרוף חזק יותר, כדי להביא תקציבים, כדי לבוא ולקדם אותם.

אבי בנבנישתי: וככל שאנחנו נזכה לעזרה מידידינו כאן, משרת הקליטה והעלייה, פנינה, ומכל גורם אחר, אני חושב שאנחנו ביחד - - -

סימון דוידסון: אתם מקבלים תקציבים ממשרד הקליטה והעלייה?

אבי בנבנישתי: כן.

אבי בנבנישתי: הפרויקט הזה של שילוב יוצאי אתיופיה הוא פרויקט של 5 מיליון שקל בשנה, 2 מגיעים ממשרדים אחרים, 3 מיליון שקל משקיע המשרד בנושא הזה.

אבי בנבנישתי: וכמו שזיו אמר, התקציב של התאחדות בתי הספר עומד על 13 מיליון שקל, אבל משרד הספורט באמצעות הטוטו שאתם מכירים, ממשיך להשקיע עוד עשרות מיליונים במועדוני הספורט, במרכזי המצוינות, בהמשכיות שיש לכל אותם ספורטאים קדימה.

סימון דוידסון: תודה רבה, אבי.

סימון דוידסון: יושב לידי חברי הטוב, סגן ראש עיריית בת ים, ירון לוי, ואני אגיד לכם למה הוא פה.

סימון דוידסון: דיברנו על רשויות, ובסוף כשיש לך ראש עיר שהוא מיינדד לספורט, כשיש לו את ההבנה הזאת שדרך הספורט הוא יכול לשפר את החיים של הילדים, והוא היה ספורטאי בעצמו, היה ג'ודוקא, היה אלוף ישראל, דרך הספורט בעצמו הוא יכול לשנות את הילדים של העיר שלו, הוא ישקיע יותר כסף.

סימון דוידסון: גם אם אין לו, הוא ימצא את הכסף הזה, ואנחנו רואים את זה.

סימון דוידסון: אני לא רוצה לציין ראשי רשויות לטובה או לשלילה, אבל רואים את זה.

סימון דוידסון: יש פרויקט מדהים – ירון הוא גם אחראי על הספורט היום בעיריית בת ים, ויש פרויקט שאני רוצה שהוא יספר לנו עליו.

סימון דוידסון: אותי אישית הוא ריגש, הפרויקט הזה, אז בבקשה, ירון.

ירון לוי: תודה, יושב-ראש הוועדה, שלום לכולם.

ירון לוי: מאוד מרגש הדיון הזה כי כל אחד כאן באיזה נקודה בחיים שלו עסק בספורט, וגם אני בתור ילד נחשפתי לחוג הג'ודו, ומשם, כמו שחבר הכנסת אמר, הגעתי להיות חבר נבחרת ישראל, אלוף ישראל, אלוף גביע אירופה, והשאיפה שלי להיכנס לחיים הפוליטיים גם הגיעה דרך הספורט, כי בעיר שלי, עד לפני שהתחלנו את הקדנציה הזאת, תקציב הספורט עמד על אפס.

ירון לוי: ממש ככה.

ירון לוי: זה היה המספר בתקציב הספורט.

ירון לוי: אחד הדברים הראשונים שאני עשיתי, כשנכנסתי לתפקיד, כמובן זה להילחם על התקציב.

ירון לוי: אז אומנם בכמה מאות אלפים, היום הוא עומד על 600,000 שקל, ועדיין זה לא מספיק, אבל יש בשורה, כמו שאתה מביא למשכן הזה את הבשורה.

ירון לוי: יש שיח על הספורט, התושבים, הילדים.

ירון לוי: יש התעניינות.

ירון לוי: בזמן מאוד קצר עשינו משהו מאוד גדול.

ירון לוי: ואם אני אגע בנקודה הזאת של הפרויקט שמוביל ראש העיר אצלנו, אני חייב לציין שהוא מיינדד לדבר, והוא מבין את החשיבות של ילדים ונוער שעוסקים בספורט.

ירון לוי: הם משתמשים בכלים האלה גם בחיים הבוגרים יותר, בדיוק כמו שהאנשים כאן עושים.

ירון לוי: חוג חינם לכל ילד מאפשר לילדים בכיתות א'-ג' להיחשף בחינם לכל ענפי הספורט.

ירון לוי: מה שעשינו כאן, כדי לא לפגוע באגודות ספורט ולחזק את המתנ"סים, אפשרנו לאגודות הספורט גם לקחת חלק.

ירון לוי: יש גידול ממש משמעותי של 35%, מ-4,200 ילדים שהיו נרשמים בשנה רגילה, גדלנו ל-5,670 ילדים, שזה כבר מראה שאולי יש ילדים והורים שרוצים להגיע לחוגים, אבל אין להם את היכולת הכלכלית, והחשיפה והאפשרות להגיע ולהתנסות בחינם, זה פרויקט מאוד מבורך, שאנחנו כבר רואים את התוצאות שלו, ובגלל ההצלחה הזאת של השנה האחרונה, החלטנו לעלות לכיתות ד', והשאיפה שלנו היא לגדול ולגדול.

סימון דוידסון: איך עובד הפרויקט הזה?

סימון דוידסון: כל ענף שהוא רוצה?

ירון לוי: כל ילד מקבל ואוצ'ר, שהוא מגיע איתו למתנ"ס או לאגודה, והוא נרשם.

ירון לוי: זה התשלום.

סימון דוידסון: כל ענף שהוא רוצה?

ירון לוי: כל ענף.

ירון לוי: פרסנו את זה לעוד חוגים, אבל יש לנו 22 ענפים וחוגים שאפשר להתנסות בהם.

סימון דוידסון: וכמה שווה הוואוצ'ר?

ירון לוי: לצורך העניין, אם היום אתה מגיע להירשם לחוג, שזה 200-180 שקלים, זה השווי שלו.

סימון דוידסון: אם זה חוג שחייה שעולה 300 שקלים?

ירון לוי: הם יודעים להתאים את עצמם.

ירון לוי: לצורך העניין, הילדים שלי בחוג שחייה, הקטן בג'ודו.

ירון לוי: תחשבו, זה חוסך לי 400 שקל לשני ילדים בחודש.

ירון לוי: זאת ממש בשורה גדולה.

ירון לוי: אני רוצה ברשותך להתחבר רגע לכל הדברים.

ירון לוי: יש הרבה פרויקטים ברשות המקומית.

ירון לוי: אומנם אני שבעה חודשים מחזיק תיק הספורט, אבל אני מתחבר לכל הדברים שאמרתם כאן, וגם לתשתיות.

ירון לוי: אני אביא לכם דוגמה מאוד קטנה.

ירון לוי: בבת ים בכל שנה יש שיפוץ מוסדות חינוך וגני ילדים.

ירון לוי: בדקתי גם אחורה, אף פעם לא היו שיפוצי קיץ לאולמות ספורט.

ירון לוי: בתוכנית אסטרטגית כשבונים עיר, בונים מגדלים ומוסיפים מוסדות חינוך, לא ראיתי שמדברים על מתקני ספורט, ובתוכניות העתידיות.

ירון לוי: עוד פעם, כמו שאמרת, כשראש העיר נכנס לתמונה, הוא מבין את הערכים ואת הכלים שאנחנו יכולים לקבל, אז הספורט היום ממש במרכז הבמה, ונשתמש בסלוגן ש"בת ים חזקה בספורט".

ירון לוי: אני גאה להיות כאן.

ירון לוי: אני רוצה להודות לך בשם הספורטאים, חבריי הספורטאים האולימפיים, על החוק שהעברת.

ירון לוי: דיברו עליו שנים, עוד כשאני הייתי 20 שנה אחורה, כולם דיברו עליו, אתה באת, הבטחת ועשית, אז תודה.

סימון דוידסון: תודה רבה, ירון.

סימון דוידסון: מה התקציב של הוואוצ'רים?

ירון לוי: הוא עומד על 5 מיליון שקלים.

ירון לוי: זה תקציב של 5 מיליון שקלים.

ירון לוי: ועוד פעם, כשאנחנו מדברים על ספורט, אז אומנם תקציב הספורט ממינהל הספורט, יש לנו 870,000 שקלים, שאני חייב לציין שלמינהל הספורט יש שיתוף פעולה ממש יפה עם העירייה, ועוד 600,000 שקלים תמיכה לאגודות, תוסיפו את ה-5 מיליון שקלים, שזה גם השקעה.

קריאה: ותקציבי מתקנים.

ירון לוי: ותקציבי מתקנים.

זיו ישראלי: ופרויקטים שאנחנו משתפים פעולה יחד עם ענת במועדונים בית ספריים בחטיבות הביניים בחשמונאים וגם ב"זוזו".

זיו ישראלי: המון משאבים שמועברים לבת ים, ותיכף גם גיא ייגע בעניין הזה.

ירון לוי: נכון.

ירון לוי: וגם פרויקט "ליבי" שפועל לקהילה האתיופית.

ירון לוי: אבל הייתי רוצה לומר כאן משהו, אם אנחנו נצליח לעשות אינטגרציה בין כל הפרויקטים שנמצאים ברשויות המקומיות, ויש הרבה פרויקטים, אתם עושים עבודה מדהימה, אז אנחנו נוכל גם להגיע להישגיות גדולה יותר.

ירון לוי: תודה.

סימון דוידסון: תודה רבה, ירון.

סימון דוידסון: אני מעביר את רשות הדיבור לגיא, לפני זה אני אגיד שני משפטים.

סימון דוידסון: בעברי הייתי מורה לספורט, בגלגול הקודם.

סימון דוידסון: כשהיינו ילדים למדנו בוינגייט, והייתי מספר שנים מורה לחינוך גופני, ועשיתי את זה מאיזה שליחות, גם הייתי מחנך, הייתי בעולם הזה.

סימון דוידסון: אני אספר לך משהו, גיא, אחרי שלוש שנים נשברתי.

סימון דוידסון: מבן אדם שהגיע עם רצון אדיר, והייתי מעביר שיעורים ותוכניות, אחרי שלוש שנים מצאתי את עצמי עם כדור ביד, נותן אותו לילדים, ואומר להם: ספרו לי מה התוצאה בסוף.

סימון דוידסון: ממש נשברתי.

סימון דוידסון: התנאים שברו אותי, הייתי בחוץ מהבוקר עד הצוהריים, מתחת לשמים, לא סתם אני כזה שחום ואני ליטאי, אני צריך לתבוע את משרד החינוך.

סימון דוידסון: .. זה היה נורא נורא קשה.

סימון דוידסון: החוסר במתקנים, חוסר הרצון של התלמידים לעשות שיעורים, לעשות בשעה 12:00 בצוהריים שיעור בקיץ מתחת לכיפת השמים, זה כמעט בלתי אפשרי.

סימון דוידסון: ב-8 במרץ אנחנו עושים פה דיון – בכל הכנסת יש יום מיוחד לספורט, בכל הוועדות דנים בספורט, גם בחוץ וביטחון בנושא של חיילים.

סימון דוידסון: הדיון שלך זה פה בוועדת החינוך, סגרתי עם שרן היום על הנושא של שיעורי חינוך גופני.

