ועדת ביטחון הפנים, כנסת 24, פרוטוקול מספר 49, 2022-01-10 12:45

מירב בן ארי: שלום לכולם, אנחנו פותחים את ישיבת הוועדה לביטחון פנים, היום 10 בינואר 2022, ח' בשבט, תשפ"ב.

מירב בן ארי: הנושא: הצעה לדיון מהיר בנושא: "תלמידים בלוד אינם מגיעים ללימודים עקב פחד ואימה מטרור ארגוני הפשיעה", של חברת הכנסת ג'ידא רינאוי זועבי, וחברת הכנסת אבתיסאם מראענה.

מירב בן ארי: שתי חברות הכנסת הגישו כאן דיון לוועדה שעוסקת בעיר לוד כבר תקופה, ואף תצא לסיור בשבוע הבא בלוד - מוזמנות להצטרף.

מירב בן ארי: אני תמיד מזמינה גם את מי שלא חבר בוועדה.

מירב בן ארי: ב-20 בינואר, ביום חמישי הבא, נקיים סיור ביחד עם מפקד המחוז, ביחד עם ראש העיר, כמובן, גם איתך – אי-אפשר לפספס.

מירב בן ארי: בו אנחנו נעשה המשך לדיונים שכבר מתקיימים פה על העיר לוד.

מירב בן ארי: חלק ממנה ב"שומר חומות" אבל לא רק ב"שומר חומות", גם ארגוני הפשיעה שהופכים את החיים בעיר לסיוט מתמשך עבור התושבים.

מירב בן ארי: לוד, כעיר מעורבת מתמודדת עם הפשיעה במגזר הערבי, שלצערי, נמצאת בכל המדינה.

מירב בן ארי: לוד במיוחד, בגלל אותם ארגוני פשיעה שנמצאים והופכים את החיים לסיוט עבור התושבים.

מירב בן ארי: בעקבות הסיוט שבו הם חיים, באמת, תלמידים לא מגיעים לבית-הספר.

מירב בן ארי: ארגוני פשיעה, שמבחינתי, זה כמו ארגון טרור, מקיימים פעילויות פליליות כמו: חטיפות, התנקשויות, סחיטה, עיסוק בסמים, בהברחות ובהונאות.

מירב בן ארי: הבנתי שתושבי לוד פתחו בעצומה אינטרנטית שהמטרה שלה היא "פירוק ארגוני הפשיעה והטרור בלוד״.

מירב בן ארי: אגיד לכם שעל העצומה חתמו מאות תושבים.

מירב בן ארי: הנוסח שהם חווים שנים של חוסר מנוחה בימים ובלילות, גם רוב תושבי העיר הערבים מאסו מזמן בהתנהלות חמולות הפשע.

מירב בן ארי: זיקוקים, נפצים, רימונים ומטענים קלים דבר יום יומי שבשגרה, קרטלי סמים, לצד הפרוטקשן.

מירב בן ארי: האזרחים בעצם רוצים להגן על עצמם.

מירב בן ארי: ומכיוון שהרבה פעמים אין להם את האפשרות, הם פשוט לא יוצאים מהבית.

מירב בן ארי: ואיך אמר לי ראש העיר הבוקר – זה לא הקורונה שמשאירה את האזרחים בבית, כי מסתבר שכבר מאחורי הצהריים הם נשארים בבית, וזה בעיקר הפחד והחשש מהנשק הבלתי חוקי, מארגוני הפשיעה, ומאותם סכסוכים בין עבריינים שהפכו את החיים בלוד לסיוט.

מירב בן ארי: שתדעו, אני עוקבת ומעורבת בלוד.

מירב בן ארי: המשרד לבטחון פנים יציג גם את התכנית שלו ללוד כ-safe sicty אני מצפה שחברות הכנסת יכירו את זה גם, ישמעו על התוכנית, אבל, בוא נשמע על המצב כיום.

מירב בן ארי: בבקשה ג'ידא, ראשונת המציעות.

ג'ידא רינאוי-זועבי: תודה רבה, גברתי היושבת-ראש הוועדה, על קיום הדיון החשוב הזה.

ג'ידא רינאוי-זועבי: אני פניתי אלייך וביקשתי דיון מהיר בנושא, זה היה בעקבות דיווח שמנהלת תיכון ערבי "אורט" למדעים ולהנדסה בלוד, ביקשה להעביר את הלימודים לזום - לא בגלל הקורונה, אלא לאור חשש לבטיחות התלמידים והמורים שמא ייפגעו מאלימות ארגוני הפשע בסביבות בתי-הספר.

ג'ידא רינאוי-זועבי: אני רוצה שאתם תדמיינו לעצמכם את הסיטואציה הסוריאליסטית הבלתי אפשרית הזאת, שבה מנהלת בית-ספר נאלצת להחזיר ילדים ומורים הביתה, וללמד בזום, לא בגלל המגפה הגדולה המפחידה הקורונה, אלא בגלל מגפה אחרת – מגפה שנקראת פשע ואלימות בחברה הערבית.

ג'ידא רינאוי-זועבי: מתיעוד של תלמידים וצוות הוראה, עולה כי קולות יריות הפכו לעניין שבשגרה מחוץ לכותלי בית הספר בהליכה קצרה מהבית למוסד הלימודים.

ג'ידא רינאוי-זועבי: בעקבות המצב הזה, תלמידים רבים הפסיקו פשוט להגיע.

ג'ידא רינאוי-זועבי: ההורים שלהם לא שולחים אותם לבית הספר.

ג'ידא רינאוי-זועבי: המורים והמורות פשוט לא מרגישים בביטחון מספיק כדי שהם ייצאו לעבודה.

ג'ידא רינאוי-זועבי: ההורים לא יודעים אם הילדים יחזרו הביתה בשלום, וכי המורים והמורות לא יידעו אם הם יחזרו לילדים בבטחה.

ג'ידא רינאוי-זועבי: משרד החינוך ועיריית לוד, דחו את הבקשה לקיום הלימודים בזום, והתחייבו לתגבר את האבטחה.

ג'ידא רינאוי-זועבי: גם בעקבות הפנייה נצפה רק מאבטח בודד בבית-הספר.

ג'ידא רינאוי-זועבי: אין נוכחות של משטרת ישראל.

ג'ידא רינאוי-זועבי: אני אומרת שהתפקיד של כולנו זה לשבור את מעגל הפשיעה שמוביל לנשירה, שמוביל לפשיעה נוספת, ולוודא שבתי הספר יחזרו להיות בטוחים גם לתלמידים וגם למורים ולמורות.

ג'ידא רינאוי-זועבי: אני רוצה לספר לכם על משהו בנימה אישית.

ג'ידא רינאוי-זועבי: אבל לפני כן, אני רוצה להגיד שכולנו יודעים מה הפתרונות, כולנו כבר שנים מדברים גם על הנושא של נשק בלתי חוקי, וגם הנושא של מעורבות משטרתית, וגם הנושא של אכיפה, וגם אחריות של ההורים, וגם של בית-הספר, וגם של הרשות המקומית - ואני אומרת מתי?

ג'ידא רינאוי-זועבי: אני אתמול בלילה הייתי בניחום אבלים אצל ההורים, האימא והאבא של הילד, התינוק, המלאך הזה, של עמאר אל-שייח חוג'יראת.

ג'ידא רינאוי-זועבי: ישבתי ליד אימא שלו, עיישה, בכיתי כמו שהיא בכתה, זה פשוט היה מזעזע.

ג'ידא רינאוי-זועבי: ולמה זה היה מזעזע?

ג'ידא רינאוי-זועבי: כי אני יודעת שזו לא פעם ראשונה, ואני יודעת, לצערי הרב, שזה לא יהיה פעם אחרונה.

ג'ידא רינאוי-זועבי: היא שאלה אותי - איך את יכולה להבטיח לי שלא יהיה עוד תינוק שיירצח שוב בגן השעשועים?

ג'ידא רינאוי-זועבי: ואני לא ידעתי מה להגיד לה.

ג'ידא רינאוי-זועבי: אני לא ידעתי מה להגיד לה, וזה פשוט תחושת אובדן, פשוט, לא ידעתי מה להגיד.

ג'ידא רינאוי-זועבי: מה שהכי מזעזע, זה שהתקשורת העברית שכחה.

ג'ידא רינאוי-זועבי: אם לילד קראו דני מכפר סבא - כל המדינה הייתה קמה על הרגליים, כל המדינה.

ג'ידא רינאוי-זועבי: המשטרה, היו מתפטרים.

ג'ידא רינאוי-זועבי: והייתה מוקמת ועדת חקירה – כלום.

ג'ידא רינאוי-זועבי: שכחו מעמאר.

ג'ידא רינאוי-זועבי: שכחו מעמאר.

ג'ידא רינאוי-זועבי: ואני שואלת מה האחריות שלנו?

ג'ידא רינאוי-זועבי: די.

ג'ידא רינאוי-זועבי: די.

ג'ידא רינאוי-זועבי: אני מתנצלת.

ג'ידא רינאוי-זועבי: מירב, את מכירה אותי.

ג'ידא רינאוי-זועבי: בדרך כלל אני מאוד סולידית.

ג'ידא רינאוי-זועבי: אבל פשוט אני מגיעה למצב שפשוט אין לי מה להגיד לאימא.

ג'ידא רינאוי-זועבי: אין לי מה להגיד לאימא.

מירב בן ארי: אין לך על מה להתנצל, אמרת דברים קשים.

מירב בן ארי: כולנו הקשבנו לך.

מירב בן ארי: תמשיכי.

מירב בן ארי: אני מאחורייך.

מירב בן ארי: בבקשה, אבתיסאם.

אבתיסאם מראענה: גברתי יושבת-הראש, חברות וחברים שלי לכנסת מכובדת זו, לאורחים במשרדי הממשלה, כן, זו סוגיה שאנחנו חיות איתה וחיים איתה כל כך הרבה שנים.

אבתיסאם מראענה: אני גם מאוד רוצה לקוות שאנחנו לא נחיה איתה עוד הרבה שנים קדימה.

אבתיסאם מראענה: וכן, אני מצטרפת להצעה לגבי החיים האלה צד האלימות, בטח בלוד.

אבתיסאם מראענה: אני חושבת שלוד היא אולי סוג של איזה case study מקום כזה שעושים עליו איזה פיילוט, מקום כזה קשה, יש בו יותר מדיי מרכיבים שמרכיבים מציאות כל כך טרגית.

אבתיסאם מראענה: אני דווקא עכשיו רוצה להסתכל על נקודת מבט אחרת, בעצם, נקודת המבט שבו אותם ילדים וילדות שהולכות והולכים לבית-הספר, זה קורה כדרמה אצלם בעיר.

אבתיסאם מראענה: עכשיו, מה נעשה?

אבתיסאם מראענה: ילדות וילדים זה עם סקרן מאוד.

אבתיסאם מראענה: החשיפה שלהם לעולם הפשיעה כי בסופו של דבר, זו הדרמה הכי גדולה שקורית בחיים שלהם.

אבתיסאם מראענה: דברים אחרים לא קורים, לצערי הרב.

אבתיסאם מראענה: לוד, עיר, עיר מאוד חלשה ומוחלשת.

אבתיסאם מראענה: האוכלוסייה הערבית שם היא גם חלשה.

אבתיסאם מראענה: אנחנו מדברות על התחנה, לאזור של שכונת התחנה בלוד.

אבתיסאם מראענה: בית הספר הזה שבעצם אמרו – אנחנו רוצים ללמוד בזום.

אבתיסאם מראענה: הייתי בשיחת טלפון עם תושבת המקום, ואמרה – הינה עכשיו יורים, ואפילו ירו במישהו בן 16 אתמול בערב.

אבתיסאם מראענה: אני חושבת לאיזו מין מציאות גדלים לתוכה אותם ילדים וילדות שבעצם סביבם קורית המון דרמה, הורים מפוחדים.

אבתיסאם מראענה: אני לא יודעת אם הילדים האלה חיים את הפחד, או חיים את הדרמה, את האקשיין, את הסרט, שיום אחד הם ייהפכו להיות דמויות וגיבורי על בתוך מציאות כל כך קשה וזוועתית.

אבתיסאם מראענה: הייתי רוצה לשאול שאלות.

אבתיסאם מראענה: כשיש מנהלות ומנהלי בתי-ספר באותו מקום, באותו עיר, כמו לוד, או בביר אל מכסור, שבו עמאר, הילד, נורה בגן שעושים.

אבתיסאם מראענה: אני חושבת שהגיע הזמן, שהמשטרה, משטרת ישראל, ומשרד החינוך, יישבו ביחד וכן ירעננו מחדש את תמונת המצב.

אבתיסאם מראענה: כלומר, יש בית-ספר שאומר – כל השכונה לא ישנה בלילה כי היו יריות.

אבתיסאם מראענה: אני חושבת שלא צריך להמר על חיי שום ילד או ילדה שהולך לבית-הספר שיירו בו, או שיאבד שערה אחת משערו.

אבתיסאם מראענה: ואולי צריך להעביר אותם כן לזום, ולאפשר למנהלות ומנהלי בתי-הספר שיהיה להם say בדבר הזה.

אבתיסאם מראענה: יכול להיות שכן המעורבות של הקהילה בחיי הביטחון, ביטחון הפנים, והביטחון האישי של אותה קהילה הוא קריטי.

אבתיסאם מראענה: למשטרת ישראל יש לי כמובן הערכה להרבה עבודה טובה שהם עושים.

אבתיסאם מראענה: אני חושבת שהנתק של משטרת ישראל עם הקהילה עצמה – אתה הזזת את הגבה שלך, אני לא יודעת אם אתה מסכים איתי, או לא מסכים איתי, אבל אני קוראת גם שפת גוף מה נעשה?

אבתיסאם מראענה: בכל מקרה, לא רוצה להסית את הדיון על שפת גוף, אבל רציתי להגיד שאני חושבת שזה משהו שגם ביני לבין השר עמר בר לב, יש את הדיון הזה של מעורבות של קהילות שונות בתוך העבודה של המשטרה, והיא קריטית והיא אקוטית.

אבתיסאם מראענה: אני חושבת שדיי.