סימון דוידסון: לא לבוא ולהגיד: המורים לא בסדר, ולא לבוא לתקוף אף אחד, לעשות חשיבה, להגיד: עצור, פוס, בואו נחשוב איך עושים דברים אחרת, איך הופכים את השיעור של חינוך גופני למשהו יותר מקצועי, משהו יותר מעניין, איך אני מביא ילדה בת 15 שאין סיכוי שהיא תרוץ עכשיו בחוץ, איך אני עושה לה שיעור של פילטיס או משהו שימשוך אותה.

סימון דוידסון: יש לי מלא רעיונות, אני אדבר איתך על זה.

סימון דוידסון: פה אנחנו רוצים לדבר איתך על הנושא של חוג לכל ילד, איך מערכת החינוך, איפה אתם בתוך התמונה הזאת.

סימון דוידסון: איך אבי אמר?

סימון דוידסון: הכול צריך להיות ביחד.

סימון דוידסון: אם לא יהיה קשר בין מערכת החינוך לפעילות של משרד הספורט, לא נצליח.

סימון דוידסון: זה חייב להיות ביחד.

סימון דוידסון: בבקשה, גיא.

גיא דגן: קודם כול, גם אני רוצה להצטרף לכל המודים על הדיון.

גיא דגן: הדיון נורא חשוב, וגם הדיון הבא שעכשיו הצעת זה דיון חשוב.

גיא דגן: אני אתייחס לשני הדברים האחרונים.

גיא דגן: קודם כול למה שאתה אמרת ולגבי בת ים.

גיא דגן: אני אתחיל מבת ים ואומר שאנחנו רואים שדברים משתנים לטובה.

גיא דגן: הראיה לכך שבשנה הבאה, ב-2023, אנחנו מארחים בבת ים.

גיא דגן: כלומר, בת ים זכו בקול קורא אחרי התמודדות של שבע רשויות להיות העיר שתארח את אליפות העולם לבתי הספר בכדורעף חופים, הם פשוט שמו יותר כסף.

גיא דגן: זה רק מראה שהנושא היה חשוב להם, כי זה משהו שגם יעזור למיתוג העיר ולקדם עוד הרבה מאוד דברים, ואני מבין שזה יפתח לעוד הרבה תחומים אחרים.

גיא דגן: זיו ציין את אחד המועדונים הבית ספריים הטובים שלנו בחשמונאים בת ים.

גיא דגן: כלומר, יש הרבה משאבים שמגיעים מהמערכת של התאחדות ספורט בתי הספר, מינהל הספורט ומשרד החינוך.

גיא דגן: לגבי שיעורי חינוך גופני, זה לא הדיון, ובסוף אתה תקטע אותי באמצע ואני לא אגיד את הדברים שאני כן רוצה לומר.

גיא דגן: קודם כול, כנראה שצריך להישבר כדי בסוף להגיע למה שהגעת, אבל יש לנו היום 8,500 מורים לחינוך גופני במערכת.

גיא דגן: אני לא יכול להגיד שכולם עובדים באותה רמה, אבל יש מורים שעושים עבודה בלתי רגילה.

גיא דגן: למה "יש מורים"?

גיא דגן: רוב המורים מאוד מסורים לעשייה שלהם, עושים את העבודה, וזה נכון שחלקם הגדול בתנאים לא קלים.

גיא דגן: זה דבר שאני מסכים איתך וצריך לשפר את זה.

גיא דגן: החינוך הגופני היום אני חושב שהוא נמצא במקום אחר לגמרי, והמורים עובדים על פי תוכניות הוראה מאוד מדוקדקות ומגיעים להרבה מאוד דברים.

גיא דגן: אנחנו צריכים לזכור שאנחנו מדברים עכשיו על הרבה דברים, אבל הדבר היחיד שיש לכל ילד במדינת ישראל בסוף זה שעתיים חינוך גופני, כשאנחנו מנסים למקסם את השעתיים האלה.

גיא דגן: ושוב, לא תמיד התנאים זה דבר שתלוי במורה, ואפילו לא במפמ"ר ובממונה על החינוך הגופני, ובעזרתך אני מקווה שנקדם את זה מאוד, ואני יודע שיש דברים שמתפתחים גם בנושא של אולמות ספורט.

גיא דגן: אין ספק שזה צריך להיות בכל מקום.

גיא דגן: אני רוצה עכשיו להתחבר לדיון עצמו.

גיא דגן: פתחת ודיברת על ההשוואה בין ליטא לעולם.

גיא דגן: בהרבה מדינות בעולם הספורט נמצא בבתי הספר, אצלנו הספורט נמצא אחר-הצוהריים והוא תלוי בעומק הכיס של ההורים.

גיא דגן: הדוגמה של בת ים, שהם נתנו פה סיוע כדי שזה יהיה דבר שכל הורה וכל תלמיד יכולים להשיג, אבל הרבה מאוד אוכלוסיות לא יכולות להגיע.

גיא דגן: וזה בהרבה מאוד רשויות שגם אין להן יכולת לתמוך, כי הן גם עצמן רשויות במצב סוציו-אקונומי נמוך, בלמ"ס נמוך, ולכן הדרך היחידה להגיע לכל ילד זאת הדרך.

גיא דגן: מה שזיו קודם ציין, שבסופו של דבר, וזה דבר קיים, אולי בדמי רצינות לפי נתוני למ"ס, כי ברור שבלמ"ס נמוך לא צריך לשלם בכלל ובלמ"ס גבוה יכולים טיפה, אבל כדי שכל ילדי ישראל יעסקו בפעילות גופנית, יהיה להם לפחות חוג אחד של פעמיים בשבוע, זה חייב לקרות בבתי הספר, בפלטפורמה שזיו דיבר, ואני לא רוצה לחזור עליה פעם נוספת.

גיא דגן: אנחנו גם יודעים שככל שיותר ילדים עוסקים בספורט, בסוף גם הספורט ההישגי-התחרותי יצא נשכר, כי כשאתה מגיע בסוף לכל הילדים, בסוף אלה שיהיו בעלי יכולות, פוטנציאל, רצון, השקעה – יהיו לנו הרבה יותר ספורטאים בכל ענפי הספורט, כדי שנגיע לרמות יותר גבוהות גם ברמה הבין-לאומית, ברמה העולמית, ולכל השאר תהיה הפלטפורמה של החוג העממי.

גיא דגן: היום שיעור מאוד גבוה של ילדים עוסק בחוגי ספורט, אלה שההורים יכולים, וככל שעולים בגיל, פחות.

גיא דגן: למה פחות?

גיא דגן: ילדים נפלטים.

גיא דגן: הם מגלים בגיל מסוים, בדרך כלל במעבר לחטיבת הביניים או במהלך חטיבת הביניים שהם לא ברמה מספיק טובה, הם לא מוצאים את עצמם ברמה הישגית, אבל גם אין להם שום אפשרות עממית בענפי הספורט.

גיא דגן: מה שאנחנו עושים כרגע עם כדורגל 5 על 5 ופוטסל זה בדיוק לתת מענה, שהחלטנו שיהיו כאלה שאין להם כרטיס ליגה, שהם לא משחקים בקבוצות, כדי לא לתת עוד לאותה אוכלוסייה, לאותם תלמידים, כדי לאפשר.

גיא דגן: אני מאוד מאוד מאמין בזה, אני מאוד מאמין שחוג צריך להיות לכל תלמיד.

גיא דגן: כמובן בסוף זה משאבים.

גיא דגן: דיבר על זה אבי קודם, היום אנחנו נמצאים במערכת יחסים ושיתוף פעולה מצוין בין הפיקוח על החינוך הגופני לבין מינהל הספורט.

גיא דגן: בכל הרמות, בכל התפקידים, עושים דברים ביחד, רוצים לעשות הרבה יותר.

גיא דגן: צריך לדבר גם בנושא המשאבים.

גיא דגן: הרי התאחדות הספורט לבתי הספר קמה כשהיינו משרד אחד, משרד החינוך, התרבות והספורט.

גיא דגן: המשרדים, מסיבות שכולם מבינים למה, התפצלו.

גיא דגן: אנחנו עושים את האיחוד.

גיא דגן: מבחינתנו המשרדים לא מפוצלים, אנחנו עושים את האיחוד.

גיא דגן: האיחוד הזה, הפלטפורמה זה התאחדות הספורט לבתי הספר.

גיא דגן: התאחדות הספורט לבתי הספר מכניסה את כל ענפי הספורט בלי לשגע סדר-יום של מנהל, לדעת לעבוד בכללים של מערכת החינוך.

גיא דגן: אני מניח שאחריי ידברו גם החברים פה מהאיגודים, בסוף אותו איגוד עושה את הפעילות באמצעות התאחדות הספורט לבתי הספר, מחליף את האגודה, בונה את התשתיות, בונה את המסות הגדולות עבור המצוינות לאחר מכן.

גיא דגן: אלה דברים שנורא חשוב לדבר עליהם.

גיא דגן: יש עוד המון נושאים, ואני אתייחס אליהם בהמשך, כדי שגם אנשים אחרים פה יוכלו להתבטא.

גיא דגן: תודה.

סימון דוידסון: תודה רבה, גיא.

סימון דוידסון: אמרת פה משפט שעברנו אותו, אבל הוא הכי חשוב בסוף.

סימון דוידסון: אם אנחנו נדע לחבר את מערכת החינוך עם משרד הספורט, עם העמותות, עם מרכז הטניס הישראלי, עם כל מי שרוצה לעשות טוב לספורט הישראלי – אני אגיד לך, הייתי מנהל אגודה הרבה שנים, לא נתנו לי להיכנס לבית הספר לדבר על הענף שלי.

סימון דוידסון: מה רציתי?

סימון דוידסון: לבוא להיכנס ולהגיד: בואו לשחייה.

גיא דגן: זה השתנה.

גיא דגן: שונה חוזר מנכ"ל.

סימון דוידסון: אני אומר מה שהיה.

גיא דגן: היום זה אפשרי.

סימון דוידסון: לא בכל המקומות.

סימון דוידסון: כנראה שהמנהלים לא יודעים את זה.

סימון דוידסון: קיבלתי פניות של כל מיני גופים שלא נותנים להיכנס לבתי הספר, אבל אני לא רוצה שהם ייכנסו בצורה כזאת, אני רוצה שהם ייכנסו דרככם, אני רוצה שאתם תובילו את זה, אני רוצה שאתם תהיו עם הדגל ותובילו את הטניס, ותובילו את השחייה, ותובילו את הכדורעף, ותובילו את הג'ודו, שהכול יבוא בסוף ממערכת החינוך כצינור.

סימון דוידסון: זה מה שקורה בעולם, גיא.

סימון דוידסון: זה מה שקורה בעולם.

סימון דוידסון: אנחנו לא המצאנו את הגלגל.

סימון דוידסון: כשאני הבאתי מאמן זר לארץ.

סימון דוידסון: למה הבאתי את המאמן הזה?

סימון דוידסון: למה שילמתי לו כל כך הרבה כסף?

סימון דוידסון: כי רציתי שיבוא בן אדם שהגיע מהמערכת הכי טובה בעולם, שגידל ספורטאים אולימפיים, זכה במדליית זהב, שיבוא לפה, שיעשה לי קופי-פייסט, אני לא יודע לעשות את זה.

סימון דוידסון: אנחנו צריכים ללמוד ממה שקורה בעולם, ולעשות את זה כמעט דומה למה שקורה שם.

סימון דוידסון: זה מה שאני רוצה.

סימון דוידסון: זה הרצון שלנו.

גיא דגן: דיברו על צרכים מיוחדים, גם קוגניטיבי.

גיא דגן: אין דבר שמגיע ואנחנו לא מאשרים לעשות את הפעילות.

גיא דגן: אם אני עכשיו לוקח את המשאבים, את התקציבים שהתאחדות הספורט לבתי הספר מנהלת לעומת כמות הילדים שזוכים לקבל את אחת התוכניות או יותר, זה ניצול משאבים מרבי.

סימון דוידסון: נכון.

סימון דוידסון: זה אחד פלוס אחד – שלושה.

גיא דגן: הם רוצים להכניס עוד הרבה ענפי ספורט, קשר עם איגודים נוספים.

גיא דגן: בסוף צריך משאבים נוספים, כי המשאבים כרגע ממוצים עד תום.

סימון דוידסון: אני מסכים איתך.

סימון דוידסון: תיכף נחזור למשהו אחר.

סימון דוידסון: אני רוצה לעבור ליניב נוימן, מנכ"ל איגוד הכדורעף.

סימון דוידסון: היו פה הרבה דוברים, אני מבקש שתעשו את זה בתמצות ותגיעו לעניין, כי מתישהו יסגרו אותי פה.

יניב נוימן: תודה רבה על הזכות.

יניב נוימן: אתה שומע הרבה כדורעף לאחרונה ואני שמח.

יניב נוימן: אני אתחבר לרוב הדברים שזיו אמר.

יניב נוימן: אנחנו הענף הראשון או בין הראשונים שנכנסו להתאחדות ספורט בתי הספר, אנחנו עובדים יחד מעל 20 שנה.

יניב נוימן: ההתאחדות למעשה היא מחלקת הנוער של איגוד הכדורעף.

יניב נוימן: הפעילות הענפה בכיתות ז', ח', ט', שיתוף הפעולה עם הרשויות המקומיות, בין האיגוד לבין בתי ספר, היא מדהימה בזכות הפעילות המשותפת.

יניב נוימן: היום הצלחנו להגדיל את מספר הספורטאים בקבוצות הנערים והנערות.

סימון דוידסון: בוא, תן לי מספרים.

יניב נוימן: היום יש לנו כ-250 קבוצות בכיתות ז', ח', ט', תחת הפלטפורמה של ההתאחדות, שבעזרתם יש לנו 350 קבוצות באיגוד עצמו.

יניב נוימן: יחד יש כ-600 קבוצות, 6,000 ספורטאים שמשחקים כדורעף.

סימון דוידסון: כמה מתוכם נשים?

יניב נוימן: כמחצית נשים, כ-20% מהמגזר, מה שאנחנו מדברים עליו כל הזמן.

יניב נוימן: אנחנו למעשה בכדורעף יחד עם ההתאחדות מנסים לבצע את מדיניות המדינה, גם נשים, גם מהמגזר.

יניב נוימן: אני מתחבר רגע לנושא התקציב שדיברת עליו.

יניב נוימן: 270 מיליון שקל, שזה איגודים ואגודות, זה כולל גם את התמיכה בקבוצות בתי הספר.

יניב נוימן: זה מעט מאוד כסף.

יניב נוימן: אני יכול לציין את החיבורים בין הקבוצות של ההתאחדות של בתי הספר לקבוצות של המועדון, של הקלאבים.

יניב נוימן: יש היום זיקה וחיבור ב-90% מהמקומות והאגודות.

יניב נוימן: יש לנו היום מעל 80 אגודות.

יניב נוימן: החיבור בין הפעילות של ה-ז', ח', ט', בבתי ספר היא פעילות שהיא מתחילה תשתיתית לפעילות של האגודה.

סימון דוידסון: למה אנחנו לא מתחילים את זה יותר מוקדם?

יניב נוימן: השנה תחלנו את הפעילות בכיתות ה'-ו'.

יניב נוימן: הבנו כי טוב והתחלנו היום בפיילוט - - - שבו אנחנו מכניסים עוד 120-100 קבוצות ה'-ו', כדי להגדיל לנו את הפעילות התשתיתית, ואני מקווה שגם יהיו לזה תמיכה ותקציב.

יניב נוימן: אמות המידה, כמו שאתה יודע, קצת מקשות עלינו את הפעילות יחד עם ההתאחדות.

יניב נוימן: אני מעריך שבתוך שנה-שנתיים נוכל לרדת גם לכיתות ג'-ד', ואז לייצר פירמידה מלאה, שמתחילה בהתאחדות ועוברת לאיגוד.

זיו ישראלי: הבעיה העיקרית פה כרגע זה משאבים.

זיו ישראלי: הנכונות והמערכת יש, אבל העניין פה הוא משאבים.

יניב נוימן: אני רוצה להגיד משהו לידידך מבת ים.

יניב נוימן: אני בת ימי גאה ואני רוצה לחשוב ביחד איך מחזירים עטרה ליושנה והופכים את הכדורעף למקום חזק מאוד בבת ים.

סימון דוידסון: יש לך את סגן ראש העיר.

סימון דוידסון: הבאתי לך אותו.

סימון דוידסון: תודה רבה, יניב.

גיא דגן: במערכת החינוך ירדנו לכיתות ה'-ו', אפשרנו את זה.

גיא דגן: אני רוצה להזכיר משהו שהיה.

גיא דגן: כשהיו פרחי ספורט עבדנו גם בכיתות ג'-ד' בפרחי ספורט שלב א', ואז דיברנו על תוכנית שקראנו לה "השכלה ספורטיבית תנועתית רחבה", הבעיה הייתה אז שהמעבר בין פרחי ספורט א' ל-ב', זה היה ממערכת החינוך החוצה ממערכת החינוך, ושם הילדים התפזרו ונעלמו.

גיא דגן: כלומר, אם היינו עושים אחר כך את המעבר בתוך המערכת, הילדים היו נשארים, כי בסוף זה באותו בית ספר, עם אותם מורים, עם אותם מאמנים.

סימון דוידסון: אני אגיד לך מה טוב עם יניב, עם הכדורעף.

סימון דוידסון: ילד שנמצא בכיתות ה', מתחיל נושא של כדורעף, הילדים הטובים יבואו אחרי זה לאגודה, כי המאמנים של האגודה מאמנים בפרויקטים של התאחדות בתי הספר, יש אחרי זה מעבר לאגודה.

סימון דוידסון: ואז פעם אחת ילדים עושים ספורט, פעם שנייה אנחנו מצליחים לקלוט מצטיינים ולהעביר אותם לאגודות, ואנחנו גם עושים את זה הישגי.

גיא דגן: זו בדיוק הדוגמה.

גיא דגן: הם נמצאים בכיתות ה'-ו', בתוך בתי הספר, ואז ממשיכים בחטיבת ביניים למועדון הבית ספרי ולאגודה.

גיא דגן: זה בדיוק מה שצריך לקרות.

סימון דוידסון: אני רוצה לעבור לטניס.

סימון דוידסון: אני אגיד לך משהו על הטניס.

סימון דוידסון: עצוב מה שקורה בטניס.

אנדי רם: טניס מקצועני או טניס חובבני?

סימון דוידסון: נדבר על שניהם.

אנדי רם: בטניס החובבני המצב משמח מאוד.

סימון דוידסון: בטניס המקצועני המצב לא איי-איי-איי, ובסוף לנתח את זה אתה יודע יותר טוב ממני.

סימון דוידסון: אני רוצה לשמוע על הפרויקט שלכם, של מרכז הטניס הישראלי.

סימון דוידסון: ואחרי שתספר לי עליו יש לי שאלות לשאול.

אנדי רם: אני לא בכובע המקצועי היום, אני בכובע של מרכזי הטניס והחינוך.

אנדי רם: זה מקום שלא הרבה מכירים אותו, בטח לא אנשים בחדר ולא אנשים בישראל, וזה עצוב.

אנדי רם: בגלל זה אני פה, אז קודם כול תודה שהזמנתם אותי.

אנדי רם: סימון וגדי, תודה רבה.

אנדי רם: היו אצלנו במרכז הטניס שר הספורט חילי טרופר לא מזמן, שרן השכל הייתה אצלנו.

אנדי רם: אני עכשיו התחלתי להיות מעורב שם, כי כן חשוב לי שידעו מה זה ארגון.

אנדי רם: אני נולדתי באורוגוואי, לא הרבה אנשים יודעים, בגיל חמש עליתי לישראל, משפחה ענייה, לא היה הרבה כסף.

אנדי רם: גדלתי פה, ברמת שרת, בדירת שלושה חדרים שכורה, ישנים על הרצפה על מזרון.

אנדי רם: הבריחה הכי גדולה שהייתה לי זה מרכז הטניס בירושלים.

אנדי רם: בנו אותו בקטמון, בשכונת פשע, אנשים שם עשו סמים בשירותים, היה לי מאמן שהיה בכלא, שמו אותו שם לאמן כדי להוציא את העבריינים שהגיעו למרכז הטניס, וככה גדלתי במרכז הטניס.

אנדי רם: מבחינתי זו הייתה בריחה לצאת מהבית ולהיות כל היום בטניס, במרכז הטניס בירושלים, מי שמכיר.

אנדי רם: ככה גדלתי ילד אוהב ספורט, חולה ספורט.

אנדי רם: אגב, לא הייתי כוכב גדול.

אנדי רם: מי שראה אותי – אתם מכירים את זה כשאומרים "כישרוני", "פדרר", "איזה כישרון הילד הזה" – תמיד הייתי שמנמן כזה.

אנדי רם: פה מדברים על ספורט כדרך להיקלט בחברה.

אנדי רם: אני זוכר שבאתי לארץ והיו שואלים אותי, איך קוראים לך: הייתי אומר אנדי רם, כמו ארטיק קרטיב כזה, עם הרי"ש של דרום אמריקה.

אנדי רם: דרך הספורט נקלטתי הרבה יותר מהר.

אנדי רם: בגיל שש, שמונה, כבר הייתי בקבוצה, כמו שאמרתי לכם פורהנד, סרב, לא היו לי, אבל הייתה לי נחישות מאוד גדולה להצליח ולהיות ספורטאי.

אנדי רם: ככה גדלתי, ובגיל עשר הייתי אחד הטובים בקבוצה שלי, גדל במרכז הטניס בירושלים, גיל 12, גיל 13 כבר הובלתי את הדירוג הארצי.

אנדי רם: כשהבנתי שאני רוצה להיות שחקן מקצוען עזבתי את הבית והפכתי את זה למקצוע.

אנדי רם: בגיל 14 עברתי לפנימייה למחונני ספורט בוינגיט, שם התאמנתי כל היום, שמונה שעות ביום.

אנדי רם: מבחינתי זה היה מעבר מחובבנות למקצוענות, משעה, שעה וחצי שהתאמנתי בכל יום, התחלתי להתאמן כל יום, שמונה שעות ביום, פגשתי את יוני, והפכנו להיות מקצועניים.

אנדי רם: הסיבה שאני מדבר זה למרכז הטניס שגדלתי בו.

אנדי רם: כשאני אומר שיש לי הכול בגלל מרכז הטניס זה לא קלישאה שכולם אומרים.