אבתיסאם מראענה: סיימנו שהמשטרה תפעל כמשטרה לבד, מבלי שיהיו בעצם יחסים משותפים בינה לבין בתי ספר לראשי קהילות, שהכול חייב להיות ביחד, על מנת שהתקבלו, אולי אז אפשר לקיים מציאות יותר מיטיבה, ולקיים חיים נורמליים לאותם ילדים וילדות ובטח בבתי הספר.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: חבר הכנסת מוסי רז.

מירב בן ארי: בבקשה.

מוסי רז: תודה.

מוסי רז: בקצרה, בעצם יש שתי סיבות שבאתי היום.

מוסי רז: גם אני הייתי אתמול בביר אל מכסור, הייתי עם השר יועז הנדל.

מוסי רז: אמרתי שאם ילד בן 4, נרצח, נהרג, נרצח מכדור תועה, אז בעצם כולנו טועים.

מוסי רז: אמנם זה ב"ת" וזה ב"ט", אבל כולנו טועים אם הגענו למצב כזה.

מוסי רז: וזה אפילו לא רק על כתפי המשטרה, בטח לא על קצין אחד.

מוסי רז: ואפילו לא בטוח שעם כל החשיבות של הוועדה הזו, אנחנו צריכים לעשות אולי יום מיוחד עם דיונים בכל הוועדות, כי כמעט כל החלטה שאנחנו מחליטים פה בכנסת, ובממשלה, מבלי להאשים איש, יש לה השפעה על רמת הפשע הזו – זה גם קשור בחינוך, זה גם קשור בתקציבים, זה קשור באלף ואחד דברים.

מוסי רז: זה לא רק המשטרה - זה חייבים לדעת.

מוסי רז: אם אנחנו שומעים קריאה כזו לעזרה מלוד, היינו בלוד בזמן המלחמה במאי, ואולי לכאורה זה היה נראה רע יותר במאי, אבל זה לא היה רע יותר, משום שהיה נדמה שזה יום, יומיים, שלושה, וזה יכול לעבור.

מוסי רז: עכשיו, זה נראה כמצב הרבה יותר תמידי שאנחנו חייבים להתעסק איתו.

מוסי רז: ולכן, אם זה המצב, אני חושב שלא יספיק סיור בלוד, כמובן, המשטרה צריכה להתעורר, אבל זה לא רק המשטרה.

מוסי רז: אני גם חושב שהמשטרה משנה כיוון בזמן האחרון, רואים את זה.

מוסי רז: זה משהו יותר מעמיק, שאנחנו צריכים אולי ליזום יום דיונים מיוחד בכל ועדות הכנסת על הנושא החשוב שהעלו החברות רינאווי זועבי ומראענה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: חבר הכנסת שמחה רוטמן.

שמחה רוטמן: באתי להקשיב.

שמחה רוטמן: אני מבקשת לשמוע את רביבו, ראש עיריית לוד.

שמחה רוטמן: בבקשה.

יאיר רביבו: שלום מירב, שלום לחברי הכנסת, ראשית, אני רוצה לפתוח את הדיון ובסוף לברך, כי בסוף הדיונים שאת מייצרת הם כמו טיפות על סלע – זה כנראה לא נראה, אבל בסוף לפחות אני יכול להגיד שסוף סוף מדברים על הנושא.

יאיר רביבו: המשטרה והבט"פ אחרי ההלם שהם חטפו במאי, הם משתדלים הרבה יותר.

יאיר רביבו: אני תמיד אומר הם כשלו מאוד במאי, זו לא הייתה הפתעה, כי אני במשך שנים מתריע על הנושא הזה.

יאיר רביבו: אבל מאז מאי ניכר שהמשטרה והמשרד לביטחון פנים משתדלים יותר, ולראייה, התוכנית הטובה שהם הציגו.

יאיר רביבו: הלוואי ונראה פרות מתישהו.

יאיר רביבו: אי אפשר לתקן.

יאיר רביבו: אני מלווה את העיר בערך 20 שנה, אני מלווה מאוד גם מה שקורה בחברה הערבית, אני גם מזרחן בערבית, יש 20 שנה זילות בכל תחום הפשיעה הפלילית בחברה הערבית, ומעמד השוטר הוא לא קיים.

יאיר רביבו: בוא נודה על האמת, אם אתמול באירוע ירי, שתיכף אני אתייחס אליו, יורים כאשר עשרות שוטרים נמצאים במרחק עשרות מטרים מהאזור, העבריינים בחברה הערבית בלוד, לא סופרים את המשטרה.

יאיר רביבו: הם רואים אותם כמו שהם רואים אותי, או רואים ילד אחר, או רואים משהו זר, לא משהו שצריך להתרגש ממנו.

יאיר רביבו: לא משקשקים להם הידיים או הרגליים בבואם לירות - הם יורים בכל מצב ובכל מקום.

יאיר רביבו: אני רוצה להגיד כמה דברים קשים, ואני מבקש שייקחו אותם בפרופורציה הנכונה ובסערת הרגשות המתבקשת.

יאיר רביבו: זו לא שאלה האם בטוח ללכת לבית-הספר.

יאיר רביבו: לשאלה האם השכונות הערביות ותושביהם בטוחים בכלל בעצם קיומן.

יאיר רביבו: אתמול היה בסופר, ביום חמישי נרצח מישהו במכולת.

יאיר רביבו: דווקא אפשר להגיד, שבדרך לבית-הספר ובחזרה, אז יחסית אירוע ירי לא מתקיים בשעות היום, אלא בשעות החשכה ואילך.

יאיר רביבו: אם ניקח את ה-10 שנים האחרונות, 7,000 אירועי ירי בלוד, יש שני אירועי ירי בלוד בממוצע.

יאיר רביבו: 7,000 אירועי ירי, אגב, כולם על-ידי החברה הערבית, וכולם נעשות בשעות החשיכה, כי הפחדנים האלה, העלובים האלה, הם לא יורים ביום, הם יורים בעיקר בלילה.

יאיר רביבו: חלק מהירי, ירי אזהרה.

יאיר רביבו: חלק מהירי הוא ירי לפגוע רק על מנת לפצוע, וחלק על מנת להרוג.

יאיר רביבו: הנער בן 16, בסך הכול רצה ללכת למכולת לקנות משהו מתוק לפני הבגרות באנגלית היום.

יאיר רביבו: אתם מבינים את זה?

יאיר רביבו: מישהו מבין את זה בכלל?

יאיר רביבו: שילד הלך בערב, אמר – נקנה משהו מתוק שיהיה לי למחר.

יאיר רביבו: ושם הגיע מי?

יאיר רביבו: בן הדוד שלו.

יאיר רביבו: בן דוד שלו בא להרוג אותו.

יאיר רביבו: בן דוד שלו, אתם מבינים לאיזה שפל הגיעה החברה הערבית?

יאיר רביבו: איך יכול להיות דבר כזה?

יאיר רביבו: ואני רוצה להרגיע את חברות הכנסת שדיברו - אל דאגה, ימשיכו להיהרג אזרחים ערבים, זה כנראה שהתמונה לא תשתנה.

יאיר רביבו: אני לא רוצה שזה יקרה.

יאיר רביבו: אבל רק ביום שייהרג ילד יהודי, אז המדינה תעצור מלכת.

יאיר רביבו: עד אז לא יקרה שום דבר – ידברו, וישתדלו יותר, אבל לא תהיה מלחמת חורמה.

יאיר רביבו: המדינה לא תעצור מלכת כל עוד נהרגים ערבים בידי ערבים.

יאיר רביבו: אני אומר את זה, והדברים האלה הם חמורים וקשים, אבל זו האמת.

יאיר רביבו: אגב, אם ייהרג ילד יהודי בתל-אביב - יותר טוב, זה חלילה, לא יותר טוב, אבל כנראה יטפלו יותר.

יאיר רביבו: אם עכשיו שני העבריינים העלובים האלה, ויגיעו לאזור רמת אביב, וירו אחד על השני, והכדור יפלח את ליבו של ילד יהודי ברמת אביב, אני מבטיח לכם שתורחב מלחמת חורמה, יגוייס מילואים, וייצאו למבצע אמיתי לפתור את הבעיה.

יאיר רביבו: עד אז ימשיכו להיהרג אזרחים ערבים.

יאיר רביבו: דיברנו על זה כשהיה 100, שנה קודמת 120, השנה הבאה נפתחת בסטטיסטיקה מדהימה של 150, ושנה לאחר מכן 200 – ימשיכו להיהרג אזרחים ערבים, חברים, ונעשה קצת.

יאיר רביבו: אבל כמובן ייעצרו מעט, ובתי-המשפט ישחררו אותם מיד.

יאיר רביבו: לא השתנה דבר.

יאיר רביבו: תקראו את השפתיים שלי.

יאיר רביבו: כדאי להקשיב לי, כי אני אחד שיודע לחזות דברים, כמו שחזיתי את האירועים במאי.

יאיר רביבו: אני אומר לכם – לא יקרה דבר.

יאיר רביבו: אני שנים צועק, תאספו את הנשק בחברה הערבית, כי יבוא יום ואתם לא תשתלטו על זה.

יאיר רביבו: מה שהיום אתם צריכים להביא 100 שוטרים, מחר אתם צריכים 20 אלף שוטרים.

יאיר רביבו: אמר לי קצין משטרה בכיר אתמול.

יאיר רביבו: מה לעשות, יש 30 אלף ערבים.

יאיר רביבו: כדי למנוע שלא יהיה ירי, צריך כנראה 30 אלף שוטרים, ואי אפשר להביא 30 אלף שוטרים לשמור.

יאיר רביבו: יש פה ירי כל יום, כל יום.

יאיר רביבו: פעם בשבוע ניסיון חיסול, פעם בשבועיים רצח.

יאיר רביבו: זה פשוט מטורף.

אבתיסאם מראענה: כן.

אבתיסאם מראענה: אני לא מצליחה להבין ממך, אדוני ראש העיר.

אבתיסאם מראענה: אתה אומר שני דברים, אתה קודם כל מכליל.

אבתיסאם מראענה: יש 30 אלף תושבים בלוד, אז צריך להביא 30 אלף שוטרים, אז אתה מכליל את האנשים.

יאיר רביבו: לא.

יאיר רביבו: אני לא מכליל.

יאיר רביבו: כל 30 אלף התושבים עלולים להיפגע.

יאיר רביבו: להיפך.

שמחה רוטמן: הוא התכוון שעל כל אזרח צריך להצמיד שוטר שישמור עליו.

שמחה רוטמן: הוא לא התכוון למה שאמרת.

מירב בן ארי: כששניכם מדברים, אני לא מבינה כלום.

יאיר רביבו: בוודאי לא הכללתי.

יאיר רביבו: להיפך.

יאיר רביבו: 95% מהאוכלוסייה הם אנשים מדהימים, אנשים שרוצים להשכיל וללמוד.

יאיר רביבו: אני כל כך מצטער על זה שכל הרופאים שהשכילו ושיפרנו את נתוני הבגרות מ-0% לפני 10 שנים, ל-60% ול-70% בחברה הערבית, רובם עוזבים את העיר, אף אחד לא רוצה שחייו ייגדעו.

יאיר רביבו: אתם יודעים מה קרה בשנה האחרונה?

יאיר רביבו: לא נרצח אף עבריין.

יאיר רביבו: נרצח תלמיד בן 18, נרצח סטודנט, נרצח נהג אוטובוס, נרצח מסגר ונגר.

יאיר רביבו: נרצחו אנשים הפשוטים והטובים.

יאיר רביבו: העבריינים האלה הם גם פחדנים, אין להם עקבות יותר.

יאיר רביבו: הם לא רוצחים ביניהם.

יאיר רביבו: הם רוצחים מישהו מהמשפחה, ולא משנה מה הגיל שלו.

יאיר רביבו: לא משנה מה המגזר שלו.

יאיר רביבו: לא משנה אם הוא בן אדם טוב או לא – הם רוצחים אותו.

יאיר רביבו: אלה אנשים עלובים.

יאיר רביבו: אנשים עלובים, אני אומר לכם, זה פשוט מזעזע מה שקורה בחברה הערבית.

יאיר רביבו: והינה אני אומר חברים, אם השב"כ לא ייכנס לפה לעזור למשטרה, לא יקרה דבר.

יאיר רביבו: אתם יכולים ולהגיד עד מחר.

יאיר רביבו: שלושה חודשים אם משנים את החוק – אין פשיעה בחברה הערבית.

יאיר רביבו: שלושה חודשים.

יאיר רביבו: השב"כ יש לו יכולת מודיעינית, יכולת הרתעתית, יכולת חקירתית יותר טובה כיום מהמשטרה.

יאיר רביבו: הלוואי ונגיע למצב שהמשטרה ייקח להם פחות – חמש עד שמונה שנים להגיע ליכולות הטכנולוגיות, המבצעיות כמו של השב"כ.

יאיר רביבו: לא נוכל להמתין שמונה שנים שאלפי אזרחים ערבים ייפגעו פה.

יאיר רביבו: זה לא יכול להיות.

יאיר רביבו: ואני אומר משפט לסיום.

יאיר רביבו: החברה הערבית טעתה איתי בגדול.

יאיר רביבו: שנים אמרתי בדיוק את המשפטים האלה.

יאיר רביבו: אבל היה נוח לקיצונים להגיד - רביבו מכליל, רביבו נגד כל הערבים, ואז את כל האש – אמרו, בואו נמצא אויב משותף – יאיר רביבו.

יאיר רביבו: היום, אני מקבל עשרות טלפונים כי אני היחיד שמדבר ברור.

יאיר רביבו: אני היחיד שאומר את הדברים האלה שאף יהודי לא יכול להגיד, ובטח אף ערבי לא יכול להגיד.

יאיר רביבו: אני מדבר ברור, אני מדבר ישר.

יאיר רביבו: אני מדבר מה צריך לעשות.

יאיר רביבו: ולכן, היום אני מקבל חיזוקים שמחממים את ליבי.

יאיר רביבו: יאיר רביבו, ראש העיר, טעינו איתך.

יאיר רביבו: אתה היחידי שעוזר לנו.

יאיר רביבו: אתה הפה שלנו.

יאיר רביבו: אנחנו משקשקים בבית.