אנדי רם: אישתי גדלה במרכז הטניס בערד, בגיל 15 נפגשנו באחד הטורנירים, ואז היא גדלה בוינגיט, משפחה של שלושה ילדים, עד היום אנחנו ביחד, 26 שנים.

אנדי רם: כל אחד במרכז טניס אחר.

אנדי רם: כשאני מדבר על מרכז הטניס, וזה מה שלא יודעים, יש לנו פה בישראל את מועדון הטניס הכי גדול בעולם.

אנדי רם: יש לנו פה 17 מרכזי טניס מקריית שמונה ועד ערד בדרום.

אנדי רם: יש לנו 17 מרכזים, מאות מגרשים פרוסים בכל הארץ, בפריפריות הכי קשות של ישראל, באופקים בשכונה הכי קשה, בטבריה בשכונה הכי קשה, בערד.

אנדי רם: אנשים בארצות-הברית, פילנתרופים יהודים אמריקאים, באו עם חזון לשים את הטניס, הספורט הלא נגיש, הספורט לעשירים, במקומות הכי קשים של ישראל, כדי שכל ילד בישראל תהיה לו זכות לשחק טניס ולהצליח בספורט.

סימון דוידסון: כמה ילדים משחקים?

אנדי רם: היום במרכז הטניס יש 7,500 ילדים שבאים מדי יום, בכל הארץ.

אנדי רם: יש מלא תוכניות לילדים, אנחנו עוזרים לנוער בסיכון, נערות שבאות ממשפחות מאוד מאוד קשות, נערות בסיכון מאוד גבוה.

סימון דוידסון: מתוך ה-7,500 יש ילדים בהתאחדות הטניס?

אנדי רם: בהחלט.

אנדי רם: יש.

אנדי רם: מכל ה-7,500 האלה יש הרבה שקשורים לאיגוד הטניס, שמשחקים בטורנירים.

אנדי רם: זה הקצפת של הקצפת.

אנדי רם: מתוך ה-7,500 יש כמה מאות של ילדים שהולכים לקטע תחרותי, שיש להם את החלום להיות שחקן מקצוען.

סימון דוידסון: מי מממן את הפרויקט המדהים הזה?

אנדי רם: הפרויקט הזה ממומן כמעט כולו – יש פה את מנכ"ל מרכזי הטניס והחינוך שיכול לענות על זה יותר טוב ממני – 13 מיליון שקלים בשנה מוציא מרכז הטניס בישראל מלגות לילדים בכל הארץ שישחקו טניס.

אנדי רם: ילדים עם צרכים מיוחדים - - -

סימון דוידסון: 13 מיליון שקל תרומות בשנה?

אנדי רם: מלגות שהמרכז מוציא ולא מקבל כמעט תמיכה.

סימון דוידסון: מי האנשים שתורמים את זה?

אנדי רם: יהודים אמריקאים, פילנתרופים אמריקאים, קנדים.

אנדי רם: בשבוע הבא אני נוסע לקנדה ולארצות-הברית לגייס שם כסף.

אנדי רם: מדי שנה מגייסים שם מיליוני דולרים כדי שילדים בארץ יוכלו לשחק טניס.

אנדי רם: זה משהו שהמדינה לא קשורה אליו כל כך, לא תומכת בו.

סימון דוידסון: למה?

אנדי רם: אומרים שיש דוד אמריקאי עשיר, שהוא יעשה את זה.

אנדי רם: יש פעילות שכבר נעשית 46 שנה.

אנדי רם: אגב, כל השחקנים הגדולים במדינה – עמוס מנסדורף גדל במרכז הטניס רמת השרון, אני בירושלים, יוני ארליך בחיפה, לוי ברמת השרון, שחר פאר בתל אביב.

אנדי רם: שחקנים בסוף גדלו במרכז הטניס והחינוך.

אנדי רם: הסיבה למה?

אנדי רם: אין לי סיבה, כנראה אין לנו יחסי ציבור טובים בממשלה, במשרד החינוך, הספורט.

סימון דוידסון: מה הקשר של מרכז הטניס הישראלי לאיגוד הטניס, שהוא כן מקבל כסף?

אנדי רם: מרכזי הטניס הם כאילו תחת המטרייה של האיגוד.

אנדי רם: יש את האיגוד שאחראי על כל הטניס בישראל, מתוקצב מאוד נמוך יחסית לפעילות הגדולה של מרכז הטניס.

אנדי רם: איגוד הטניס בעיקר אחראי על הטניס התחרותי, ההישגי, בזה הוא מתמקד בעיקר, ובכל הפעילויות החברתיות, הם כמעט לא נוגעים בהן.

אנדי רם: למשל ילדים עם צרכים מיוחדים, איגוד הטניס לא נוגע בזה, בנוער בסיכון, איגוד הטניס לא עושה פעילויות לנוער בסיכון.

אנדי רם: יש המון המון פעילויות שמרכז הטניס עושה כבר המון המון שנים, שהוא לא מחכה לאף אחד, הוא לא אומר: רגע, נחכה שמישהו יעשה, ואז נעשה.

אנדי רם: המרכז כבר עושה את זה שנים.

אנדי רם: פה הקריאה שלי.

אנדי רם: באתי לפה, ביקשו ממני להגיע וזה חשוב לי כדי להמשיך את זה, להגדיל את זה ולגעת בעוד ילדים.

אנדי רם: הרי יש מאות אלפי ילדים שגדלו במרכזי הטניס והחינוך לאורך 46 שנים שהמפעל הזה קיים.

אנדי רם: מי שבא עם החזון, איאן פורמן, קיבל פרס ישראל על המפעל הזה, על מרכזי הטניס והחינוך.

אנדי רם: בסוף יש פה משהו מדהים, שאין בשום מקום בעולם.

אנדי רם: אני פה בא וקורא לממשלה לתמוך, להגדיל את הפעילות הזאת.

אנדי רם: כמו שנאמר פה קודם מהפעילות של הטניס החברתי יבוא גם הטניס המקצועני.

סימון דוידסון: קודם כול, מרגש אותי לשמוע על הפרויקט.

סימון דוידסון: שמעתי את זה בפעם הראשונה בזכות גדי לפני שבוע.

סימון דוידסון: אני מבטיח – וכשאני מבטיח, אני מבטיח – אני הולך לשגע את המשרדים עכשיו, אם זה הרווחה, אם זה משרד הספורט, איפשהו אני אדע מה לעשות עם זה.

סימון דוידסון: המדינה שלנו צריכה ללמוד לחבק גופים כאלה ואנשים כאלה שבאים ועושים בשביל הילדים שלנו.

סימון דוידסון: זה אבסורד שגוף כזה לא מקבל תמיכה.

סימון דוידסון: זה אבסורד.

סימון דוידסון: אני לא יודע איך נעשה את זה, אבל אנחנו נעשה את זה.

סימון דוידסון: זה פעם אחת.

סימון דוידסון: פעם שנייה, לגבי המתקנים עצמם, מגרשי הטניס, זה של העירייה?

סימון דוידסון: זה גם תרומות?

סימון דוידסון: אתם בונים את זה?

סימון דוידסון: איך זה עובד?

ארז וידר: זה נבנה לאורך 46 שנה.

ארז וידר: חשוב לי להגיד שאיאן פורמן קיבל את פרס ישראל לחינוך ולא לספורט, כי הילדים המיוחדים, שאנחנו קוראים להם ככה, שהם כל כך קרובים לליבנו, זה 1,700 ילדים, 1,800 ילדים, שבאים משכונות קשות.

ארז וידר: עם הבנות אנחנו בכלל לא עובדים מול ההורים, כי הוציאו אותן מהבית, והן מקבלות אצלנו לא רק טניס, אלא גם טניס, הן מקבלות gender specialist שמלמד אותן היגיינה נשית, לא נעים להגיד פה בכנסת את המילה הזאת, או איך אומרים לגבר לא.

ארז וידר: יש לנו עובדים ששוקי אמון עליהם, שעושים עבודה מדהימה עם כל אותם ילדים מיוחדים, 1,700.

ארז וידר: הם לא משלמים כלום, הכול ממומן מתורמים באמת נפלאים שיש לנו.

סימון דוידסון: איך אתם יודעים למי לעזור?

סימון דוידסון: דרך הרווחה הם מגיעים אליכם?

ארז וידר: כן.

ארז וידר: כמו שאמרת, יש רשויות מקומיות שאימצו אותנו, וכשאנחנו מגיעים הן עוזרות לנו מאוד.

ארז וידר: בקריית שמונה למשל המרכז שהוקם, נדמה לי שזה אחד מהמרכזים הראשונים, יש שם מעל 110 ילדים משכונות מצוקה, שאנחנו נוגעים בהם.

ארז וידר: זאת עירייה שכל כולה עוזרת לנו.

ארז וידר: שם במקרה הקרקע שייכת גם לנו, ויש הקצאה לאורך שנים.

ארז וידר: לאורך 46 שנים יצרו הרבה מאוד מודלים בחלק מהמקומות.

ארז וידר: נכנסנו לאחרונה לנהריה, ראש העיר שם רץ איתנו כתף אל כתף, פשוט נתנו לנו ארבעה מגרשים, עכשיו הגדלנו אותם לשישה.

ארז וידר: הבטיחו לעשות לנו מצ'ינג, שעל כל ילד שאנחנו נביא לטיפול בילדי הרווחה, העירייה תיתן כסף לעוד אחד.

ארז וידר: אנחנו מחפשים שותפים בכל מקום שאנחנו באים.

ארז וידר: אולי זה מה שאנדי ניסה להגיד.

ארז וידר: אנחנו מחפשים פה שותפות להצלחה.

ארז וידר: אני רק שנתיים, ההצלחה היא של קודמיי, אני רק מנסה להמשיך ולרוץ עם הדגל הזה קדימה.

ארז וידר: זה ארגון מדהים, 300 עובדים שקמים בכל בוקר בשביל ילדי ישראל נטו.

ארז וידר: זה ארגון ללא כוונת רווח, כל שקל שמושקע הולך לילדים, למאמנים.

ארז וידר: גם אצלנו יש מאמנים שלפעמים נשחקים, ויש בעיות של חוגים כרגיל, אבל רוב רובם של המאמנים אופטימיים, חיוביים, עם לב גדול.

ארז וידר: זה הדנ"א של הארגון הזה, ואת זה אנחנו מחפשים ובונים לאורך זמן.

סימון דוידסון: תודה רבה.

סימון דוידסון: דן דקל, אני רוצה לשמוע אותך ממש בקצרה.

סימון דוידסון: נפגשתי עם דן בשבוע שעבר, בגלל זה אתם נמצאים פה.

סימון דוידסון: יש לי את התשוקה הזאת לספורט, אתם רואים, אבל כשאתה נפגש עם בן אדם ואתה מסתכל לו בעיניים, ואתה רואה כמה הוא רוצה לעשות למען ילדים, רציתי לחבק אותך באותו רגע.

סימון דוידסון: אני רוצה לשמוע ממך לגבי הנושא הזה שאתה נמצא בו היום במרכז הישראלי, ממש בקצרה, ואחרי זה נעבור לאבי, הוא רוצה להתייחס לגבי הטניס.

סימון דוידסון: בבקשה.

דן דייקר: תודה, אדוני היושב-ראש, סימון דוידסון, אני פה כיהודי, עכשיו ישראלי אחרי 31 שנה.

דן דייקר: עליתי ארצה בגלל מרכזי הטניס והחינוך.

דן דייקר: עמדתי כנער בן 14, באצטדיון "פורסט סטיל", ב-1976, פגשתי את איאן פורמן חתן פרס ישראל.

דן דייקר: אז לא כל כך ידעתי מה זה ישראל, מה זה ציונות, מה זה משהו במזרח-התיכון, והיום ברוך השם בזכות מרכזי הטניס והחינוך – הייתי שחקן טניס NTA, שיחקתי ברמה די גבוהה – כשלמדתי איך טניס יכול לשנות חיים של אלפי ילדים, ביקרתי פה בישראל.

דן דייקר: עשיתי תערוכות עם עמוס מנסדורף וגלעד בלום בארצות-הברית כדי לגייס כסף, הייתי מעורב בגיוס של הרבה מאוד כסף בארצות-הברית, ובסוף באתי בעצמי כדי לגדל פה משפחה בהשראה של מרכזי הטניס והחינוך ויכולתם לעשות חברת מופת.

דן דייקר: מה שעשינו מאז הסכמי אברהם זה סוג של נס במזרח-התיכון, כי קיבלנו פניות שקטות מראשי העיר מהמגזר הערבי פה בישראל, ונענינו מיד.

דן דייקר: הדבר המדהים שאנחנו עכשיו גם בטייבה, גם ברהט, ויש לא מעט ערים ומועצות אחרות במגזר הערבי והדרוזי.

דן דייקר: אחד מהמרכזים הוא בסאג'ור כבר הרבה זמן, אבל אני מדבר על המגזר הערבי, אנחנו מקבלים טלפונים, ארז ואנדי ושוקי מקבלים טלפונים כל יום, כי הם רואים את התוצאות והם מאמינים בסלוגן שלנו, שזה לא רק מילים.

דן דייקר: אנחנו יוצרים אלופים ואלופות לחיים.

סימון דוידסון: כל הכבוד, דן.

סימון דוידסון: באמת מחיאות כפיים.

סימון דוידסון: לפני שאבי מדבר, יש את תוכנית החומש, 700 מיליון שקל, חייבים להתחבר לנושא הזה, ודרך תוכנית החומש לעזור להם להגדיל את מספר הילדים בחברה הערבית.

סימון דוידסון: זה בדיוק הדברים שיצילו את הילדים שלנו.

סימון דוידסון: אבי, בבקשה.

אבי בנבנישתי: הרמת לי להנחתה.

אבי בנבנישתי: מה שרציתי לומר שתוכנית החומש, בהובלה של השר והחלטת הממשלה, בהחלט מתכתבת עם הנושא של הטניס, כולל הנושא של תשתיות, כולל הנושא של הקמת קומפלקסים של מגרשי טניס כתיק מוצר ייעודי, לחברה הערבית על רבדיה השונים, לדרוזים, לערבים, לבדואים ולדרוזים בגולן.

אבי בנבנישתי: וזה ממש מתכתב עם התוכניות שלנו.

ארז וידר: השבוע נכנסנו למסעדה, שני מגרשים.

אבי בנבנישתי: נכון.

אבי בנבנישתי: תקציבים שאנחנו הבאנו, בהחלט.

אבי בנבנישתי: אני רק רוצה לומר לך, אנדי, שעשינו שיתוף פעולה גדול מאוד עם מרכז הטניס ב-800 גני ילדים, בפרויקט של טניס בגני הילדים, בהשקעה גדולה מאוד של משרד התרבות והספורט, במגרשים היפהפיים בקריית שמונה, ביוקנעם, והלוואי ואפשר יהיה להמשיך את הפרויקט הזה, וכמו שחבר הכנסת סימון דוידסון אמר, שתהיה המשכיות והילדים האלה בסופו של דבר יגיעו ויירשמו באיגוד הטניס.

אבי בנבנישתי: ומשפט אחרון לסיכום בנושא של הטניס.

אבי בנבנישתי: השקענו במרכז הטניס באליפות בין-לאומית של טניס כיסאות גלגלים קרוב למיליון שקל, כדי לשדרג את המתקן שלא היה נגיש.

אבי בנבנישתי: הצלחנו להביא את האליפות הבין-לאומית, אליפות העולם, לפה.

סימון דוידסון: כל הכבוד.

סימון דוידסון: אנחנו נחזור אליכם.

סימון דוידסון: אני רוצה בבקשה לתת רשות דיבור לחאמד ולאורנית, נציגי הרשות המקומית.

סימון דוידסון: נתחיל עם אורנית.

אורנית שוורץ: צוהריים טובים לכולם, באמת כבוד להיות כאן.

סימון דוידסון: כבוד לנו שאת פה.

סימון דוידסון: ספורטאית בסדר הגודל שלך, כבוד שלנו.

אורנית שוורץ: תודה.

אורנית שוורץ: נאמרו כאן המון דברים מאוד חשובים.

אורנית שוורץ: אני רוצה קצת להחזיר את הדיון למקום של בתי הספר.

אורנית שוורץ: הנושא של בתי הספר הוא נושא מאוד חשוב ורגיש מבחינתי.

אורנית שוורץ: בעברי הייתי מורה לחינוך גופני.

אורנית שוורץ: דיברת על שחיקה במערכת החינוך, אז גם לי זה קרה.

אורנית שוורץ: שבע שנים ברמלה, בחוץ, אין מתקנים, לא פשוט.

אורנית שוורץ: עברתי כמורה לחינוך גופני גם ביסודי, גיא דגן היה אז המפקח שלי.

אורנית שוורץ: עברתי לגילאי ז'-ט', חטיבות הביניים, תיכון, לא פשוט.

אורנית שוורץ: איך עושים?

אורנית שוורץ: איך מכניסים?

אורנית שוורץ: איך דואגים שלאותם ילדים, לקהל השבוי, יהיה יותר ספורט בבתי הספר?

אורנית שוורץ: יחד עם זה שהייתי מורה לחינוך גופני עבדתי באגף תרבות וספורט ברמלה כרכזת ספורט לבתי ספר.

אורנית שוורץ: זכיתי להוביל מספר פרויקטים מהתאחדות הספורט לבתי הספר, אם זה פרחי ספורט, אם זה פרויקט "זוזו", המון המון פרויקטים שהכנסנו את הפעילות הגופנית לתוך בתי הספר, לתוך מערכת השעות עם שיתוף פעולה מאוד חשוב עם המורים, מנהלים ועמותות הספורט.

אורנית שוורץ: אותו מדריך שמאמן אחר-הצוהרים בבלתי פורמלי נכנס לבית ספר בפורמלי.

אורנית שוורץ: דיברת על זה שקשה לאותו מאמן שנמצא באגודות אחר-הצוהריים להיכנס לבתי הספר, אז אנחנו בחיבור הזה, במשולש הזה, שהוא בעיניי משולש הזהב.

אורנית שוורץ: קח את המשולש של התאחדות הספורט יחד עם העמותות והאיגודים, יחד עם בתי הספר, איך אנחנו יוצרים את זה, ואגף חינוך, הרשויות – איך אנחנו יוצרים במשולש הזה משולש זהב כדי להביא את אותו ילד שנמצא במרכז.

אורנית שוורץ: שים את הילד במרכז, מסביבו יש את כל הגופים שאמורים לדאוג לו, איך אנחנו מייצרים את זה שהילד ייחשף לכל כך הרבה אפשרויות?

אורנית שוורץ: העולם היום נותן לילד כל כך הרבה גירויים, איך אני מביאה ומנגישה לו ומעודדת אותו למצוא את הכישרון שבו?

אורנית שוורץ: סיפור אישי.

אורנית שוורץ: יש לי ילדה בכיתה ב'.

אורנית שוורץ: הילדה שלי באה אליי לפני שבוע: אימא, אני רוצה לעשות טאקוונדו.

אורנית שוורץ: מה לי ולטאקוונדו?

אורנית שוורץ: אין לי מושג, היא לא ראתה, לא מכירה, לא אבישג סומברג ולא שום דבר.

אורנית שוורץ: היא הגיעה לבית ספר, יש חוג.

אורנית שוורץ: עשתה פעם אחת, רוצה.

אורנית שוורץ: זו הדרך שלנו היום להגיע לכל ילד וילדה ולגרות להם את המקום הזה שרוצים לעשות ספורט.

אורנית שוורץ: דיברנו על כיתות ה'-ו', מאוחר מדי.

אורנית שוורץ: איך אנחנו מביאים תקציבים לילדים בכיתה א' ו-ב'?

אורנית שוורץ: איך אנחנו יוצרים תרבות ספורט?

אורנית שוורץ: יש לי תפקיד נוסף, אני יושבת-ראש ועדה מקצועית בכדורסל נשים בארץ.

אורנית שוורץ: יש לי שם כל מיני בעיות אחרות.

סימון דוידסון: קיבלתי מכתב מכם.

אורנית שוורץ: אני יודעת.

אורנית שוורץ: לא נדבר על זה היום, זה דיון אחר.

אורנית שוורץ: אני שוברת את הראש איך אני יוצרת תרבות ספורט.

אורנית שוורץ: אם אני מדברת על כדורסל נשים, אני חושבת שהבעיה היא הרבה יותר רחבה.

אורנית שוורץ: זיו דיבר קצת על כל הנושא של איך אני מלמדת את הילדה שלי, ואנחנו מדברים על ילדי ישראל, לצפות בספורט ולא לצפות בסלולר.

אורנית שוורץ: איך לבוא?

אורנית שוורץ: איך לעודד?

אורנית שוורץ: איך לדבר?

סימון דוידסון: קודם כול שערוץ 5 יאפשר את הדבר הזה, שיהיה אפשר לראות ספורט.

סימון דוידסון: הם לא מאפשרים.

אורנית שוורץ: זה נכון.

אורנית שוורץ: אצלי בכלל יש פרסומות שקופצות שלא נותנות לראות.

אורנית שוורץ: איך אני מייצרת את תרבות הספורט?

אורנית שוורץ: אני חושבת שזה מתחיל גם בבתי הספר, אין מה לעשות.

אורנית שוורץ: אני היום מנהלת מחלקת ספורט ביהוד-מונוסון.

אורנית שוורץ: דיברתי על רמלה, דרך אגב, אז אם אני עושה חיבור, הגעתי ליהוד-מונוסון, נתקעתי.

אורנית שוורץ: באתי להתאחדות ואמרתי לזיו שאני רוצה "זוזו" ביהוד-מונוסון, הוא אמר לי: אין לי כסף.

סימון דוידסון: למה?

סימון דוידסון: כי העירייה לא מוכנה?

אורנית שוורץ: לא.

זיו ישראלי: יש תקציב מוגבל לדבר הזה, והוא מנוצל במלואו.

זיו ישראלי: כדי לפתוח ולהגיע לעוד רשויות מקומיות, אתה צריך עוד משאבים.

גיא דגן: צריך לסגור ברמלה כדי לפתוח ביהוד.

אורנית שוורץ: אני עכשיו נמצאת בנקודה שעברתי מרשות שהיא בלמ"ס 4 לרשות שהיא בלמ"ס 8, אז אני נתקעת בעוד הרבה בעיות אחרות, גם בעיות של מתקנים.

סימון דוידסון: בלמ"ס 6 נגמר הכסף.