יאיר רביבו: לא יוצאים אחרי חמש מהבית, תעזור לנו, תזעק את זעקתנו, אנחנו מפחדים לדבר בכלל.

יאיר רביבו: חברים, פעם אחת צריך להגיד למדינה להתעורר.

יאיר רביבו: פעם שנייה אני קורא גם לחברה הערבית.

יאיר רביבו: אי- אפשר כל הזמן להגיד איפה המשטרה.

יאיר רביבו: הינה אני אומר את זה, אבל גם איפה אתם.

יאיר רביבו: איך יכול להיות שוויכוח על מקום ברמזור, או השפרצה על שלולית, דברים שקרו בימים האחרונים מובילים לרציחות – איך יכול להיות?

ג'ידא רינאוי-זועבי: סליחה.

ג'ידא רינאוי-זועבי: בחיים לא תשמע אותי מטילה את האחריות אך ורק על המדינה.

ג'ידא רינאוי-זועבי: גם לנו יש אחריות, אבל אנחנו לא יכולים להסתדר לבד.

ג'ידא רינאוי-זועבי: אי-אפשר להשליט סדר ברחובות של היישובים הערבים כשמתחולל שם טרור.

ג'ידא רינאוי-זועבי: אי אפשר להשליט סדר.

יאיר רביבו: המשטרה צריכה להשליט את הסדר.

יאיר רביבו: מה שדיברתי שצריך גם חשבון נפש למה כאשר כל ויכוח סתמי חייב להיגמר בנשק?

יאיר רביבו: למה אי-אפשר לדבר?

יאיר רביבו: למה אי-אפשר לפתוח מוסדות גישור?

יאיר רביבו: למה אי-אפשר לעשות יותר פנימה, שיחות?

אבתיסאם מראענה: אולי אתה צריך לעשות את זה אצלך בעירייה.

מירב בן ארי: סליחה, זה מפריע.

יאיר רביבו: לסיום.

יאיר רביבו: חברים.

יאיר רביבו: אני זועק מדם ליבי.

יאיר רביבו: הדברים הולכים ומסלימים.

יאיר רביבו: הדברים הולכים ומחמירים.

יאיר רביבו: הדבר הזה הוא נורא.

יאיר רביבו: הדבר הזה פוגע בעיר שעשתה התפתחות אדירה, גם בחברה הערבית – בתשתיות, בהסדרת שכונות, בבנייה, אבל אי-אפשר להמשיך לחיות פה.

יאיר רביבו: אני אומר שוב, אם לא נראה שהמדינה מפנה את עצמה מכל הדברים שלה, ומתעסקת רק בזה מלחמת חורמה, אנחנו נעשה צעדים שהמדינה לא תגיד שלא אמרנו.

יאיר רביבו: אנחנו נסגור את המדינה.

יאיר רביבו: תפסיקו לירות פה.

יאיר רביבו: תודה.

מירב בן ארי: רביבו, תודה.

מירב בן ארי: הדברים שלך נחרצים וברורים.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: רונן מפקד מרחב שפלה.

מירב בן ארי: בבקשה, אדוני.

רונן אבניאלי: אני מאוד שמח שהזמנתם אותי לפה, כי יש לי את ההזדמנות לבוא ולהסביר את הדברים כפי שאני רואה אותם.

רונן אבניאלי: אני מפקד מרחב שפלה, ובין היתר הערים שאני אחראי עליהם לוד נמצאת.

רונן אבניאלי: אני מראש מודה לכם שהזמנתם אותי לוועדה הזאת, משום שיש לי הזדמנות לבוא ולהסביר את הדברים כפי שאני רואה אותם.

רונן אבניאלי: הדבר הראשון, כשאני שומע אתכן מתארות את זה, אני רוצה לומר באופן חד וברור, להבדיל מאחרים.

רונן אבניאלי: יש לי אחריות מלאה שלי על כל הביטחון האישי שקורה בעיר לוד מקצה לקצה שלי ורק שלי.

רונן אבניאלי: מזה אני רוצה להתחיל.

רונן אבניאלי: אני כשאני שומע את זה, אני אפילו לא מתווכח, לא עם התחושות ולא עם ההרגשות.

רונן אבניאלי: יש לי מטרה אחת – יש לי הרבה מאוד מטרות, אבל מטרה אחת לגרום לתושבי לוד להרגיש בטוח.

רונן אבניאלי: האם אנחנו כשלנו?

רונן אבניאלי: – האם מישהו אחר כשל?

רונן אבניאלי: אני לא עושה את החשבון הזה.

רונן אבניאלי: אני עושה חשבון אחד.

רונן אבניאלי: יש לי משימה, יש לי מטרה, ואני צריך לעמוד ביעד שבו כל תלמידי בית הספר בעיר לוד הולכים לבית הספר ומרגישים בטוחים.

רונן אבניאלי: אני רוצה לומר שיש בהחלט בלוד אתגר משמעותי של פשיעה ופשיעה ברחובות, ופשיעה מאוד מסוכנת שגם משפיעה על תחושת הביטחון האישי.

רונן אבניאלי: ויש לאתגר הזה לפחות צד אחד של מענה שהוא צד העיקרי, שזה הצד של המשטרה.

רונן אבניאלי: התהליך שאנחנו עושים בעיר לוד הוא בא פעמיים.

רונן אבניאלי: פעם ראשונה – הוא בא להבטיח שבאמת כל ילד יוכל ללכת לגן ציבורי, אפרופו, גנים ציבוריים שהרשות מקימה, אני מאוד מפרגן להם על זה שהם מנסים להקים גנים ציבוריים, ומנסים לפתח את הכבישים, ומנסים לפתח את התשתיות – יכול להיות שצריכים לעשות עוד.

רונן אבניאלי: אבל המדד שלי לביטחון האישי – שכל תלמיד יילך לבית הספר.

רונן אבניאלי: שכל ילד יוכל ללכת לגן משחקים, ושכל אחד יילך לאיפה שהוא רוצה מתי שהוא רוצה.

רונן אבניאלי: ואני עושה את המקסימום כדי שזה יצליח.

רונן אבניאלי: אפרופו שכונת נווה שלום, מה שאנחנו קוראים שכונת הרכבת.

רונן אבניאלי: הנה, מה שאנחנו עושים שם בעת הזו, בחודשים האלה.

רונן אבניאלי: זאת שכונת הרכבת.

רונן אבניאלי: ככה נראית שכונת הרכבת.

רונן אבניאלי: אבל אם תסתכלו על שכונת הרכבת, במרכז שכונת הרכבת יש עיגול אדום.

רונן אבניאלי: לפני חודש מהצורך הספציפי הזה של להקנות ביטחון אישי יותר טוב לתושבי העיר, הקמנו נקודת משטרה עם 23 שוטרים, בתוכם צוות של יס"מ קבוע, שזה חריג מכל מקום אחר בארץ.

רונן אבניאלי: לא לקחנו צוותי יס"מ ו"הדבקנו" אותם לתחנה.

רונן אבניאלי: לקחנו פה צוות יס"מ, ושמנו אותו בתחנה הספציפית הזו, עם מפקד שנמצא פחות או יותר – 100 מטר, אולי הגזמתי 80 מטר מבית-הספר של "אורט" נווה שלום.

רונן אבניאלי: 100 מטר – 23 שוטרים שהם קמים בבוקר, וזה כל התפקיד שלהם - לעשות את המקום הזה הרבה יותר בטוח.

רונן אבניאלי: האם הם מצליחים מהיום למחר?

רונן אבניאלי: – לא.

רונן אבניאלי: האם זה תהליך?

רונן אבניאלי: כן.

רונן אבניאלי: אנחנו רוצים לעשות את המקסימום שיהיה יותר טוב.

רונן אבניאלי: האם אנחנו לבד? לא.

רונן אבניאלי: יש איתנו לא מעט גופים שעוזרים לנו.

רונן אבניאלי: השותפים העיקריים שלנו הם בהחלט העירייה.

רונן אבניאלי: אני לא אציין אותם בכישלונות.

רונן אבניאלי: אני לא אציין אותם בהצלחות, אני אומר שהם שותפים.

רונן אבניאלי: אפרופו, המבט שלי - האם אנחנו מקושרים עם הקהילה?

רונן אבניאלי: להערכתי מאוד, האם זה מספיק?

רונן אבניאלי: – לא.

רונן אבניאלי: אנחנו צריכים עוד יותר, אבל יש לנו קשר מצוין עם הקהילה, אני לפחות מרגיש כך.

רונן אבניאלי: כששירין יכולה להתקשר למפקד התחנה, ולבקש ממנו, או להביע בפניו את חוסר שביעות רצון שלה מהביטחון האישי, זה נראה לגיטימי לחלוטין.

רונן אבניאלי: והוא אוטומטית שם ניידת משטרה בפתח בית-הספר.

רונן אבניאלי: זה נראה לי קשר, אומנם קשר על בסיס לא טוב, אבל קשר שבין מנהלת בית-ספר למפקד תחנה, הוא קשר שמוביל לניידת משטרה.

רונן אבניאלי: האם אנחנו ממגנים את הפשע מחר בבוקר בשכונת נווה שלום ובלוד?

רונן אבניאלי: לא.

רונן אבניאלי: אנחנו עושים הרבה מאוד פעולות.

רונן אבניאלי: יש לי פה דוגמאות פשוטות.

רונן אבניאלי: סוף שבוע זה, יום חמישי.

רונן אבניאלי: אפרופו השקעה של משאבים.

רונן אבניאלי: ביום חמישי, עצרנו אדם בלוד, שתיים שהיו עם נשק, עצרנו אותם כשתפסנו אותם בפעילות יזומה שלנו.

רונן אבניאלי: עצרנו אותם כשהם הגיעו לפגוע.

רונן אבניאלי: עצרנו אותם תוך כדי עם הנשק דרוך בקנה.

רונן אבניאלי: המשכנו לעשות חיפוש בסוף שבוע, ותפשנו נשק מאולתר בעיר לוד, במקום שצמוד לעיר לוד.

רונן אבניאלי: על הגבול של העיר לוד עם רמלה, תפסנו מצבור נשקים בפעילות שראש העיר תיאר אותה קודם שגוף אחר יודע לעשות.

רונן אבניאלי: אנחנו יודעים לעשות את זה לא פחות טוב, אפילו בחלק מהמקרים יותר טוב, וזה תהליך.

שמחה רוטמן: החבר'ה עדיין במעצר?

רונן אבניאלי: כן.

רונן אבניאלי: ודאי.

שמחה רוטמן: כי מה שראש העיר דיבר עליו, זה שבתי-משפט משחררים.

שמחה רוטמן: אנחנו מכירים סיטואציות.

רונן אבניאלי: ברשותך, אני מבטיח לגעת גם בזה.

שמחה רוטמן: אנחנו פה בשביל לנסות לעזור.

רונן אבניאלי: אני רוצה לומר, שדיברת לשבור את מעגל הפשיעה, חברת הכנסת, אני מאוד מזדהה עם זה, זאת המטרה שלי.

רונן אבניאלי: לזה אני קם בבוקר.

רונן אבניאלי: אפרופו להתעורר, אני לא ישנתי הרבה לילות, אז המנגנון הזה של להתעורר לא קיים, משום שאני לא ישן – תסתכל על העיניים שלי...

רונן אבניאלי: המשטרה לא צריכה להתעורר, המשטרה נמצאת 24/7 בלוד, עם כל מה שיש לנו, והרבה יותר.

רונן אבניאלי: מאז חודש מאי, החלטה של המפכ"ל – יש מפקדה משימתית של מג"ב שעובדת בעיר לוד, עשרות שוטרים, ואני צריך להחליט כמפקד איפה אני שם אותם, איפה אני מציב אותם - האם אני מציב אותם ברמת אשכול - שצריכה תשומת לב?

רונן אבניאלי: האם במרכז העיר - שצריך תשומת לב?

רונן אבניאלי: או האם אני צריך לשים אותם בשכונת נווה שלום?

רונן אבניאלי: יש לא מעט מקומות שראוי לשים אותם.

רונן אבניאלי: בסוף, כשאני בודק את זה, הושקעו המון משאבים.

רונן אבניאלי: יש תוכנית מצוינת, לדעתי, שאמורה לתת מענה טכנולוגי עוד הרבה יותר משמעותי ממה שיש כיום יחד עם עיריית לוד, כדי לעשות את המקום יותר בטוח.

רונן אבניאלי: אני בהחלט מסכים איתך, שלשבור את מעגל הפשיעה, מצריך לפחות משולש אחד – קהילה, משטרה, רשות מקומית.

רונן אבניאלי: אני יכול לומר לחברת הכנסת, אני רואה את התמונה של הילד, ודמעות זולגות מעיניי.

רונן אבניאלי: זה הבן שלי.

רונן אבניאלי: זה הילד שלי.

רונן אבניאלי: זו המשפחה שלי, ואני לא רוצה שזה יקרה אצלי.

רונן אבניאלי: אני אעשה את המקסימום שאני יכול תחת אחריות מלאה שלי, כדי להבטיח את הביטחון יותר טוב.

רונן אבניאלי: ואם יש עוד מקום בלוד, או מנהלת בית-ספר שמרגישה לא בטוחה, אם צריך - נשים ניידות.

רונן אבניאלי: אם צריך ויש תלמיד ספציפי – גם ניקח תלמיד ספציפי לבית הספר.

רונן אבניאלי: אני לא רוצה שזה יקרה.

רונן אבניאלי: אבל אני חושב שיש חצי כוס מלאה, משום שכאשר אני מסתובב בנווה שלום, ואני מסתובב בשכונת הרכבת לא מעט, אני מגלה סיפורים מדהימים – על כך שאחוז האקדמאים בנווה שלום, הוא מהגבוהים ביותר שיש בארץ.

רונן אבניאלי: אחוז הרופאים, הוא מהגבוהים ביותר שיש בארץ.

ג'ידא רינאוי-זועבי: זה לא עוזר לנו.

רונן אבניאלי: זה עוזר, משום שזו חצי כוס מלאה, חברת הכנסת, ברשותך, אם מותר לי להגיד לא.

רונן אבניאלי: אבל זו חצי כוס מלאה.