אורנית שוורץ: עיר שנמצאת בלמ"ס 8 זה לא אומר שהיא עיר באמת עשירה.

אורנית שוורץ: זה שהיום הגשתי בקשה לבנות עוד שני אולמות ספורט, ולא קיבלתי אפילו אחד, זאת אומרת, שאני נמצאת בבעיה של מתקנים.

אורנית שוורץ: אם אתם מדברים על ענף הכדורעף למשל, אין לי אולמות ספורט שמחוברים לבתי הספר כדי לפתוח את זה.

אורנית שוורץ: יש לנו המון המון בעיות.

אורנית שוורץ: בסופו של דבר אם אני רוצה לחדד, איך אנחנו מצליחים ליצור מכיתה א', ואפילו לפני זה, כבר בגן, את האוריינטציה הזאת לספורט?

אורנית שוורץ: איך אנחנו יוצרים תרבות ספורט שהיא לא רק ברגליים, אלא היא גם בעיניים, שהיא גם ערכים לספורט?

אורנית שוורץ: זאת אומרת, שכל אבא ואימא ירצו שהמודל לחיקוי בסופו של דבר יהיה אנדי רם, ירדן ג'רבי, לינוי אשרם, אותם אנשים שמייצגים את הערכים – חס וחלילה אני לא פוגעת באף אחד שמגיע מתרבות הריאליטי, כבודם במקומם – אני הייתי מעדיפה כרגע לראות איך אני מייצרת כאן דור שמסתכל על זה, וזה רק תקציבים, אם זה למתקנים, אם זה לפרויקטים.

אורנית שוורץ: בתי הספר עמוסים, מנהלים עמוסים בדברים.

אורנית שוורץ: אני חושבת שהתאחדות הספורט יודעת לעשות ולפצח את הדבר הזה שנקרא רשות מקומית, משרד החינוך, הפיקוח על החינוך הגופני, משרד הספורט, יחד עם בתי הספר, ילד במרכז – איך אני יוצרת לו פרויקט גדול בנושא הזה?

סימון דוידסון: תודה רבה.

אורנית שוורץ: משהו אחד חשוב.

אורנית שוורץ: בכל זאת אני האישה הראשונה שדיברה כאן.

אורנית שוורץ: איך אנחנו מגיעים לאותן אוכלוסיות מוחלשות?

אורנית שוורץ: איך אנחנו מייצרים יותר?

אורנית שוורץ: זה רק על ידי הקהל השבוי הזה.

אורנית שוורץ: אני יכולה לפתוח לאותה ילדה וגם לאוכלוסיות נוספות את האופציה לעשות ספורט, שאולי אבא ואימא לא דורשים את זה ולא מבקשים מהם לעשות את זה, אני רוצה את הכניסה הזאת לבתי הספר, אני רוצה את הפרויקטים בתוך בתי הספר.

סימון דוידסון: תודה רבה.

סימון דוידסון: חאמד, בבקשה.

חאמד אבו אלקיעאן: שלום לכולם.

חאמד אבו אלקיעאן: אני מנהל מחלקת הספורט ביישוב חורה, הפריפריה של הפריפריה.

חאמד אבו אלקיעאן: אם כבודו דיבר על הפערים שיש בין מדינות העולם לביננו, לבין המדינה, אז יש גם פערים בין הפריפריה לפריפריה, החברה הבדואית, אבל אני לא בוכה, כי אם יש רצון, יש הכול.

סימון דוידסון: מאיפה אתה בארץ?

חאמד אבו אלקיעאן: מחורה.

סימון דוידסון: איפה זה?

חאמד אבו אלקיעאן: חורה זה יישוב על כביש 31, בין מיתר לערד.

חאמד אבו אלקיעאן: אם יש רצון, יש הכול, ואני לא בוכה, כי מכלום אני עושה המון.

חאמד אבו אלקיעאן: אני גם שופט כדורגל ואני חבר ועד איגוד שופטי הכדורגל בישראל, אז אני גם מייצג את השופטים במדינה.

חאמד אבו אלקיעאן: אני אדבר על המעט מכלום, מה שאנחנו עושים.

חאמד אבו אלקיעאן: אני אדבר על נקודות שיש לנו את החיבורים עם התאחדות בתי הספר לספורט.

חאמד אבו אלקיעאן: אלמלא התאחדות הספורט בבתי הספר, לא היו לי חוגים, כי משרד הספורט לא מימן חוגים.

חאמד אבו אלקיעאן: לכן מבחינתי זה חוגים.

חאמד אבו אלקיעאן: הילדים אצלנו לא משלמים לחוגים, כי אין להם מאיפה לשלם חוגים, כי אנחנו בלמ"ס 1, יש אצלנו 90% גבייה, אבל כולם מקבלים הנחה של 90%, כלומר סך כול התקציב, הפעולות שלנו מהרשות, זה 5 מיליון שקל, אז תיתן לרווחה או תיתן לחינוך או תיתן לספורט.

חאמד אבו אלקיעאן: אנחנו כן משתדלים, אנחנו עושים.

חאמד אבו אלקיעאן: אני אדבר על מה שאנחנו עושים יחד עם התאחדות הספורט בבתי הספר.

חאמד אבו אלקיעאן: יש לי פרויקט "זוזו", שפעילים בו 500 ילדים וילדות.

חאמד אבו אלקיעאן: יש לי פרויקט "שווה בספורט", שלראשונה בדואיות משחקות כדורגל.

חאמד אבו אלקיעאן: ילדות משחקות כדורגל, שבע קבוצות, לא מעט קבוצות של "שווה בספורט".

חאמד אבו אלקיעאן: יש לי פרויקט שהוא "חיים משותפים", שזה מפגשים של יהודים וערבים ביחד, שאנחנו נפגשים פעם בחודש.

חאמד אבו אלקיעאן: יש לי מועדונים בית ספריים בכיתות ה'-ו', הפיילוט שאנחנו עושים בשבעה בתי ספר, ויש לי עוד מועדונים בית ספריים בכיתות ז'-ח' בענפים של כדורסל, שזה סטריטבול, פוטסל, בדמינטון, טניס שולחן, והיה לנו כדורעף אבל סגרנו את זה, מאחר שהכדורעף מצריך כל כך הרבה נסיעות והסעות ואין לנו תקציבים להסעות, וזה חבל.

חאמד אבו אלקיעאן: אני מאמין בדרך של התאחדות בתי הספר, כי היא יוצרת לנו את החיבור בין הרשות המקומית, שאני מנהל המחלקה, לבין החינוך הגופני, דרך בתי הספר.

חאמד אבו אלקיעאן: אם אנחנו מדברים על החינוך הגופני, ואני אשמח אם תהיה ועדה לחינוך גופני שאני כן יהיה שותף - - -

סימון דוידסון: נזמין אותך ב-8 במרץ לכנסת.

חאמד אבו אלקיעאן: בשמחה רבה, כי יש לי המון מה לדבר, כי החינוך הגופני במגזר הבדואי, יש הרבה מה לדבר עליו.

חאמד אבו אלקיעאן: עוד נקודה, אני אדבר על החיבור שלנו עם התאחדות בתי הספר, שזה נתן לנו הזדמנות שווה, במיוחד לבנות.

חאמד אבו אלקיעאן: היום יש לי 200 בנות פעילות בספורט.

חאמד אבו אלקיעאן: אם לא היה לי, לא הייתי יכול.

חאמד אבו אלקיעאן: למה?

חאמד אבו אלקיעאן: כי דרך בתי הספר אני כן יכול לעשות פעילות ספורט, כי יש לי את המרכיב של ההסעות.

סימון דוידסון: תודה, חאמד.

סימון דוידסון: תודה רבה.

סימון דוידסון: צר לי, אנחנו פשוט לחוצים בזמן.

חאמד אבו אלקיעאן: משפט אחרון.

חאמד אבו אלקיעאן: חברים, נעשים דברים מדהימים בחברה הבדואית בנגב, ולא כפי שהתקשורת מציירת את הבדואים.

חאמד אבו אלקיעאן: הקומץ הקטן נמצא בכל חברה, ולא רק במגזר הבדואי, ואני מזמין אתכם לרדת לנגב, למגזר הבדואי, ותראו במו עיניכם מה נעשה במגזר הבדואי בנגב.

חאמד אבו אלקיעאן: תודה רבה לכם.

סימון דוידסון: יישר כוח.

סימון דוידסון: כל הכבוד.

סימון דוידסון: קרן, תעשי את זה מאוד בקצרה, אני אגיד לך למה, כי הולך להיות דיון מיוחד על הספיישל אולימפיקס פה בכנסת, בגלל זה אני מחכה הרבה מאוד זמן לשיחה איתך.

סימון דוידסון: יש לנו בתוכנית דיון מיוחד בנושא של הספיישל אולימפיקס.

קרן שרעבי: נהדר.

קרן שרעבי: תודה רבה, היושב-ראש, כבוד גדול להיות פה יחד עם השותפים.

קרן שרעבי: אני רוצה לחזק דבר ראשון את מה שאמרתם על חוג לכל ילד.

קרן שרעבי: חוג לכל ילד כולל גם את האוכלוסייה שאני מייצגת, שזאת אוכלוסייה של המוגבלויות עם מוגבלויות שכליות, התפתחותיות ותקשורתיות, שקיימת גם בחינוך המיוחד וגם יש פוטנציאל מאוד גדול בחינוך המשולב.

קרן שרעבי: אמר זיו נכון, שאנחנו צריכים להרחיב את הפעילות גם בצרכים המיוחדים.

קרן שרעבי: יש היום בשילוב עם ההתאחדות 44 מועדונים כאלה, שבתוכם יש בערך 300 ספורטאים.

קרן שרעבי: הפוטנציאל שלנו הוא קצת מעל 112,000 תלמידים במערכת החינוך המיוחד, כשלכולם אנחנו צריכים לתת מענה, וזה לפי מה שאמרתם, "חוג לכל ילד", שזה כולל גם את זה.

קרן שרעבי: אם אנחנו מדברים על אורח חיים בריא ואנחנו מתייחסים לאוכלוסייה המקבילה אלינו, דיברנו על ספורטאים אולימפיים, יש ספורטאים של ספיישל אולימפיקס שמייצגים את ישראל במשחקי אליפות העולם בכל שנתיים, צריך לתת להם מענה.

קרן שרעבי: לספיישל אולימפיקס היום אין מתקן מוגדר שיכול לתת מענה לאותה אוכלוסייה.

קרן שרעבי: אם אנחנו מדברים על אורח חיים בריא אנחנו יודעים שילד עם מוגבלות שכלית, התפתחותית ותקשורתית חי 13 שנה פחות מהממוצע מהאוכלוסייה המקבילה, בנוסף לכך שהוא מתמודד ביום-יום שלו עם בעיות בריאותיות קשות, אם זה סוכרת ואם זה לחץ דם.

קרן שרעבי: זאת אומרת, אם הספורט מציל חיים, אז באוכלוסייה הזאת הוא מציל עוד יותר חיים, זה קריטי עבורם.

קרן שרעבי: לעומת זאת, ספיישל אולימפיקס היום מקדמת ביחד עם ההתאחדות וביחד עם השותפים הנהדרים שלנו במשרד התרבות והספורט, שהולכים איתנו יד ביד, מודלים אחידים שמשלבים קבוצות עם מוגבלות וללא מוגבלות.

קרן שרעבי: ואני קוראת מפה לאיגודים – מרכז הטניס הנהדר, יש לנו איתו כמעט 250 ספורטאים היום, שעושה איתנו שיתוף נהדר, אבל גם לאיגודים נוספים, לעשות שיתוף פעולה עם ספיישל אולימפיקס ולהכניס באיגודים הקיימים קבוצות עם מוגבלות וללא מוגבלות, וגם לרשויות המקומיות.

סימון דוידסון: תודה רבה, קרן.

סימון דוידסון: יש לי כמה דקות ואני נותן אותם ל"גל שלי".

גיא דגן: יש פה מורים של חינוך גופני שאולי שווה לשמוע.

סימון דוידסון: "הגל שלי", ואחרי זה המורים לחינוך גופני.

סימון דוידסון: נעשה את זה ממש בקצרה.

סימון דוידסון: אנחנו צריכים לסיים עד 15:40.

סימון דוידסון: בבקשה, ירון.

ירון וקסמן: תודה רבה, יושב-ראש הוועדה וחבר הכנסת סימון, איש יקר, שאגב הוא לא רק מדבר, הוא גם עושה, וצריך להגיד את זה.

ירון וקסמן: אני הקמתי ומנהל את עמותת "הגל שלי", שמשתמשת בגלישת גלים ככלי חינוכי.

ירון וקסמן: אני מתמקד בעיקר בנערות ונערים במצבי סיכון.

ירון וקסמן: מאוד התחברתי פה למה שנאמר על הפערים בחברה שלנו, ואני אגע גם בזה.

ירון וקסמן: אני חושב שהדיון הזה הוא דיון חשוב, הוא משמעותי, והלוואי והוא יצא החוצה ויניב פירות ויאפשר לכל נערה ונער להצליח.

ירון וקסמן: אני אגיד מהפריזמה שלי, פריזמה קטנה בענף אחד, שאנחנו מדברים על 5,000 נערות ונערים בכל רחבי הארץ.

ירון וקסמן: התחלנו בבת ים, ונמצא פה ירון לוי ידידי שעוזר לנו, ממש מדי יום, מדי שבוע, הוא מגיע ורואה, ונכנס למים.

ירון וקסמן: אני חושב שמה שקורה ב"גל שלי" זה נייר לקמוס למה שקורה לנו בחברה.

ירון וקסמן: בואו נסתכל על הקונטקסט, וזה עדיין לא עלה פה בדיון הזה.

ירון וקסמן: חבר'ה, אנחנו נמצאים בתקופה של קורונה, והיום הפערים בחברה הישראלית, אנחנו יודעים להגיד את זה, רק גדלו, ואין את האפשרות לספורט, ולא משנה איזה ספורט, זה יכול להיות שחייה, טניס – מאוד התרגשנו לשמוע פה את הסיפור – אנחנו פועלים עם כל הקשת הישראלית, אנחנו פועלים עם נערות ונערים, בנות ובנים, יהודים, חילונים, דתיים, חרדים, חרדיות.

ירון וקסמן: יש לנו אגב קבוצות של חבר'ה בדואים ואפילו קבוצה אחת של נערות בדואיות, שמגיעות ונוסעות את המרחקים המטורפים האלה.

ירון וקסמן: חבר'ה, הים, ואנחנו מדברים על מדינת ישראל, הים הוא משאב חינמי שנמצא לאורך רצועה מאוד מאוד ארוכה.

ירון וקסמן: ואנחנו חושבים שיש פה מענה מאוד מאוד משמעותי במרחב הפתוח, במרחב הבטוח אפרופו קורונה.

ירון וקסמן: מדברים פה על מספרים גדולים ותקציבי עתק, בסוף יש נערה, יש ילד, שצריכים לקבל מאיתנו, המבוגר האחראי את המענה.

ירון וקסמן: אני לא חושב שיש פה מישהו אחד שיגיד לנו לא.

ירון וקסמן: בעיניי, ואפשר להתדיין על זה, חברה נמדדת בעזרה ובסיוע שלה לחלשים.

ירון וקסמן: אני באמת קורא מכאן לכל מי שנמצא כאן, לכל השותפים, לעזור ככל יכולתם, ולכמה שיותר נערות ונערים, במיוחד נערות ונערים בסיכון מהפריפריה, מהפריפריה החברתית, מהפריפריה הגיאוגרפית.

ירון וקסמן: הדבר הזה עובד, ואני בטוח שהוא עובד בכדורעף, ואני בטוח שהוא עובד בטיפוס, ואני בטוח שהוא עובד ברכיבה על אופניים.

ירון וקסמן: אני מברך אותך, סימון, על זה שאתה מניף את הדגל ומוביל את המהלכים הגדולים האלה, ואני מודה לכל מי שנמצא פה על כל העבודה הכול כך משמעותית שאנחנו עושים ביום-יום עם או בלי משאבים.

ירון וקסמן: תודה רבה על הזמן ועל ההזדמנות.

ירון וקסמן: תודה.

סימון דוידסון: תודה לך, יש לכם פרויקט מדהים.

סימון דוידסון: אני רוצה להעביר את רשות הדיבור לפרופ' גל.

סימון דוידסון: בבקשה, שתי דקות.

גל דובנוב-רז: גם אני כמובן מודה ומתרגש כמו קודמיי, באתי בעיקר כדי לתת רוח גבית בהיבט הרפואי הבריאותי.

גל דובנוב-רז: אני מנהל מרפאות ספורט לילדים ולמבוגרים במרכז הרפואי שיבא בתל השומר, נשוי למורה לחינוך גופני, מגדל שני ילדים ספורטאים מתוך ארבעה, ויש לי פעילות ציבורית רבה בהתנדבות, כולל זה שאני יושב-ראש הוועדה רפואית של הוועד האולימפי בישראל, יושב-ראש הוועדה המייעצת במשרד הבריאות בנושא רפואת ספורט, עורך של שני ניירות עמדה מטעם האיגוד לרפואת ילדים בנושא השמנה בילדים ופעילות גופנית בילדים, חבר בשתי מועצות לאומיות במשרד הבריאות, גם רפואת ילדים, גם קידום בריאות, ואני גם חבר בכמה ועדות כרגע של משרד הבריאות שמתעסקות בנושא של מניעת השמנה, טיפול בהשמנה בילדים.

גל דובנוב-רז: יש ועדה גדולה רב-משרדית שעוסקת במיפוי של הפעילות הגופנית ואולי קידום הפעילות הגופנית של ילדי ישראל.

גל דובנוב-רז: ולמה אני מספר לכם את כל זה?

גל דובנוב-רז: כי בכל הוועדות האלה, וזיו יודע, היכן שיש הזדמנות, אני אומר כבר כמה שנים, שהאמצעי היעיל ביותר, הפשוט ביותר, להגברת הפעילות הגופנית של ילדי ישראל, הוא דרך תגבור המועדונים הבית ספריים.

גל דובנוב-רז: החשיבות הבריאותית של הפעילות הגופנית והספורט בילדים ברורה, לא צריך לדבר על זה, אבל הדבר החשוב ביותר בעידן הנוכחי זה העניין של ההשמנה.

גל דובנוב-רז: פעילות גופנית היא השחקן המרכזי בצמצום הסיכון להשמנה, וכמובן בטיפול בהשמנה, גם בילדים, גם בבני נוער.

גל דובנוב-רז: זאת מגפה גדולה בעולם וגם בישראל.

גל דובנוב-רז: יש סקרים של ארגון הבריאות העולמי שמראים כבר כמה שנים שרוב גדול של הנוער בישראל אינו פעיל כנדרש, והמיקום של ישראל ברשימה עגום ומזעזע לעומת שאר מדינות אירופה.

גל דובנוב-רז: פועל יוצא מזה שישראל היא המדינה "האירופית" עם האחוזים הגבוהים ביותר של השמנה בקרב ילדים ובני נוער, שזה פצצת זמן מתקתקת מבחינת בריאות הציבור הישראלי בעשורים הקרובים.

גל דובנוב-רז: אני מטפל בילדים עם השמנה, אבל מי שצריך לטפל בהשמנה זה המדינה.

גל דובנוב-רז: מתן אפשרויות של פעילות גופנית מגוונת, מסובסדת, בפריסה ארצית, תעזור לנו מאוד במלחמה המאוד מאוד קשה הזאת ורבת השנים.

גל דובנוב-רז: למעשה זה חלק קריטי מתוך מכלול של פעילויות שצריכות להיעשות ברמה הלאומית, כדי לצמצם את ההשמנה, וזה השלמה לתהליכים שמתרחשים במשרד הבריאות בפן התזונתי: סימון מזונות, מיסוי משקאות ממותקים.

גל דובנוב-רז: המון המון נעשה בתחום התזונה, חסר לנו מאוד הזרוע השנייה של מאזן האנרגיה הזה.

גל דובנוב-רז: יש עוד היבט, הפסיכולוגי, חברתי, סוציולוגי.

גל דובנוב-רז: וכל מה שאני אומר פה דרך אגב מוכח מדעית חד-משמעית.

גל דובנוב-רז: יש 40 תכונות אישיות שלהן תורמת הפעילות הספורטיבית, ואני מדבר ספציפית על הפן הספורטיבי, עם טיפה תחרות, טיפה חוקים, טיפה מרות.

גל דובנוב-רז: ילדים שפעילים באופן ספורטיבי עם תכונות אופי חיוביות: חוסן, ערך עצמי, קבלת מרות, יחסים בין-אישיים, עבודת צוות, צמצום אלימות, שדיברנו עליה קודם, פחות אובדנות, כשיש מועצות לאומיות שלמות שמתעסקות עם הנושא של מניעת אובדנות.

גל דובנוב-רז: בסוף הילדים הפעילים ספורטיבית יוצרים חברה טובה יותר, ואנחנו חייבים לעזור לכל ילד וילדה להיות פעילים באופן מובנה ומוסדר.

גל דובנוב-רז: החובה שלנו מעוגנת גם באמנת האו"ם של זכויות הילד, שבה נדרש להבטיח עד מרב המידה האפשרית את הישרדות הילד והתפתחותו, ושזכותו של ילד ליהנות מבריאות ברמה הגבוהה ביותר הניתנת להשגה.

גל דובנוב-רז: ברור, זה בר השגה.

גל דובנוב-רז: ושוב אני אומר, הפתרון פשוט וקיים.

גל דובנוב-רז: יש גיבוי מדעי גם לחשיבות של בתי הספר בעניין הזה, בנייר עמדה של ארגון הלב האמריקאי, שמדגיש את הכוח שלהם והיעילות שלהם בהנגשת פעילות גופנית לילדים.

גל דובנוב-רז: זה נכון גם אצלנו, והפלטפורמה קיימת, עם מגוון רחב של סיבות, הגברת פעילות של - - - הבית ספריים תסייע להעלות את כמות הפעילות הגופנית של ילדים בישראל, את שיעור הילדים שפעילים בצורה מספקת, ואין ספק שזה יתרום גם ישירות לבריאות רבה יותר של ילדים בהווה, בעתיד, לגוף לנפש, ובסוף, ברור, ליצירת חברה ישראלית בריאה יותר וטובה יותר, כמו שנאמר פה.

גל דובנוב-רז: תודה רבה על ההזדמנות.

סימון דוידסון: תודה רבה לך.