רונן אבניאלי: יש שם משהו טוב.

רונן אבניאלי: העיר לוד – אנחנו לא נוותר על העיר לוד, ולא משנה איך יביא את זה נבחר ציבור כזה או נבחר ציבור אחר.

רונן אבניאלי: אני לא מוותר על העיר לוד.

רונן אבניאלי: אני לא מוכן לקבל את המונח כישלון, משום שזו התמודדות, התמודדות קשה, התמודדות משמעותית ואנחנו שם.

מירב בן ארי: אתה יכול לדבר על התוכניות?

מירב בן ארי: אתה מודע למה שהולך להיות בלוד?

מירב בן ארי: אולי תגיד גם על התוכנית של המשרד לביטחון פנים.

מירב בן ארי: קודם כל, יש פלוגת מג"ב שנמצאת בלוד, היא נמצאת קבוע מאז מאי?

רונן אבניאלי: חברת הכנסת, יש מפקדה.

רונן אבניאלי: זה אומר מג"ב-מרכז.

מירב בן ארי: תחנת משטרה חדשה שנפתחה ברכבת עם 23 שוטרים?

מירב בן ארי: מתי היא נפתחה?

רונן אבניאלי: בחודש שעבר נפתחה.

מירב בן ארי: מבחינת הניסיון שלך, מה השוני מאז שהתחנה הזאת קיימת?

מירב בן ארי: יש איזשהו שוני בכלל בהתנהלות?

רונן אבניאלי: רק עוד משפט אחד, ברשותך, חברת הכנסת.

רונן אבניאלי: זה לא שלקחנו שוטרים מהקיים.

רונן אבניאלי: זה לקחנו שוטרים מתחנות אחרות, ולקחנו אותם לצרכים אחרים שהם חשובים לא פחות מהצרכים של העיר לוד, וריכזנו אותם במקום ספציפי, בנקודה ספציפית במרכז השכונה, שהיא בהחלט שכונה שצריכה תשומת לב ביטחונית.

רונן אבניאלי: הפסקנו אותה ממשימות אחרות, ונתנו להם טריטוריה מוגדרת עם מפקד שזאת הטריטוריה שלו.

רונן אבניאלי: אחריות מלאה.

רונן אבניאלי: אמרתי קודם, לקחנו צוות של יס"מ, שזה חריג מאוד, והצבנו אותו בנקודה אחת, את יודעת, זה יס"מ שפלה.

רונן אבניאלי: בודדנו לוחמים ושמנו אותם שם.

רונן אבניאלי: על כל זה, יש תכנית.

רונן אבניאלי: אני חושב שהיא תכנית מצוינת שאמורה בטווח הקרוב, המשרד לבט"פ, זה כמובן משטרת ישראל, מחוז מרכז.

רונן אבניאלי: תוכנית מצוינת שמשלבת טכנולוגיה, ומשלבת משאבים מבצעיים.

רונן אבניאלי: ביחד, אני משוכנע שהיא תעשה שינוי דרמטי, ותהיה אפילו שובר שוויון ביכולת שלנו להתמודד, וזה קורה.

רונן אבניאלי: לדעתי, זה קורה בקרוב.

רונן אבניאלי: על כל זה, מערכים של משטרת התנועה.

רונן אבניאלי: על כל זה, מערכים של משרד האוצר ושל הפרקליטות.

רונן אבניאלי: אפרופו השאלה האם הם שוחררו או לא שוחררו.

רונן אבניאלי: אני, ליבי – אני איש מקצוע גם בתחום החקירות והמודיעין, אין לי שום טענה.

רונן אבניאלי: להיפך, אני מקבל רוח גבית מאיפה שאני צריך – מהפרקליטות, מגופי ביטחון אחרים.

רונן אבניאלי: אני מקבל רות גבית מבית משפט, במקום שבו אני מגיע ויש צורך.

רונן אבניאלי: איפה שאין, אנחנו יודעים להתווכח.

רונן אבניאלי: אנחנו יודעים להעיר.

רונן אבניאלי: אנחנו יודעים לערער.

רונן אבניאלי: אנחנו יודעים לעשות את כל הפעולות.

רונן אבניאלי: לגבי עניין הנשק הבלתי חוקי.

רונן אבניאלי: אני חי עם המושג הזה של לאסוף את הנשק, אני לא מכיר אותו.

רונן אבניאלי: אני חי אותו.

מירב בן ארי: אין ממי לאסוף.

מירב בן ארי: ברצינות.

מירב בן ארי: אף אחד לא מביא את הנשק שלו.

מירב בן ארי: נשק, זה סמל סטטוס.

מירב בן ארי: אם אתה לא הולך, לוקח את זה בכוח, אף אחד לא מתנדב להביא.

מירב בן ארי: זה לא איסוף של הצבא.

רונן אבניאלי: אני רוצה לומר משהו בהקשר הזה.

רונן אבניאלי: המונח הזה לאסוף נשק, או שהוא מונח ששגור אצל כולנו, הוא לא זה.

רונן אבניאלי: בהחלט, צריך לתפוס את הנשק, אבל אף אחד לא מחכה לי עם הנשק באיזושהי מגירה.

ג'ידא רינאוי-זועבי: אבל צריך לעשות את זה בצורה יזומה.

רונן אבניאלי: הנה, זאת הפעילות היזומה.

רונן אבניאלי: אף אחד מהנשקים האלה לא חיכה לי.

ג'ידא רינאוי-זועבי: אני שמעתי עכשיו על שיטה חדשה, שבה מחביאים בגינה של מישהו, לא קשור לנשק, אם-16, ואז מתחילים לסחוט אותו.

ג'ידא רינאוי-זועבי: אנשים משלמים 100 אלף שקלים, כדי שלא הסתבכו עם המשפחות פשע.

רונן אבניאלי: אז הסברתי קודם שאף אחד מהנשקים האלה שראיתם פה, אף אחד לא חיכה לי.

רונן אבניאלי: הייתי צריך להפעיל את המערכים שלי.

רונן אבניאלי: את המודיעין, את המערכים הנוספים, את הבלשים, את הסיירים, את החו"זים מלמעלה ומלמטה.

אבתיסאם מראענה: בסדר.

אבתיסאם מראענה: אבל אני יכולה, גברתי, יושבת-ראש הוועדה, להתערב בסוגיה הזאת.

אבתיסאם מראענה: אנחנו לא מלוד.

אבתיסאם מראענה: אתה לא מלוד, או שכן.

רונן אבניאלי: אני עובד בלוד.

אבתיסאם מראענה: נמצאת איתנו פידא, שהייתה לשעבר במועצה של העיר לוד.

אבתיסאם מראענה: אני חושבת שמין הראוי, במקום שכולנו נדבר מעל הראש של אותם תושבים.

מירב בן ארי: אנחנו לא מדברים מעל הראש של אף אחד.

מירב בן ארי: דיבר כאן ראש העיר.

מירב בן ארי: אף אחד לא מדבר מעל הראש.

מירב בן ארי: אני אסביר לך איך אני מנהלת את הדיונים שלי.

מירב בן ארי: בואי ואסביר.

מירב בן ארי: קודם כל, חברי הכנסת, וחברות הכנסת היוזמות מדברות.

מירב בן ארי: לאחר מכן, ראש העיר.

מירב בן ארי: לאחר מכן, משטרה.

מירב בן ארי: ולאחר מכן, כל אותם אנשים נפלאים שנרשמו לדבר.

מירב בן ארי: אני לא הולכת על הראש של אף אחד, יש פה סדר פשוט.

מירב בן ארי: חברי כנסת לפני כולם, ככה זה עובד.

מירב בן ארי: יש לי את שירין שמחכה.

מירב בן ארי: יש לי את תושבי לוד.

מירב בן ארי: תמיד, ואין דבר כזה שיהיה כאן תושב, או ארגון שלא ידבר בוועדה הזאת.

אבתיסאם מראענה: תודה.

אבתיסאם מראענה: תודה לך.

רונן אבניאלי: סיפרתי קודם על האנשים המשכילים שנמצאים שם, ואנשים עם חינוך דיי משמעותי שנמצאים במקום.

רונן אבניאלי: אבל אני גם רוצה לזכור כל הזמן, וזה מה שאני מזכיר לעצמי.

רונן אבניאלי: 98% מהתושבים של לוד, ולא משנה מאיזו קהילה הם, הם תושבים נהדרים.

רונן אבניאלי: אנשים מצוינים.

רונן אבניאלי: הם אזרחים למופת, ועבורם חד-משמעית אנחנו קיימים.

רונן אבניאלי: עבור 2% פושעים, מנוולים, סליחה על הביטוי, שמשפיעים על העיר, אין ספק שכולנו ביחד צריכים להשפיע.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: חבר הכנסת שמחה רוטמן.

שמחה רוטמן: אני חייב לומר, המאמצים הם באמת אדירים, רואים אותם.

שמחה רוטמן: רואים אותם גם בשטח, גם שומעים.

שמחה רוטמן: אבל זהו, יש עוד דבר ששומעים.

שמחה רוטמן: כמעט כל לילה, באיזשהו שלב בקבוצות הוואטסאפ כבר נמאס.

שמחה רוטמן: ולכתוב בטוייטר כבר נמאס.

שמחה רוטמן: צרורות ארוכים כל לילה, כל הזמן, כבר לא סופרים אירועי ירי, כבר לא מדווחים אירועי ירי, זה כבר נהיה באמת שיגרה.

שמחה רוטמן: מצחיק שאני אומר, אני בסך הכול לא הרבה זמן שם.

שמחה רוטמן: אבל בסך הכול עברנו לשם אחרי האירועים, אחרי מבצע "שומר החומות".

שמחה רוטמן: אבל כל הזמן זה מה שלא שמענו התייחסות, וכן שמענו התייחסות בעבר גם של ראש העיר, נעצרים.

שמחה רוטמן: המשטרה עושה את עבודתה – עוצרת.

שמחה רוטמן: היה איזה מבצע מעצרים שנעצרו איזה 20 ומשהו בלשים בלילה אחד, רובם שוחררו יום למחרת, יומיים למחרת שוחררו.

שמחה רוטמן: במקום שבתי-המשפט התגייסו למערכה.

שמחה רוטמן: במקום שאנחנו נראה מעצרים, עבירת בן-אדם שנעצר עם נשק, ולכן, שאלתי על האנשים שנעצרו ביום חמישי.

שמחה רוטמן: בן-אדם שנעצר עם נשק לא חוקי, צריך להיות במעצר עד תום ההליכים.

שמחה רוטמן: הוא לא יכול לחזור ולמצוא את הנשק שהוא החביא במקום אחר כדי לירות באותו לילה במי שהסגיר אותו, זה לא ייתכן.

שמחה רוטמן: ובתי המשפט שמשחררים בהקשר הזה, סליחה שאני אומר, הם אחראים לרצח הבא.

שמחה רוטמן: אנשים מתים בגלל השחרורים האלה.

שמחה רוטמן: בגלל שזה הפך להיות כבר בדיחה.

שמחה רוטמן: המשטרה עוצרת ובית המשפט משחרר.

שמחה רוטמן: המדיניות צריכה להיות בקשות למעצרים עד תום ההליכים.

שמחה רוטמן: עונשי מקסימום, תמיד לבקש את העונש מקסימום הכי גבוה שאפשר.

שמחה רוטמן: מי שמסתובב עם נשק, בסופו של דבר, המרוץ חימוש הזה, הוא הורג, הילדים מתים.

שמחה רוטמן: זו לא בדיחה.

שמחה רוטמן: בהקשר הזה, אני רואה את ההתגייסות האדירה של משטרת ישראל סביב לוד.

שמחה רוטמן: אני מסתובב גם בערים המעורבות האחרות, הלוואי ומה שהיה קורה בלוד, היה קורה במקומות אחרים, שם, לצערי, המצב לא טוב.

שמחה רוטמן: אבל שוב, כמו שאמר מפקד המרחב, בסופו של דבר מקימים תחנה, מושכים את השמיכה מצד אחד לצד שני.

שמחה רוטמן: אנחנו משחקים עם עצמנו תופסת.

שמחה רוטמן: עד שלא תהיה הרתעה בענישה, ושבתי-המשפט התייחסו לדבר הזה, אז אנחנו משחקים בנדמה לי.

מירב בן ארי: תודה.

פידא שחאדה: שלום לכולם, אני פידא שחאדה, חברת מועצה בעיריית לוד.

פידא שחאדה: אני לא רוצה לחזור על הרבה דברים שנאמרו, אני מסכימה עם מה שנאמר.

פידא שחאדה: חשוב לי להגיד שתי נקודות.

פידא שחאדה: אחת בעיקר ביחס למשטרה.

פידא שחאדה: יחידת משטרה בשכונת הרכבת, תמיד הייתה קיימת, זה לא דבר חדש.

פידא שחאדה: זה לא משהו שהמציאו בחודשים האחרונים.

פידא שחאדה: השאלה היא איזה איכות המשטרה מביאה.

פידא שחאדה: בסוף, 95% הנורמטיביים של החברה הערבית שהזכרתם, אני שמחה שהם נורמטיביים, הם מקבלים אותו יחס של פושע.

פידא שחאדה: תורת היום-יום בהכללה כלפי החברה הערבית קיימת כל הזמן מול כל שוטר בכל רגע שנפגשים עם שוטר.

פידא שחאדה: אנחנו מקיימים עצרות בעיר כל יום ראשון לפעילות נגד אלימות, חוץ מדוחות מהמשטרה והפרעות בזמן שמנסים להתנגד לאלימות, לא קיבלנו שום דבר.

עמיחי שיקלי: גברת שחאדה, את בעצמך תומכת באלימות, לא?

עמיחי שיקלי: סליחה, זו חברת מועצה שבאה ואמרה באירועים במאי שהיא רוצה - - -

ג'ידא רינאוי-זועבי: תודה, שיקלי, חאלס.

ג'ידא רינאוי-זועבי: באנו לקיים דיון.

עמיחי שיקלי: עובדה, רינאוי זועבי, גברת תומכת בבשאר אסד.

עמיחי שיקלי: אל תפריעי לי, מותר לי הערת ביניים אחת קטנה.

מירב בן ארי: לא.

מירב בן ארי: סליחה.

מירב בן ארי: אתה תדבר כשהיא תסיים לדבר, יש לך זכות דיבור.

מירב בן ארי: אבל אתה תדבר.

עמיחי שיקלי: אני רוצה רק לומר לפרוטוקול לרשום - שזו גברת שאמרה שהיא רצתה לראות יותר התנגדות, ויותר אלימות.

עמיחי שיקלי: היא תומכת באלימות.

עמיחי שיקלי: היא תומכת באלימות, שתרד מהזום.

עמיחי שיקלי: רדי מהזום.

קריאות: לא.

קריאות: לא.

קריאות: אתה תומך.

ג'ידא רינאוי-זועבי: לא.

ג'ידא רינאוי-זועבי: לא אתה קובע מה יהיה פה.

ג'ידא רינאוי-זועבי: יש מנהלת לוועדה והיא קובעת.

עמיחי שיקלי: וגם את לא צריכה להיות כאן תומכת בבשאר אסד, בגדול הרוצחים במזרח התיכון.

אבתיסאם מראענה: אתה תלך מכאן...

עמיחי שיקלי: אבתיסאם, תירגעי.

אבתיסאם מראענה: אתה תירגע.

מירב בן ארי: סליחה.

מירב בן ארי: אני אוציא את שניכם וחבל.

אוסאמה סעדי: - - - תן לה לדבר, היא חברת מועצה.

אוסאמה סעדי: שמעתי צעקות.

מירב בן ארי: אבל מה אעשה, זה לא בגללי.

מירב בן ארי: אני מנסה להקשיב.

עמיחי שיקלי: מה לעשות?

עמיחי שיקלי: כשיש אנשים שתומכים באלימות – צועקים.

מירב בן ארי: לא.

מירב בן ארי: אבל אתה תגיד את מה שאתה רוצה להגיד כמו שאתה תמיד אומר, בזמן שאני אחליט.

מירב בן ארי: בבקשה.

מירב בן ארי: תמשיכי מהיכן שעצרת עם ההפגנות ביום ראשון.

פידא שחאדה: הפגנות ביום ראשון, שמקבלות רק יחס משטרתי.

פידא שחאדה: באמת, קיבלנו רק דוחות על משחקים של ילדים ששמו שם במרחב.

פידא שחאדה: קיבלנו כל הזמן הפרעות מהשוטרים, בערך 80, 90 שוטרים מגיעים לכל עצרת, וזה מיותר לגמרי - על זה השאלה.

פידא שחאדה: ברגע שהיה ילד פה באמצע הרחב, שהיורה הגיע על אופניים והלך, וכמעט לא היו שוטרים במקום, אז זו השאלה איפה הנוכחות המשטרתית האמיתית צריכה להיות, ואיזה איכות של שוטרים אנחנו עומדים לקבל.

פידא שחאדה: זה דיון שצריך לעשות.

פידא שחאדה: הסיפור של עמאר בגינה הציבורית באל מכסור, זה סיפור של כל ילד בעיר, ושל כל ילד ערבי במדינה שיכול היה לקבל כדור כזה.

פידא שחאדה: אני קיבלתי הודעות מאימהות שבשעה 07:20 רצו לצאת לבית-הספר, ולא הצליחו לצאת כי היה ירי.

פידא שחאדה: זה קרה בבוקר, לא באמצע הלילה, לא בשתיים בלילה.

פידא שחאדה: אנחנו מדברים על השעות שכבר השמש עלתה.

פידא שחאדה: פשוט כולם התחבאו בבתים, והחליטו שהם לא יוצאים.

פידא שחאדה: נקודה שלישית.

פידא שחאדה: אני מקבלת טלפונים מאנשים שמאוד רוצים לפנות למשטרה, אבל הם יודעים שהשם שלהם באיזשהו שלב יימסר.

פידא שחאדה: הם מאוד רוצים להגיד – עכשיו מפריע לנו הירי הקיים, והם אומרים – אולי בעוד כמה שעות כבר יפנו לבית שלי, ויירו עליי, כי המשטרה לא אמינה ולא שומרת אמון לאנשים שפונים אליה.

פידא שחאדה: נקודה רביעית.

פידא שחאדה: הסיפור איך הופכים את המרחב הזה, המרחב שלנו למרחב יותר בטוח, במקום שכל נקודה שכבר לא מתקרבים אליה, להפוך אותה למקום יותר אמין ויותר בטוח ללכת אליו.

פידא שחאדה: אין כמעט – רוב החברה הערבית גרה בשכונות המערביות של העיר.

פידא שחאדה: השכונות האלה יש בהן שתי גינות ציבוריות.

פידא שחאדה: אחת כבר מחודש מאי, ואף אחד לא משפץ כדי לעשות מרחב אחר שונה לילדים.

פידא שחאדה: מועדון הנוער שרוף בשכונת הרכבת, ממאי עד היום לא עשו שיפוץ.

פידא שחאדה: המרחבים הציבוריים כמעט לא קיימים בחברה הערבית, אז אי אפשר.

פידא שחאדה: המרחב היחיד שאני יוצאת אליו זה רחוב לא בטוח שהמשטרה בלי שום סיבה – אני עברתי לפני יומיים, צילמתי שוטרים שקופצים על הומלס.

פידא שחאדה: רואים שהוא הומלס, ועושים לו בדיקה.

פידא שחאדה: קיבלתי פנייה לפני יומיים מקשיש שכבר פרצו לבית שלו שלוש פעמים, בזמן שהוא הבן-אדם שצריך לעשות לו חיפוש בבית.

פידא שחאדה: השאלה לאן כוחות המשטרה הולכים באמת.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: בבקשה, לא להפריע.

מירב בן ארי: זה לא מתאים.

מירב בן ארי: אני רוצה לסייע לתושבים.

שירין נטור חאפי: אני שומעת את הדיון.

שירין נטור חאפי: אני יודעת שמייצגות את בית הספר ואותי המפקחות של משרד החינוך, ואין הבדל ביני לבינן.

שירין נטור חאפי: דבר שני, ראש העיר פה דיבר מדם ליבו, כי אני שיתפתי אותו אתמול על המקרה של התלמיד שלי.

שירין נטור חאפי: אני רוצה להגיד כמה דברים.

שירין נטור חאפי: קודם כל, תודה על ההזדמנות.

שירין נטור חאפי: לא רציתי שתכירו אותי ואת בית הספר שלי בנסיבות האלה.

שירין נטור חאפי: עצוב לי שאתם מכירים אותי ואת בית-הספר שלי בנסיבות האלה.

שירין נטור חאפי: חשוב לי שתדעו שבית הספר שלנו הוא מוסד חינוכי ראוי, והוא מקום שבשנים האחרונות מצמיח בנים ובנות לתפארת החברה הערבית בלוד.

שירין נטור חאפי: בית ספר שמצמיח ילדים וילדות שמסיימים תעודת בגרות, ממשיכים לאקדמיה.

שירין נטור חאפי: יש להם אחריות חברתית ואישית כלפי החיים שלהם, וכלפי החברה שלהם.

שירין נטור חאפי: אבל מה שקרה בשבועיים שקדמו לבקשה שלי, פשוט היה מתבקש מבחינתי.

שירין נטור חאפי: דבר ראשון שאני רוצה להגיד, כשבחרתי להיות מנהלת, לא בחרתי להיות גיבורה.

שירין נטור חאפי: אני רציתי להיות מנהלת בית כי אני אשת חינוך.

שירין נטור חאפי: יצא לי לחנך את ילדיה היהודים של העיר, ובשנים האחרונות, את ילדיה הערבים של העיר.

שירין נטור חאפי: וכשבחרתי להיות מנהלת, רציתי להיות אשת חינוך ולא גיבורה.

שירין נטור חאפי: אני מרגישה שהמציאות האחרונה היא מציאות שבה אני יותר גיבורה ממנהלת בית ספר.

שירין נטור חאפי: ולכן, חשוב לי להגיד בשם מנהלי בתי הספר, מערכת החינוך בכלל, מערכת החינוך הערבית ובלוד, שלא בחרנו להיות גיבורים.

שירין נטור חאפי: לא בחרנו לחיות עם השאלה האם אנחנו נגיע הביתה בסוף יום, ועם מי נצטרך להתמודד לאורך היום.

שירין נטור חאפי: וחשוב לי שתדעו את המציאות הזאת.

שירין נטור חאפי: מתוך המקום הזה, מתוך האחריות שלי כלפי הצוות שלי, וכלפי התלמידים שלי, קודם כל, לא קיבלתי החלטה לבד – שיתפתי את מי שממונה עליי.

שירין נטור חאפי: שיתפתי את העירייה, שיתפתי את משרד החינוך, את רשת אורט, וביקשתי את רשותם.

שירין נטור חאפי: סליחה שאני אומרת – אבל אני חלק ממשרד החינוך.

שירין נטור חאפי: ללמד מרחוק בשנתיים האחרונות זה לא עונש.

שירין נטור חאפי: זה לא לבטל לימודים.

שירין נטור חאפי: ללמד מרחוק, זה חלק משפה שלנו כמנהלים, כמערכת חינוך.

שירין נטור חאפי: ברגע שאי-אפשר ללמד פיזית, אנחנו מלמדים מרחוק.

שירין נטור חאפי: התפיסה שכאילו ילדים בשכונת הרכבת בגלל מצב סוציו-אקונומי לא מתוקשבים, אז ברגע שלא תהיה למידה פיזית הם יהיו ברחובות היא לא נכונה.

שירין נטור חאפי: רוב התלמידים שלנו יש להם אמצעים בבית ללמוד מרחוק.

שירין נטור חאפי: אני סמכתי על צוות המורים שלי, וידעתי שברגע שנלמד מרחוק, הם ימשיכו ללמוד, אבל הם לא יהיו פיזית.

שירין נטור חאפי: חשוב לי שתדעו את זה.

שירין נטור חאפי: הדבר השני שאני רוצה לומר, תראו, אני כמנהלת בית-ספר, מקבלת מסרים ממשרד החינוך שיש לי אוטונומיה, וגם מעיריית לוד, וגם מרשת אורט, להיות אחראית על צוות המורים והתלמידים.

שירין נטור חאפי: אני עושה הכול יחד איתם, כדי שהמורים שלי והתלמידים שלי יהיו בתחושת ביטחון ברגע שהם פוסעים בתוך בית ספר, ועוזבים את בית הספר.

שירין נטור חאפי: כשאומרים לי שהמקום היחיד הבטוח הוא בית ספר - עצוב לי.

שירין נטור חאפי: לא רוצה לחיות במקום שבו רק בית ספר הוא מקום בטוח.

שירין נטור חאפי: אני רוצה לחיות בעיר ובמדינה שכל מקום הוא בטוח, וזה לא משנה מי אתה ולאן אתה שייך, מה הדת שלך, ומה הגזע, ומה המגדר שלך.

שירין נטור חאפי: זכותי וזכותם של תלמידיי ושל מוריי לחיות בשלום, בביטחון, בכל מקום שהם נמצאים בו.

שירין נטור חאפי: הדבר היחיד שצריך להטריד אותי זה בחינות הבגרות, זה ההישגים הלימודיים.

שירין נטור חאפי: זה איך אנחנו לוקחים את הילדים.

שירין נטור חאפי: אני רוצה שתדעו שהילדים באים בשמחה ובחיוך לבית הספר.

שירין נטור חאפי: בית הספר שלנו הוא מקום בטוח.

שירין נטור חאפי: בית הספר שלנו הוא מקום שיש בו חדוות למידה.

שירין נטור חאפי: יש פה הורים שתומכים בנו.

שירין נטור חאפי: אף הורה לא אמר לי ברגע שקיבלנו את ההחלטה הזאת, לא, בשום פנים ואופן, מי את שתקבלי החלטות עבור הילדים שלנו?

שירין נטור חאפי: אני רואה פה את עבד אלכרים אזברגה, הוא אחד ההורים של התלמידים ונציג הורים – אני זוכה לאמון מלא.

שירין נטור חאפי: ברגע שהמשטרה ומנהלת המחוז, ועיריית לוד אמרו: שירין, את לא יכולה ללמד מרחוק, כי יש מצב ביטחוני שאומר שהילדים צריכים ללמוד בבית ספר, לא היה שום ספק בכלל.

שירין נטור חאפי: חזרנו ללמוד רגיל בתוך בית ספר.

שירין נטור חאפי: אני רוצה שתבינו שאחריות בלנהל בית ספר היא גדולה.

שירין נטור חאפי: לנהל בית ספר תיכון עוד יותר גדולה.

שירין נטור חאפי: לנהל בית ספר בעיר לוד ובשכונת הרכבת, היא כמעט בלתי נתפסת בכמה אחריות יש לי על הכתפיים.

שירין נטור חאפי: הילד הזה שנורה אתמול, היה בהכנות לקראת בחינת בגרות באנגלית.

שירין נטור חאפי: לא יכול להיות שאני, יחד עם הצוות שלי, צריכים להתמודד בשבועות האחרונים עם שלושה מקרי רצח של הורים של תלמידים שלי.

שירין נטור חאפי: זאת מציאות בלתי נתפסת.

שירין נטור חאפי: אני אומרת לכם שמה ששומר על השפיות שלי, של הצוות שלי, של התלמידים שלי – זה עצם העובדה שאני יודעת שאני לא לבד.

שירין נטור חאפי: הדיון שאתם מנהלים עכשיו בכנסת הוא חשוב.

שירין נטור חאפי: אבל כאשר מסתיים הדיון אני חוזרת לבית הספר.

שירין נטור חאפי: יש את העירייה, משרד החינוך, את רשת אורט, את ההורים, ואנחנו פה כדי להישאר, אין לנו עיר אחרת.

שירין נטור חאפי: חברים, אפשר לדבר שעות על המשטרה ועל האחריות של כולם.

שירין נטור חאפי: בסוף, אנחנו החברה הערבית, אנחנו הורי הילדים.

שירין נטור חאפי: אנחנו אחראים לכך שהילדים שלנו צריכים לגדול בתוך מקום שפוי עם מסרים שפויים, והם צריכים לקחת אחריות על המעשים שלהם.