גיא דגן: אני חושב שמדובר פה על השקעה של כסף שתחסוך כסף במקום אחר.

סימון דוידסון: חד-משמעית.

גיא דגן: אתה משקיע בחינוך ובספורט, חוסך בבריאות.

גיא דגן: זה מה שגל אומר.

סימון דוידסון: סליחה שיש פה כמה שלא ידברו, אני מצטער, אבל חבר הכנסת יברקן, אחרי זה אני אצטרך לסיים את הדיון, ואני צריך לסכם אותו, כי כשמסכמים דיון, צריך להגיע עם נקודות מסוימות למשרדים מסוימים לדיון המשך או לבקשה ודרישות מסוימות.

סימון דוידסון: גדי, בבקשה.

דסטה גדי יברקן: תודה רבה, אדוני, חבר הכנסת סימון, יושב-ראש הוועדה, קודם כול אני רוצה להגיד לך תודה אישית.

דסטה גדי יברקן: קודם כול לא כחבר כנסת, כאזרח.

דסטה גדי יברקן: הבאת לפה אור.

דסטה גדי יברקן: בהתחלה כמה חברי כנסת - - -

סימון דוידסון: לא כמה.

סימון דוידסון: הרבה הסתכלו עליי כמו משוגע.

דסטה גדי יברקן: הסתכלו עליך כמו שבנושא מסוים ספציפית גם עליי מסתכלים כאיזה עוף מוזר, אבל בסוף מדינה שלמה עשתה מה שביקשתי לפני ארבעה חודשים, ביטול התו הירוק.

דסטה גדי יברקן: אני ממש שמח שאישיות כמוך, שמבין את העניין, בעיקר יודע לאן הוא הולך, סימן מטרה, ואתה מעמיד פה בשורה, ואני ממש שמח על כך.

דסטה גדי יברקן: בדרך כלל חברי כנסת, כשנכנסים, לא מסונכרנים עם עצמם.

דסטה גדי יברקן: הם לא באו במטרה מסוימת, ורק אחרי שנכנסים בודקים באיזה נושא לעסוק, ואחר כך תפסת מרובה, לא תפסת.

דסטה גדי יברקן: אתה הגעת מוכן, ורואים את זה בעשייה שלך.

דסטה גדי יברקן: לא סתם השולחן העגול הזה שנמצא כאן.

דסטה גדי יברקן: חשוב מאוד מה שאתה עושה.

דסטה גדי יברקן: אני רוצה כמה נקודות ואסיים.

דסטה גדי יברקן: במקום שבו למדתי, בפנימייה, השקיעו בספורט, אמרו: אתם תעשו כיתת ספורט, וזה היה בכיוון הפוך לחלוטין.

דסטה גדי יברקן: אני למדתי בפנימייה במקווה ישראל, היינו אז עולים חדשים, שמו את כולנו בכיתת ספורט, כי אמרו שכל האתיופים האלה יודעים לרוץ, שיביאו מדליות לבית ספר.

דסטה גדי יברקן: אמיתי, זה לא בדיחה.

דסטה גדי יברקן: שמו את כולנו לא לעשות בגרות.

דסטה גדי יברקן: התקוממנו, זה סיפור ארוך, אני לא אסיים אותו פה.

דסטה גדי יברקן: בסופו של דבר יצאנו מכיתת ספורט, עשינו בגרויות, גם ספורט עשינו.

סימון דוידסון: כמו שאני מכיר את גדי, הוא אמר: אני לא רץ, אני רוצה לשחות.

דסטה גדי יברקן: בעבר כל אחד מאיתנו, לפני העידן של הרשתות הווירטואליות, פייסבוק וכל מה שהגיע, חיי החברה שלנו היו בחוץ, במגרש.

דסטה גדי יברקן: היום לא רק ספורט אתם מנגישים, אתם בונים חיי חברה לילדים האלה.

דסטה גדי יברקן: היום האנשים יותר בודדים, ככל שיש להם יותר עוקבים בפייסבוק או באינסטגרם.

דסטה גדי יברקן: יש דיכאון ואובדנות.

דסטה גדי יברקן: מה שקורה לנוער הוא משהו בלתי יתואר.

דסטה גדי יברקן: מסגרות ספורט, מערכות ספורט שאתם עושים, זה פשוט מציל חיים.

דסטה גדי יברקן: זה לא רק ספורט, זה לא רק להביא מדליה.

דסטה גדי יברקן: מה שאתם עושים כולכם, בכל הענפים, אני מצדיע לכם, ולכן גם היה לי מאוד חשוב להגיע למפגש הזה ולהגיד לכם "כל הכבוד".

דסטה גדי יברקן: קיימתי סיור לפני שלושה שבועות במרכז הטניס הישראלי ברמת השרון.

דסטה גדי יברקן: אני אומר לכם: פשוט התמלאתי גאווה.

דסטה גדי יברקן: זה יכול היה להיות בכדורגל, זה יכול היה להיות בכדורסל, במקרה זה היה במרכז הטניס.

דסטה גדי יברקן: אני מדבר על כל סוג פעילות.

דסטה גדי יברקן: מה שראיתי שם, אמרתי שאני מרים את הכפפה הזאת.

דסטה גדי יברקן: סיפרתי את זה לך, ואתה מרים את הדבר הזה.

דסטה גדי יברקן: אני רוצה להגיד לכם: כל הכבוד לכם.

דסטה גדי יברקן: אחד הדברים שכיף פה בכנסת, לבוא לוועדות כאלה, זה שאנחנו, חברי הכנסת, נסתום את הפה, וניתן לכם פשוט לנגן.

דסטה גדי יברקן: מה שאתם עושים פה זה פשוט מנגינה, ואני מקווה שהמנגינה הזאת לא תיפסק לעולם.

דסטה גדי יברקן: ספורט זה כלי חינוכי, אין כמעט ספורט שאין בו ערכים, חינוך, מוטיבציה לחיים, מה שלא מקבלים כמעט במסגרות במערכת הפורמלית.

דסטה גדי יברקן: מה שאתם עושים פה זה לא רק כושר גופני, זה ספורט וערך לחיים.

דסטה גדי יברקן: כל הכבוד.

סימון דוידסון: תודה רבה, גדי.

סימון דוידסון: אני מסכם את הדיון.

סימון דוידסון: קודם כול, אני מברך את כל מי שהגיע לדיון הזה.

סימון דוידסון: זה דיון אחד מתוך הרבה מאוד דיונים שעוד יהיו בעתיד.

סימון דוידסון: אין זבנג וגמרנו.

סימון דוידסון: אנחנו שמים את הנושא של הספורט על שולחן הכנסת יום-יום, שעה-שעה, כשהמטרה המרכזית שלנו היא להכפיל את תקציב הספורט בתקציב הבא, 2023, שתקציב הספורט יהיה כפול ממה שהוא היום.

סימון דוידסון: שר הספורט מתחבר איתי לנושא הזה, הוא איתי יד ביד בנושא הזה, ואנחנו נעשה בכנסת מה שצריך לעשות כדי להכפיל את תקציב הספורט.

סימון דוידסון: זה פעם אחת.

סימון דוידסון: אני רוצה לברך את העיר בת ים ואת סגן ראש העיר ירון לוי על פרויקט מדהים של "חוג לכל ילד".

סימון דוידסון: הייתי מבקש שאתה תעביר מסמך של העיר בת ים לוועדה, שאנחנו נפיץ את זה בכל הארץ לכל הרשויות.

סימון דוידסון: אני חושב שזה דוגמה ומופת לכל רשות שצריכה לעשות את זה למען הילדים.

סימון דוידסון: אני מבקש לקיים שולחן עגול עם נציגים של החינוך, אוצר, ספורט, בריאות ורווחה.

סימון דוידסון: אני אזמין לדיון הזה את הפרופ' גל ונציגים נוספים שנמצאים פה, אנחנו נגיד לכם מי הם יהיו, והמטרה היא לשלב כוחות בין כל המשרדים ולהבין שזה נוגע לכל אחד.

סימון דוידסון: זה נוגע לילד המסכן שאין לו אפשרות לעשות ספורט, זה נוגע למערכת הבריאות שתחסוך הרבה מאוד כסף כשהילדים יעשו ספורט בעתיד, זה נוגע לבתי החולים שיקבלו בגיל מבוגר יותר את האנשים לטיפולים, לבדיקות וכדומה, זה נוגע לחינוך, שילדים לא ילכו לפשע ולאלימות – גם את המשרד לביטחון פנים אני רוצה בשולחן הזה – זה נוגע לכולם.

סימון דוידסון: אני מבקש מזיו ישראלי לדעת מה התוספת תקציבית שהתאחדות בתי הספר צריכה כיד להתחיל את הפרויקט מכיתה א' ולהגדיל אותו בצורה משמעותית במדינת ישראל, כפי שקודם אמרו פה, דרגת למ"ס 1 ו-2 לא ישלמו, 3 ו-4 ישלמו מעט וכן הלאה וכן הלאה, כשהמטרה הסופית שלכל ילדי ישראל, יהיה להם חוג ספורט.

סימון דוידסון: אני מבקש לדעת מה התקציב לזה, כדי שאני אוכל לגשת לשולחן עגול ולהיות מוכן לזה.

סימון דוידסון: אני רוצה לברך ולחבק את מרכז הטניס הישראלי על פרויקט יוצא דופן.

סימון דוידסון: אתם דוגמה ומופת לחינוך וספורט במדינת ישראל.

סימון דוידסון: תודה רבה לאנדי רם שהגיע לוועדה הזאת.

סימון דוידסון: אני מבקש לקיים פגישה אתכם ביחד עם גדי ולראות איך אנחנו עוזרים לפרויקט האדיר הזה במשרדים, לא רק משרד הספורט, זה יכול להיות משרדים אחרים.

סימון דוידסון: ל"גל שלי" למשל אני עוזר ברווחה, לא במשרד הספורט.

סימון דוידסון: אני אסיים בזה שהייתי מבקש מגיא לבדוק את הנושא – חשבתי על זה מזמן ופתאום זה קפץ לי – האם אפשר להעביר לגננות השתלמויות בנושא ספורט, כדי שבגני ילדים הגננות יעשו שיעורי ספורט, כי אני לא בטוח שנמצא לזה תקציב של מורים מיוחדים.

סימון דוידסון: יש שיעורים מסוימים שהן כן יכולות לעשות.

סימון דוידסון: חשוב, כמו שאמרו, להתחיל בגיל יותר צעיר.

סימון דוידסון: אני מסיים את הדיון בתפילה שאנחנו נעשה שינוי בספורט במדינת ישראל, ובעוד עשר שנים, כשנעשה את השינוי הזה, יגידו: המשוגעים האלה שישבו פה בשולחן הזה ובדיון אחר שעשיתי, יש מלא דיונים פה – המשוגעים האלה עשו שינוי לילדים כמו שהטניס עשה לשינוי לאנדי רם ולעוד הרבה אחרים.

סימון דוידסון: הזכרת את יואל רזבוזוב, אותו סיפור.

סימון דוידסון: בלי הספורט, אני לא חושב שהוא היה שר התיירות היום.

סימון דוידסון: הספורט משנה לאנשים את החיים.

סימון דוידסון: תודה רבה לכולם.

סימון דוידסון: אני מסיים את הישיבה.