שירין נטור חאפי: אנחנו צריכים ללמד אותם כמה חשוב ללמוד ולהצליח לא בדרך אלימה.

שירין נטור חאפי: אנחנו לא יכולים לבד.

שירין נטור חאפי: אנחנו חייבים עזרה.

שירין נטור חאפי: ועם כל הכבוד לדיונים האלה, אני רוצה לומר לכם, שבסוף הדיון, אני חוזרת.

שירין נטור חאפי: אני עכשיו במשרד שלי, מחכה שבחינת הבגרות באנגלית תסתיים.

שירין נטור חאפי: אני מקווה שבסוף הבחינה נגיע הביתה בשלום, בלי שתהיה תגובה על מה שקרה פה אתמול.

שירין נטור חאפי: האחריות שלי – לחסוך אפילו, במרכאות, תלמיד אחד שבסוף ויכוח אחד לא יחשוב שהפתרון של הוויכוח הוא לשאת נשק.

שירין נטור חאפי: אבל אחריות של המדינה כלפיי כמנהלת בית ספר ממלכתי, לדאוג שאני לא אהיה גיבורה, שאני אהיה מנהלת בית ספר.

שירין נטור חאפי: תודה על ההזדמנות.

מירב בן ארי: תודה רבה, שירין.

אביבה עטרי: אני מפקחת כוללת בחינוך העל-יסודי על החברה היהודית ועל החברה הערבית, גם בעיר לוד, יש לי עוד שישה יישובים אחרים.

אביבה עטרי: אני מלווה את שירין זו השנה החמישית – אני גאה ללוות את שירין, אחת המנהלת המצוינות שלי.

אביבה עטרי: בית הספר הוגש השנה כמועמד לפרס חינוך על ההישגים.

אביבה עטרי: על זה שבית הספר הוא הריאה הירוקה, אי של שפיות לתלמידים הן מבחינת הסביבה היפה, הנקייה, המטופחת.

אביבה עטרי: בית ספר שהתלמידים שלו לומדים במכון וייצמן, והם חולמים חמש יחידות, ורק גאווה אני חשה בעבודה המשותפת.

אביבה עטרי: ההחלטה איך ללמוד וכדומה, לא מתקבלת על ידי אדם אחד.

אביבה עטרי: אנחנו עובדים בשיתוף פעולה.

אביבה עטרי: חשוב לי להגיד שמשרד החינוך לא עובד לבד, עובד יחד בהידוק שותפויות עם המשטרה, עם העיר.

אביבה עטרי: גילה אולי תפרט, היא מפקחת מתכללת.

אביבה עטרי: קיימנו ישיבה משותפת של כל המנהלות בחברה הערבית, הגיעו אנשים בעלי דרגה מאוד גבוהה, ממשטרת ישראל, כדי להקשיב, לא כדי לתת פתרונות.

אביבה עטרי: לא כדי להציג תוכנית – כדי להקשיב למנהלים.

אביבה עטרי: אנחנו עובדים במודל עבודה שהטלפון הוא 24/7, שירין יודעת, תמיד היא יכולה להתקשר, הכול פותח.

אביבה עטרי: אז אני רק כואבת.

אביבה עטרי: אני רק יכולה לשמוע ולכאוב.

אביבה עטרי: וזה החלום שלי, שנוכל לעסוק בחינוך.

אביבה עטרי: איך אמרה שירין – "אני רוצה להיות מנהלת, אני לא רוצה להיות גיבורה".

אביבה עטרי: זה התפקיד, המשימה המשותפת של כולנו.

אביבה עטרי: אמן שיקרה.

עבד אלכרים אזברגה: אני מתנצל שלא עקבתי אחרי כל הדיונים, אבל שמעתי את הקטעים החשובים.

עבד אלכרים אזברגה: אני מאוד מודה לשירין, וכמובן, לכל הדוברים שהציגו את הסוגיה הכואבת.

עבד אלכרים אזברגה: אני מחזק את הדברים של המנהלת שירין, שבעצם היא תיארה את המציאות העגומה שאנחנו חיים בה ביום יום.

עבד אלכרים אזברגה: אני כן החלטתי להשתתף בדיון הזה, כי בדרך כלל אני אומר לכם בכנות, ובלי חס וחלילה לפגוע במישהו.

עבד אלכרים אזברגה: הדיונים האלה לא בדיוק הם אלה שיצילו את המצב של האלימות בחברה הערבית, ובוא נדבר על האלימות בכלליותה.

עבד אלכרים אזברגה: עם כל הכבוד, הכול קשור בשני – אם זו אלימות בשכונה, אם זו אלימות בבית-הספר, אם זו אלימות בין החמולות, נקמות דם.

עבד אלכרים אזברגה: האלימות שמשתוללת צריכה להיות החלטה אמיתית, תקינה, שבאמת המדינה רוצה לטפל באלימות, משם זה מתחיל.

עבד אלכרים אזברגה: אחרי זה, תאמינו לי, כולנו נהיה שווים.

עבד אלכרים אזברגה: עם כל הכבוד, כל עוד שלא תופסים אנשים ומפרסמים את השמות שלהם, ומדיחים אותם, מדיחים את המשפחות, האלימות לא תסתיים – למה?

עבד אלכרים אזברגה: כי אם אנחנו עושים את ההשוואה מה שקורה בחברה היהודית, כאשר יש קורבן בחברה יהודית, בחברה הערבית אפילו שהערבים מורידים איזו מודעה בתקשורת העברית כשמגישים כתב אישום, אז אפילו לא מפרסמים מי הבן-אדם, ואת הנסיבות של האירוע.

עבד אלכרים אזברגה: כאשר המקרה בחברה היהודית, הם מפרטים כל פרט קטן שחשוב.

עבד אלכרים אזברגה: לצערי הרב, עם כל הכבוד לכולם, כל עוד שזה לא יקרה באמת, וכל עוד ששירין נטור חאסי, וכל מי שעוסק בחינוך ירגיש בטוח כאשר הוא יוצא מבית-הספר שלא יקבל כדור, אנחנו נהיה חברה שפויה.

עבד אלכרים אזברגה: אחרת, עם כל הכבוד לשירין, אני מבין אותה, וכל הכבוד על הכוח הפנימי שלה.

עבד אלכרים אזברגה: ואני מודה לאביבה על ההצגה של הדברים, אבל תקשיבו, אף אחד לא בטוח.

עבד אלכרים אזברגה: אנשים נרצחים בטעות.

עבד אלכרים אזברגה: האחוז שלהם הרבה יותר גבוה מאנשים שנמצאים בכוונה, כל יום בלוד יש אירוע.

עבד אלכרים אזברגה: אני מאוד מעריך את יאיר, אני מכבד אותו כראש עיר.

עבד אלכרים אזברגה: אבל אני לא ראיתי שהייתה מהומה גדולה על רצח של חוסיין אל-עיסא ביום חמישי בערב, זה עבר כמו כלום.

עבד אלכרים אזברגה: הכול עבר, כל אחד לסדר היום שלו.

עבד אלכרים אזברגה: אני רוצה להעביר מסר לשר לביטחון הפנים, לשב"כ של מדינת ישראל, לכוחות הביטחון שעוסקים בדבר.

עבד אלכרים אזברגה: כל עוד שלא החלטה אמיתית מבפנים, חבל על הזמן.

עבד אלכרים אזברגה: כל עוד שהנשק מסתובב אצלנו – אין דבר כזה נשק לא חוקי, עם כל הכבוד.

עבד אלכרים אזברגה: מי ששומע אותי מבין את זה מאיפה זה בא.

עבד אלכרים אזברגה: הנשק מאושר.

עבד אלכרים אזברגה: יש חוקים עם תעודה פורמלית, ויש מאושר בצורה לא פורמלית.

עבד אלכרים אזברגה: אני מודה לכולם על ההשתתפות.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: אליהו דויטש, בבקשה אדוני.

אליהו דייטש: אני נציג מטעם דגל התורה בעיר לוד.

אליהו דייטש: הגענו קבוצה של אלפיים משפחות חרדיות לקצה של העיר לוד.

אליהו דייטש: מי שמכיר את העיר, יש כביש 40 שמסיים את העיר.

אליהו דייטש: אחריו נבנתה שכונה ליד מושב אחיסמך.

אליהו דייטש: באנו לכאן אחרי הבחירות, אין לנו נציגות רשמית בעירייה.

אליהו דייטש: אני משמש מטעם המפלגה ומטעם התושבים עצמם כנציג בעירייה.

אליהו דייטש: כשבאנו לעיר היה ברור לנו שאנחנו לא נכנסים לפרעות וכו'.

אליהו דייטש: לצערנו התברר שאנחנו לודאים אמיתיים.

אליהו דייטש: בשבוע שעבר, השכן שלי, דלת מולי, קם בבוקר – אמנם הדיון פה על ביטחון הילדים, אבל אני חושב שההורים צריכים להיות רגועים כדי שהילדים יהיו רגועים.

אליהו דייטש: קם בבוקר, ויש לנו שני קליעים בחצר של הבית.

אליהו דייטש: הילד בן ה-7 שואל אותו: אבא, מה זה?

אליהו דייטש: כשהאבא לחוץ, אז הילד הרבה יותר לחוץ.

אליהו דייטש: סיפור שקרה לי לפני מספר שבועות.

אליהו דייטש: בתוך השכונה שלנו אני מדבר, שוב פעם מעבר לכביש 40, היא שכונה ברובה חרדית, ממש לא קשורה לעיר בעצם.

אליהו דייטש: יצאתי בשעה מאוחרת עם אשתי ותינוקת קטנה להליכה קטנה, היה שם עובד בכביש, עם אפודה, אני מציין בגלל שיש על מה לפחד – הוא התחיל לאיים עלינו, אתם לא תעברו כאן, אני אכה אתכם.

אליהו דייטש: אני יכולתי להגיב לו, הייתי עסוק בלהרגיע את אשתי והתינוקת.

אליהו דייטש: יש פה עוד נקודה שאני חייגתי למשטרה, ורק אחרי 25 דקות שלחו לי ניידת.

אליהו דייטש: התקשרתי אולי חמש פעמים, אמרו לי: מגיעים, ואפילו לא יכולתי לחזור לשכונה.

אליהו דייטש: אני חווים מאוד את זה.

אליהו דייטש: יש עוד דבר שחווים – גניבות רכבים כל הזמן.

אליהו דייטש: לא רוצה לעורר את כל הבעיות של העיר לוד, אלא את הפתרון שהוא מהמקום שלי, שאנחנו רואים אותו.

אליהו דייטש: לפני חצי שנה היה גל גניבות מאוד גדול.

מירב בן ארי: כן.

מירב בן ארי: אבל זה לא רלבנטי.

מירב בן ארי: עכשיו זה לא דיון על הפשיעה בעיר לוד.

מירב בן ארי: יש כאן חברות כנסת, הגישו על משהו ספציפי.

מירב בן ארי: ביקשת לדבר, נתתי לך.

מירב בן ארי: אני לא מתעסקת עכשיו בפשיעה בלוד.

מירב בן ארי: תסכם בבקשה.

מירב בן ארי: תאמין לי, בלוד אני מתעסקת כמעט כל שבוע.

מירב בן ארי: לא.

מירב בן ארי: יש כאן דיון ספציפי.

מירב בן ארי: ביקשו חברות כנסת.

מירב בן ארי: בבקשה, לא.

מירב בן ארי: אם אין מה להוסיף, זה גם בסדר לא להוסיף.

אליהו דייטש: בסדר, הבנתי.

אליהו דייטש: התחלתי לדבר על הגניבות שהיו לנו.

אליהו דייטש: והפתרון לזה מה שאני ראיתי, לגבי רכבים פרטיים שיהיו עם צ'קלקות, וארגנתי סיור שיעשה את זה בעיר כל הזמן.

אליהו דייטש: שוב פעם, מאז שעשינו סיורים בתוך העיר, בתוך השכונה שלנו, פסקו הגניבות ב-80%.

אליהו דייטש: עד שיגיע הפתרון של אסיפת נשק, כשיש סיורים בשטח, וכל הזמן שמסתובבים, זה נותן תחושה של רוגע לתושבים.

אליהו דייטש: תודה רבה.

מירב בן ארי: תודה, הבנתי.

מירב בן ארי: כשאני אומרת על מה הדיון, תקשיבו על מה הדיון.

מירב בן ארי: אני מבקשת שני נציגים שביקשו.

מירב בן ארי: מי שלא קשור לדיון, אפשר גם לא לדבר, זה בסדר.

מירב בן ארי: עו"ד עודה שהרזאד, "איתך מעכי" למען צדק חברתי.

מירב בן ארי: בבקשה, עודה.

שהרזאד עודה: אני עורכת דין מטעם "איתך מעכי".

שהרזאד עודה: אני לא ארחיב בדברים על עניין הפשיעה והאלימות.

מירב בן ארי: אני רוצה להזכיר, בשבוע הבא ביום רביעי בשעה 09:30, יש דיון כאן עם המשרד לביטחון פנים, ועם מנכ"ל המשרד לביטחון פנים, על אותם מדדים לכל מי שחשוב לו הנושא.

מירב בן ארי: היה אמור להתקיים היום, ביקשו הארכה של שבוע, נתתי.

מירב בן ארי: אז יש דיון על הפשיעה.

מירב בן ארי: הוועדה הזאת מלווה אותה מהיום שהיא הוקמה.

מירב בן ארי: בבקשה.

שהרזאד עודה: אגיד במשפט אחד.

שהרזאד עודה: שאני לא חושבת שגישה מיליטריסטית למיגור הפשיעה בחברה הערבית היא כן זאת הדרך הטובה ביותר כדי למגר את הפשיעה הזאת.

שהרזאד עודה: לגופו של עניין, אתייחס לעניין ההשפעה של אותה פשיעה בחברה הערבית על מורות בבתי הספר.

שהרזאד עודה: בימים אלה ב"איתך מעכי", עובדות על מחקר בנושא – נגישות נשים ערביות בשוק התעסוקה הישראלי.

שהרזאד עודה: במסגרת המחקר בוחנים בין היתר את השפעת האלימות והפשיעה הערבית על נגישותן והשתלבותן של נשים בשוק התעסוקה.

שהרזאד עודה: אנחנו ראינו לפני חודש כמעט, שמורה - - - בפתח בית הספר, עניין הפשיעה השפעתו היא לאו דווקא רק על ילדים ועל תלמידים, אלא גם על נשים שעובדות שם, ועל אנשים שעובדים שם.

שהרזאד עודה: מהממצאים הראשונים שלנו, עולה גם כי גם מורות ועובדות חינוך משתכרות במשכורת מינימום, ואפילו פחות ממינימום לשעה, נוסף לאי-הפרשות לפנסיה.

שהרזאד עודה: זה רלבנטי, כי גם הפרת זכויות של עובדות יכולה להוות סימפטום גם להתנהלות ביריונית מצד המעסיק, שלא לדבר על הלבנת כספים והשוק השחור.

מירב בן ארי: שוב פעם גם זה לא רלבנטי.

מירב בן ארי: הזמן שלי נגמר.

מירב בן ארי: דיון דחוף בכנסת מתנהל בכנסת לפי הכללים שעה, הוא כבר שעה ורבע.

מירב בן ארי: אני נותנת למה שרלבנטי.

מירב בן ארי: לא רלבנטי, לא אתגרי התעסוקה של נשים ערביות.

מירב בן ארי: אנחנו מדברים על המצב בלוד.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: אני מזמינה אותך להצטרף ביום רביעי לדיון שלנו על הפשיעה במגזר הערבי.

מירב בן ארי: בבקשה, אולה נג'מי יוסף, מארגון "יוזמות אברהם".

מירב בן ארי: אני רואה שחברת הכנסת גלית דיסטל הצטרפה.

מירב בן ארי: לאחר מכן, ניתן רשות דיבור לחברי כנסת.

מירב בן ארי: בבקשה.

אולה נג'מי יוסף: תודה על הדיון הפורה.

אולה נג'מי יוסף: תודה לחברות הכנסת על היוזמה החשובה.

אולה נג'מי יוסף: התודה האחרונה והכי חשובה לי, היא לצוות החינוכי בבית הספר של שירין, שהחליט לא לטאטא את הנושא הזה יותר מתחת לשטיח, וזה צעד ראשון בלקחת אחריות מהצד של החברה הערבית שכולנו אומרים שהאחריות כאן מוטלת על כולם.

אולה נג'מי יוסף: חברת הכנסת מירב, דיברנו מתחילת הדיון, כל הנושא התייחס לנושא של תפקוד המשטרה.

אולה נג'מי יוסף: כאן, ברשותך, דובר הרבה על תפקיד המשטרה, מסכימה עם כל הדברים.

אולה נג'מי יוסף: אבל בוא נסתכל על התמונה הכללית, כי לטפל בתופעה – צריך להסתכל על התמונה ממש באופן כללי.

אולה נג'מי יוסף: בשנה האחרונה משרד החינוך סימן כ-170 בתי ספר כאדומים.

אולה נג'מי יוסף: אני אשמח שגם תזמיני את הנציגות של משרד החינוך, ותשאלי מהן התוכניות למיגור האלימות במיוחד בבתי הספר של לוד.

אולה נג'מי יוסף: אנו יודעים מסקר האקלים של משרד החינוך, שפורסם ממש לאחרונה ב-2020, דיווחו ש-11 מהתלמידים בחטיבות - - -

מירב בן ארי: אבל תשמעי רגע.

מירב בן ארי: קראתי גם את הדף.

מירב בן ארי: לא.

מירב בן ארי: תעצרי את זה.

מירב בן ארי: ברצינות, קראתי את המסמך, הוא מסמך סופר חשוב.

מירב בן ארי: הנה, אני מזמינה אותך לדבר על אותם בתי ספר ביום רביעי.

אולה נג'מי יוסף: אני אגיד המלצה ללוד.

אולה נג'מי יוסף: צריך להפוך את בית הספר לבית ספר סטרילי מאלימות, כלומר, לתגבר את מערך האבטחה בבתי הספר בלוד.

אולה נג'מי יוסף: אם מדברים עכשיו על לוד, אני חושבת שזה צריך להיות בכל בתי הספר חטיבות ביניים בתיכון בחברה הערבית, אבל במיוחד על לוד.

אולה נג'מי יוסף: הנושא של הכללת הערבים המעורבות בתוכנית המיועדת לחברה הערבית, זה חשוב.

אולה נג'מי יוסף: הנושא של תגבור מערך הצוות החינוכי בעיר לוד, זה חשוב.

אולה נג'מי יוסף: יש אחריות גם מתוך הוועדה להוציא המלצה בנושא של חיזוק הצוות החינוכי בתוך בית הספר, כי הם הראשונים שמתמודדים עם זה, ולכן חשוב לדבר על הנושא הזה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: חבר הכנסת שיקלי.

מירב בן ארי: לאחר מכן, חברת הכנסת גלית דיסטל.

עמיחי שיקלי: צהריים טובים.

עמיחי שיקלי: אני מגיע לכאן מביר אל-מכסור, אני גר בדיוק ממול, בחנתון.

עמיחי שיקלי: הלכתי לנחם גם אני את משפחת חוג'יראת בעקבות האסון ביום שישי בו נהרג עמאר בן הארבע, ככל הנראה מאיזשהו סכסוך עבריינים.

עמיחי שיקלי: אני חושב שאנחנו לא יכולים לעשות נתק בין ההתנהלות של הנהגה בחלק מהמקומות במגזר הערבי לבין האלימות.

עמיחי שיקלי: אני אקח כדוגמה את הגברת שעלתה כאן קודם לדבר על אלימות בעיר לוד בפרדוקס שהוא בלתי נתפס.

עמיחי שיקלי: אני רוצה רגע שנבין מה הגברת הזאת אמרה, גב' שחאדה.

עמיחי שיקלי: היא אמרה: "היינו עם שקט כל הזמן, ואז יום אחד אני באה ושוברת זכוכית של בניין עירייה, בעיניי זה חלק לגיטימי מהתקוממות.

עמיחי שיקלי: זאת אומרת, לשיטת שחאדה, זה לגיטימי לנפץ את זכוכיות בניין העירייה, זה חלק לגיטימי מהתקוממות".

עמיחי שיקלי: והיא אומרת: אני יכולה להביא את המניע של הפורעים בעיר - - -

ג'ידא רינאוי-זועבי: מה קשור למה?

ג'ידא רינאוי-זועבי: באנו עכשיו לדבר על בית הספר.

עמיחי שיקלי: לא להתערב, הכול קשור.

עמיחי שיקלי: הכול קשור.

ג'ידא רינאוי-זועבי: למה ההתקפה הזאת?

ג'ידא רינאוי-זועבי: למה כל פעם ויכוחים?

ג'ידא רינאוי-זועבי: מה הגזענות הזאת - דיי?

מירב בן ארי: ג'ידא, אני שמרתי על הזכות שלה לדבר.

מירב בן ארי: באמת ששמרתי.

מירב בן ארי: כששיקלי פגע בזכות, אני ביקשתי ממנו לעצור, ונתתי.

מירב בן ארי: חבר הכנסת שיקלי, מותר לו להביע את דעתו.

מירב בן ארי: תני לו לפחות לסיים לדבר.

עמיחי שיקלי: היא שאלה אבל שאלה חשובה, גב' זועבי, תקבלי תשובה.

עמיחי שיקלי: היא אמרה: "אני יכולה להבין את המניע של הפורעים בעיר ששורפים מכוניות ובתי-כנסת".

עמיחי שיקלי: היא טרחה לשבח אנשים ששוחררו ממאסר בעקבות ניסיון רצח, זריקת בקבוקי תבערה, זריקת אבנים.

עמיחי שיקלי: ובראיון לכאן 11, כאשר היא נשאלה האם היא ישראלית?

עמיחי שיקלי: היא אמרה: "לא, אני בכלל פלסטינית".

עמיחי שיקלי: היא אמרה על האירועים – "ברור שהייתי רוצה לראות יותר התנגדות, יותר אלימות באירועי מאי.

עמיחי שיקלי: ברור שהייתי רוצה לראות יותר".

עמיחי שיקלי: עכשיו, וזה חוזר אליך זועבי.

מירב בן ארי: עכשיו, לעניין בתי-הספר.

עמיחי שיקלי: לא, כי זה חשוב.

עמיחי שיקלי: זה חשוב.

עמיחי שיקלי: כשיש לנו הנהגה שאומרת - אני בכלל לא מכירה במדינה הזאת.

עמיחי שיקלי: אני בכלל פלסטינית.

עמיחי שיקלי: אני בכלל תומכת באלימות כלפי שוטרים, כלפי כוחות מגן.

עמיחי שיקלי: אז איך אפשר לנהל שלטון חוק?

עמיחי שיקלי: אי-אפשר.

ג'ידא רינאוי-זועבי: שיקלי, זה שאנחנו באים לדיון חשוב, סופר חשוב, בנושא של בטיחות וביטחון אישי של ילדים בבית ספר בלוד, ואתה הופך את זה עכשיו לגזענות זולה, גזענות והסתה זולה - זה לא מקובל.

ג'ידא רינאוי-זועבי: ממש לא מקובל.

עמיחי שיקלי: שנייה, זה דיון חשוב.

עמיחי שיקלי: זה דיון חשוב.

ג'ידא רינאוי-זועבי: אני בסערת רגשות גם לגבי הילד הזה, ואתה הופך את זה להסתה זולה, לא מקובל.

עמיחי שיקלי: קודם כל, את תומכת ברוצח הילדים הכי גדול במזרח התיכון.

עמיחי שיקלי: כן.

עמיחי שיקלי: ואתה אומרת שזה - - - אני שואלת את גב' זועבי שאלה אחת.

מירב בן ארי: אבל אתה לא שואל אותה.

מירב בן ארי: אתה מסיים, וגלית תדבר אחריך.

עמיחי שיקלי: אני שואל, ובזה אני חותם.

עמיחי שיקלי: יש כאן איש משטרה בכיר, מפקד מרחב שפלה.

עמיחי שיקלי: יש לו סמל, יש דגל ישראל - את מכירה בדגל הזה?

עמיחי שיקלי: את מכירה בדגל הזה?

ג'ידא רינאוי-זועבי: על זה אני מדברת.

ג'ידא רינאוי-זועבי: על ההסתה הזולה הזאת.

ג'ידא רינאוי-זועבי: על ההסתה הזולה.

עמיחי שיקלי: את לא מכבדת אותו.

ג'ידא רינאוי-זועבי: בדיון החשוב, אתה מוזיל את זה.

עמיחי שיקלי: את חלק מהבעיה.

מירב בן ארי: בבקשה, להפסיק.

מירב בן ארי: חברת הכנסת גלית דיסטל.

מירב בן ארי: בבקשה, גברתי.

גלית דיסטל אטבריאן: אני אשתדל מאוד לתמצת ולדבר - - - אני מבקשת לדבר שתי דקות בלי הפרעות.

גלית דיסטל אטבריאן: תכננתי להגיד משהו אחר.

גלית דיסטל אטבריאן: אבל הוויכוח הזה מדליק אותי, ואסביר לכם גם למה.

גלית דיסטל אטבריאן: כי אי-אפשר לבודד בין הלך של חברה.

גלית דיסטל אטבריאן: כשאין לך רוח של החברה מובנה בין היתר, לא תמיד, אבל בין היתר מאנשי רוח ודת שמטיפים למוות, שמטיפים לאלימות - תקשיבי טוב.

גלית דיסטל אטבריאן: ברגע שאתה אומר שרצח כלשהו הוא קדוש, לא פחות, זה יחלחל לבתי-הספר, כי חיי אדם הם חיי אדם.

ג'ידא רינאוי-זועבי: אני מתפלאה עליך גלית.

ג'ידא רינאוי-זועבי: זה שאת כל הזמן מדברת על זה - - -

מירב בן ארי: אני אתן לך להתייחס, לך ולאבתיסאם בכל מקרה.

מירב בן ארי: בבקשה.

גלית דיסטל אטבריאן: הביקורת שלי כלפי משטרת ישראל, ותת השיטור שלה כלפי החברה הערבית שהיא באמת פשע איום של עשורים נשמעת השכם והערב.

גלית דיסטל אטבריאן: אני לא מסירה אחריות מעצמי, או מהחברה היהודית בישראל, בטח לא מהמשטרה, שבאת, או תת שיטור, או שיטור יתר.

גלית דיסטל אטבריאן: לוקחת אחריות על המדינה, ואומרת חד משמעית - מדינת ישראל אשמה בין היתר בפשיעה בחברה הערבית, אבל אי-אפשר בסרפיס הקוסמטי והפלסטי, ולהדוף כל הזמן, וזה נורא מאפיין את החברה הערבית בישראל.

גלית דיסטל אטבריאן: אף פעם אין אינטרוספקציה, אף פעם אין בדיקה עצמית.

גלית דיסטל אטבריאן: באמת, אין יכולת.

גלית דיסטל אטבריאן: באמת, אין יכולת, תשימי לב איך שאת מתנהלת פה.

עמיחי שיקלי: גם היסטורית, מי אשם בזה?

גלית דיסטל אטבריאן: אני אומרת שבחלקה יש אנשי רוח ודת שמקדשים מוות, ומה לעשות?

גלית דיסטל אטבריאן: זה מה שהם עושים.

גלית דיסטל אטבריאן: ילדים שמגיעים למסגד ושומעים את זה, זה יחלחל.

גלית דיסטל אטבריאן: אם אפשר להינשא לארבע נשים, באמת, בסחר נשים איום ונורא, קטינות מועברות מחברון ומעזה לפזורה הבדואית.

גלית דיסטל אטבריאן: הילדים שלהם, הנשים האלה - תדברו על זה, הכול כרוך בכול.

גלית דיסטל אטבריאן: אלימות היא לא דבר קוסמטי, היא דבר מושרש, ויש לכם בחברה הערבית בעיה קשה מאוד עם הדבר הזה.

גלית דיסטל אטבריאן: אנחנו רואים את זה בסוף ברצח, ובוודאי זו הבעיה שלכם.

ג'ידא רינאוי-זועבי: תודה, יושבת-ראש הוועדה, האמת, שעצוב לי שבמקום שאנחנו ננהל שיחה עניינית - - -

גלית דיסטל אטבריאן: את לא נותנת.

ג'ידא רינאוי-זועבי: סליחה, לא מקובל.

גלית דיסטל אטבריאן: לא מקובל?

גלית דיסטל אטבריאן: הרגע עשית את זה חמש פעמים לא מקובל.

גלית דיסטל אטבריאן: אין לך מראה בבית?

גלית דיסטל אטבריאן: אין לך מראה?

גלית דיסטל אטבריאן: לא רואה את עצמה.

ג'ידא רינאוי-זועבי: במקום שאנחנו ננהל שיחה עניינית וחשובה, על נושא של ביטחונם האישי של ילדים--

גלית דיסטל אטבריאן: תפסיקו להטיף לרצח לא ימותו.

מירב בן ארי: חברת הכנסת גלית, הבהרת את העמדה שלך.

ג'ידא רינאוי-זועבי: שמסתובבים ברחובות אל היישובים שסובלים מטרור של ארגוני פשע, אתם, את, גלית דיסטל ושיקלי מוזילים את השיח הזה לסטריאוטיפים זולים.

ג'ידא רינאוי-זועבי: במקום שאת כל הזמן מדברת על אוכלוסיות מודרות, ועל אוכלוסיות מוחלשות כל שני וחמישי - - -

גלית דיסטל אטבריאן: לא.

גלית דיסטל אטבריאן: זה זכויות אדם.

גלית דיסטל אטבריאן: תדברי על האוכלוסייה שלך.

גלית דיסטל אטבריאן: קצת תעזרי לאנשים בחברה שלך, נכון לגבי כולם.

מירב בן ארי: לא יכול להיות שאת לא נותנת לה לסיים משפט.

מירב בן ארי: לא יכול להיות.

מירב בן ארי: נתתי לך לדבר, אמרת דברים שעוד שנייה התקפלה בכיסא, מספיק.

מירב בן ארי: תני לה לסיים משפט.

גלית דיסטל אטבריאן: היא נתנה לי?

מירב בן ארי: כן.

מירב בן ארי: אני נתתי לך.

מירב בן ארי: אני שמרתי על הזכות שלך, את יכולה לבדוק.

מירב בן ארי: שמעתי כל מה שאמרת.

מירב בן ארי: כל הדברים שלך נשמעו פה ברור.

מירב בן ארי: תני לה לסיים.

ג'ידא רינאוי-זועבי: גלית דיסטל, ושיקלי, שכל שני וחמישי מדברים על אוכלוסיות מודרות, על זה שהם באים, במיוחד את, נציגה של האוכלוסיות המודרות, של המזרחים, של הדפוקים, של כל אלה.

ג'ידא רינאוי-זועבי: ואת באה, כשאתה מדברת על ערבים, כשאגב, הם מאוד קרובי משפחה שלך, את באה עם שק של סטריאוטיפים.

גלית דיסטל אטבריאן: זה סטריאוטיפים.

גלית דיסטל אטבריאן: ארבע נשים בנגב, זה סטריאוטיפ?

גלית דיסטל אטבריאן: את מכחישה מציאות.

ג'ידא רינאוי-זועבי: כשאית

ג'ידא רינאוי-זועבי: מר בן גביר בא ומנופף באקדח שלו, תגידי לי מי האלים?

גלית דיסטל אטבריאן: מה זה קשור אלי?

ג'ידא רינאוי-זועבי: מי האלים?

ג'ידא רינאוי-זועבי: על מה את מדברת בכלל?

מירב בן ארי: אני חייבת לסיים.

מירב בן ארי: את דיברת, נתתי לך את כל הזכות שלך לדבר.

ג'ידא רינאוי-זועבי: אני רק רוצה לבקש סיכום לנושא הזה.

ג'ידא רינאוי-זועבי: זה נושא חשוב לגבי התלמידים של לוד.

מירב בן ארי: אני מנסה להגיע אליו.

מירב בן ארי: אבל אמרתי שאני אתן לו.

ג'ידא רינאוי-זועבי: משפט אחד.

ג'ידא רינאוי-זועבי: לגבי הנושא הרגשי – לטפל.

ג'ידא רינאוי-זועבי: אני רוצה גם שהרווחה, שהפסיכולוגים יתנו רוח גבית לנושא של הטיפול הרגשי של התלמידים שעכשיו מסתובבים בפחד וטרור ברחובות לוד.

ג'ידא רינאוי-זועבי: תודה.

אבתיסאם מראענה: וואו, אגיד את זה בשלוש, ארבע משפטים ככה בהכי ממלכתיות.

אבתיסאם מראענה: דיסטל, אני אוהבת אותך, מה נעשה?

אבתיסאם מראענה: את אומרת דברים נורא קשים לי, באמת, ועדיין אני אוהבת אותך כל פעם מחדש.

אבתיסאם מראענה: מזכירה לעצמי, אני אומרת לעצמי – את גלית דיסטל אטבריאן, אני אוהבת אותה.

אבתיסאם מראענה: אוהבת אותך.

גלית דיסטל אטבריאן: גם אני אותך.

אבתיסאם מראענה: והקושי לא לעשות את ההבחנה בין המסוכנות לצבוע חברה שלמה במיזוגיניה שכולם מתחתנים עם ארבע ילדות.

גלית דיסטל אטבריאן: לא דיברתי בהכללה.

גלית דיסטל אטבריאן: כל משפט שלי תייגתי, אבתיסאם.

אבתיסאם מראענה: רגע, יקירה, תקשיבי שנייה.

אבתיסאם מראענה: אני הקשבתי לך מאוד, והתכווצתי בתוך הכיסא, אבל אני מקשיבה.

אבתיסאם מראענה: לפעמים יש לנו אחריות מאוד גדולה - אני לא בטוחה שכל מי שמקשיב לך, ואני רוצה לחשוב על הקהל שכן מקשיב לי ולך.

אבתיסאם מראענה: לא בטוחה שהמילה "הסתייגתי" – את גם בורכת, אלוקים בירך אותך במילים.

אבתיסאם מראענה: אלוקים תעזור לי.

אבתיסאם מראענה: תעזור לי ותן לי את האוצר מלים שיש לך הטובות ביותר שאת כותבת, ואני כל כך מתרגשת, ומשם גם התחברתי אליך.

אבתיסאם מראענה: נכון.

אבתיסאם מראענה: יש אלימות בחברה הערבית.

אבתיסאם מראענה: ונכון, ויש ילדות שלפעמים מביאים אותן מכל מיני מדינות מצוקה בעולם, שחלק באים לחברה הערבית ומתחתנים איתן, וגם חברה יהודית ישראלית מתחתנים איתן.

אבתיסאם מראענה: יש לנו סחר בבני אדם בתוך מדינת ישראל.

אבתיסאם מראענה: יש סחר בנשים ובזנות בתוך מדינת ישראל, שחלקה החברה הערבית חלק ממנה, והחברה היהודית.

אבתיסאם מראענה: אנחנו אחראיות למדינה הזאת ביחד.

אבתיסאם מראענה: אנחנו נמשיך לפלג.

גלית דיסטל אטבריאן: מסכימה עד עכשיו עם כל מילה.

אבתיסאם מראענה: יופי.

אבתיסאם מראענה: אז אני רוצה להגיד.

אבתיסאם מראענה: אם אנחנו נמשיך לפלג את החברות המוחלשות שאנחנו אותן גם מייצגות, והלא מוחלשות - - -

גלית דיסטל אטבריאן: גם עם זה אני מסכימה.

אבתיסאם מראענה: תודה.

אבתיסאם מראענה: בואי נחזור לדיון שלנו ולהגיד דבר אחד.

אבתיסאם מראענה: אני חושבת שבאמת הסוגיה של לוד היא סוגיה משמעותית.

אבתיסאם מראענה: היא מיקרוקוסמוס שצריך להתייחס אליו מבחינת האלימות, ומבחינת נוער - נערות ונערים שרוצים עתיד יותר, ולא רק ללכת למכון וייצמן, וחמש יחידות במתמטיקה.

אבתיסאם מראענה: גם ללכת לאומנות, וגם ללכת לקולנוע, וגם ללכת לספרות ולתרבות.

אבתיסאם מראענה: זה מקום שצריך לעשות שילוב בין חינוך לבין שיטור, לבין קהילה, לבין עירייה, לבין נשים מדהימות כמו שחאדה.

אבתיסאם מראענה: הדבר החשוב הוא באמת השילוב של כל המערכות יחד.

אבתיסאם מראענה: גם משרד חינוך, זה התפקיד שלכם לאפשר.

אבתיסאם מראענה: לא אותה שירין, שאתן מאוד אוהבות ומעריכות, תנו לה גם את המנדט לנהל את בית-הספר שלה.

אבתיסאם מראענה: היא לא תהפוך אותו למשהו גרוע יותר, אלא להיפך.

אבתיסאם מראענה: תסמכו עליה.

אבתיסאם מראענה: בפעם הבאה שאומרת – תנו לי לנהל זום בבית הספר, אז תאפשרו לה.

אבתיסאם מראענה: אל תהפכו אותה בין רגע למישהי שהיא מנותקת ממערכת החינוך, תעבדו ביחד, זה לא רע.

אבתיסאם מראענה: תודה, גברתי.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: אנחנו נמשיך את השיח איתך רונן.

רונן אבניאלי: המסר שלי הוא לא מסר כפול.

רונן אבניאלי: שמעתי פה ואני לא רוצה לעשות את זה אישי, אבל שמעתי פה את חברת המועצה, המסר שלי הוא לא כפול.

רונן אבניאלי: אני יודע שלעשות ביטחון אישי – צריך לעשות אותו לפעמים גם כשאתה קשוח, גם כשאתה אגרסיבי, גם כשאתה תקיף.

רונן אבניאלי: יש בזה לא מעט פעמים שבהם זה לא נוח.

רונן אבניאלי: לעמוד בפינת הרחוב ולרשום דוחות, זה קודם כל זה בשביל שהילדים יוכלו לחצות את מעבר החצייה.

רונן אבניאלי: אחר-כך, זה בשביל לעשות בכוונה.

רונן אבניאלי: אני לוקח את הדברים מכל מה ששמעתי פה.

רונן אבניאלי: לוקח אותם לתשומת ליבי אחד אחד.

רונן אבניאלי: רשמתי לי את מרבית הדברים, אני גם אצפה בזה שוב.

רונן אבניאלי: איפה שאנחנו יכולים לעשות את הדברים יותר טוב – נעשה אותם.

רונן אבניאלי: איפה שצריך לקחת לתשומת ליבנו, ולא עשינו מספיק טוב – נעשה את זה עוד יותר טוב.

רונן אבניאלי: אני אומר את מה שאמרתי בתחילת דבריי – יש לי אחריות מלאה מקצה לקצה על הביטחון האישי של תושבי לוד.

רונן אבניאלי: אינני מתחמק משום דבר.

רונן אבניאלי: יחד עם זאת, צריך לקחת גם את זה בחשבון שאנחנו לא אחראים על תשתיות בנווה שלום.

רונן אבניאלי: אנחנו לא אחראים על החינוך בנווה שלום.

רונן אבניאלי: אנחנו לא הבודדים.

רונן אבניאלי: אני משוכנע שמי שצריך להבין את הדברים מפי יבין אותם, הוא בטח שומע את זה בזום.

מירב בן ארי: תודה רבה, רונן, אני חייבת לסכם את הדיון.

מירב בן ארי: אני מודה לחברות הכנסת המציעות, חברת הכנסת ג'ידא רינאוי זועבי, וחברת הכנסת אבתיסאם מראענה.

מירב בן ארי: בשבוע הבא, ב-20 בינואר, הוועדה נוסעת לביקור בלוד, חברי הכנסת מוזמנים.

מירב בן ארי: גם מי שלא חבר בוועדה, אנחנו נמשיך שם גם את השיח שיש לנו עם רונן.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד משהו.

מירב בן ארי: יש משטרה, והמשטרה בלוד, כפי שגם אמר ראש העיר מגוייסת, ואני בטוחה שאתם עושים את מירב המאמצים.

מירב בן ארי: ועם כל זה, החיים בלוד הם סיוט מתמשך - ירי כל לילה בלי הפסקה, אנחנו יודעים שזה מגיע מארגוני הפשיעה, ואנחנו חייבים להיות שם כדי להחזיר לתושבים את השקט.

מירב בן ארי: אנחנו נמשיך ללוות את לוד.

מירב בן ארי: לוד הופכת safe city , זה אומר שכל העיר תהיה מצולמת, זה דבר שתקצבנו אותו, והוא אמור לצאת כבר ב-2022, ביחד עם החיזוק גם כוח מג"ב וגם של המשטרה.

מירב בן ארי: אני ביקשתי ופניתי לראש הממשלה לקיים דיון בנושא "שומר חומות", וערים מעורבות, ובכלל, החזרת הביטחון.

מירב בן ארי: אני מאוד מקווה שבתקופה הקרובה התקיים דיון בקבינט המדיני ביטחוני, שגם השרים ייחשפו למשה שאנחנו עוברים כאן בוועדה.

מירב בן ארי: בכל מקרה, הוועדה לא מתכוונת להרפות מלוד.

מירב בן ארי: אני מודה לכל הנציגים שהגיעו.

מירב בן ארי: אני מודה לחברות הכנסת.

מירב בן ארי: אני יודעת שהשיח פה לפעמים הופך קצת קיצוני לשני הצדדים, וכי כולם מדברים פה מדם ליבם.

מירב בן ארי: המטרה היא שילד יקום בבוקר, יילך לבית-הספר ויחזור הביתה.

מירב בן ארי: זהו.

מירב בן ארי: שלא ירצחו אותו בדרך למכולת.

מירב בן ארי: שלא ירצחו אותו בגן משחקים, ושגם לא יהרגו את אבא שלו.

מירב בן ארי: זו המטרה, ואנחנו כוועדה נפעל בלי הפסקה כדי שיהיה ביטחון לתושבים במדינה הזאת, ובטח ובטח לתושבי הערים המעורבות.

מירב בן ארי: תודה רבה לכולם.

מירב בן ארי: הישיבה נעולה.