ועדת הבריאות, כנסת 24, פרוטוקול מספר 42, 2021-12-28 10:30

עידית סילמן: בוקר טוב לכולם, היום כ"ד בטבת, תשפ"ב, ה-28.12.2021.

עידית סילמן: על סדר היום: בריאות הנפש – עולם הילדים והנוער.

עידית סילמן: תודה לכל מי שהצטרף אלינו, אנחנו אחרי לילה לבן של חקיקה בכנסת.

עידית סילמן: למרות זאת, ולאור הדיון החשוב, אנחנו רואים חשיבות עצומה לקיים את הדיון היום.

עידית סילמן: מכבדים אותנו גם בזום הרבה אנשים בנוכחותם הרבה אנשים שלא יכלו להגיע הנה בגלל מגבלות הקורונה.

עידית סילמן: אני רוצה לומר כמה מילים.

עידית סילמן: הנושא של בריאות הנפש, שהוא נושא מאוד חשוב.

עידית סילמן: אני באה מתוך העולם הזה, גם מתוך חברות התרופות, גם מתוך העולם של קופות החולים, עולם המתמודדים, המתמודדות, המשפחות היקרות.

עידית סילמן: שמנו את הנושא כאבן מרכזית וכעוגן עצום בוועדת הבריאות של הכנסת.

עידית סילמן: אנחנו פועלים למען שינוי, וזה באמת תלוי בכולנו.

עידית סילמן: אני מודעת לגודל השעה ולהזדמנות הגדולה שנפלה בחלקי כאן, גם להקים וועדת בריאות וגם לעסוק בנושא החשוב הזה.

עידית סילמן: שתי חברות טובות שלי מכבדות אותנו היום בנוכחותן.

עידית סילמן: שתי אימהות גיבורות וחזקות, שחוו עוצמות של כאב, ומתוכו, במקום ליפול, החליטו לצמוח.

עידית סילמן: יחד איתן הצמיחו גם אחרים שמתמודדים עם חוויות דומות.

עידית סילמן: אני מתנצלת על ההתרגשות, הלשכה שלי מקבלת אלפי פניות בתחום הזה, וגם אנחנו לרגעים מרגישים חסרי אונים, בלי יכולת לעזור עד הסוף.

עידית סילמן: בשביל זה אחנו כאן.

עידית סילמן: "החיים הם טריגר", ספרה של חברתי יערה ישורון שנמצאת כאן, רואה אור בימים אלה.

עידית סילמן: כך היא משתפת: הסוד הוא בכל מקום, והוא אחד הגורמים שהכי קשה להתמודד איתם בתוך ההתמודדות הקשה ממילא.

עידית סילמן: הסודיות המוטמעת במקצוע ובאנשי המקצוע מחלחלת אל המשפחות, אל ההורים והאחים, אל הסבים והסבתות, אל החברים, וכך אל החברה כולה.

עידית סילמן: הבושה המובנית, אם אסור לספר על זה, סימן שיש במה להתבייש.

עידית סילמן: זה מונע דיבור על דיכאון, חרדה ואובדנות, שהוא אחד מסיבות המוות המובילות".

עידית סילמן: בספרה, משתפת יערה מניסיון החיים שלה, ומנגישה מדריך מעשי להורים שהם וילדיהם ניצבים בפני עולם בריאות הנפש.

עידית סילמן: בכתיבה קולחת וכנה, נוגעת יערה בכל הדברים שלא מעיזים לדבר עליהם, בכל הנקודות הכואבות ובעצבים החשופים.

עידית סילמן: מערכת הבריאות בישראל לא צריכה, היא חייבת לשפר ולפתח את מערך בריאות הנפש, את המענה לילדים, לנוער, למתמודדים והמתמודדות ולמשפחות.

עידית סילמן: מערך שככל שאני מתקרבת אליו יותר כך אני מגלה ונחשפת לממדי ההזנחה הגדולים שנצברו במהלך השנים.

עידית סילמן: באמצעות וועדת הבריאות, אני מתעקשת לעמול קשה ולהביא לשינוי המיוחל.

עידית סילמן: חברתי השנייה שהגיעה לפה מהגולן הרחוק, צופיה לקס היקרה שאיבדה את ביתה אוריה, עוד מעט לפני חודש.

עידית סילמן: צופיה במשך שנים עלתה על במות לשמח ולבדר אנשים, וכיום מנצלת את אותה הבמה להאיר ולדבר על הדברים שאנשים מפחדים לגעת בהם.

עידית סילמן: את צופיה אני זכיתי להזמין לא פעם, דווקא מתוך עולמות הבריאות, על נושאים של בריאות עליהם דיברה.

עידית סילמן: נושאים כמו פוריות, הבאת חיים לעולם, שיח על נושאים שלא מדברים עליהם.

עידית סילמן: היום אנחנו נמצאות כאן ביחד בתוך מעגל שכולנו, שתיכן יחד איתי, צריכות לעמול קשה.

עידית סילמן: אסיים במילותיה: "העניין הוא המבט, ההסתכלות.

עידית סילמן: מה הלב שלנו רואה ומה העיניים שלנו מספרות.

עידית סילמן: זה עניין של מעגל.

עידית סילמן: לבקש, לראות, לקבל, בסדר הזה בדיוק.

עידית סילמן: נכון, לא תמיד באותה העצימות.

עידית סילמן: לפעמים הכאב גדול מהאור.

עידית סילמן: אבל כאן, כאן אנו נכנסים לתמונה.

עידית סילמן: לנתב, לתווך לנפש, להרגיש, להיות.

עידית סילמן: חטפנו מכה במנוע, אבל יש לנו את הכוח בעזרת השם לתפס באמונה מתוך הבור.

עידית סילמן: בכל יום, כמו גם הבוקר, אני תפילה.

עידית סילמן: ." אני מודה לכן שהגעתן, ועל השליחות שלקחתן על עצמכן ועל כך שאתן קרן אור בתוך חשכת עננים מאיימת.

עידית סילמן: דרך ארוכה לפנינו והיא מתחילה כאן, בין כתלי הוועדה הזו.

עידית סילמן: נוריד את הסטיגמה, ניתן תקווה למתמודדים, אך לא פחות מזה, תקווה שיבוא יום ונזכה למערך בריאות נפש ראוי ואיכותי.

עידית סילמן: כזה שנותן מענה.

עידית סילמן: אנחנו החלטנו לקחת ולנסות לתת מענה, לסייע ולהביא לכאן אלומות אור וניצנים של תקווה, רעיונות שיוצאים מהקופסה, ויכולים לשמש אותנו, את ההורים ואת מערכת הבריאות כולה.

עידית סילמן: גם עליהם נדבר והוועדה תלווה את הפרויקטים האלה ותסייע להם בכל ההיבטים שצריך.

עידית סילמן: אעביר את הזרקור לטל ברגמן, מנהלת תחום שירותי בריאות הנפש במשרד הבריאות.

עידית סילמן: מכיוון שהם נכנסים לסיור בשעה 11:00, נרצה שהיא תדבר כמה דקות לפני.

עידית סילמן: בבקשה, טל.

טל ברגמן: שלום לכולם, דיון בהחלט מאוד חשוב.

עידית סילמן: טל, אני רק רוצה להגיד קודם כל תודה רבה.

עידית סילמן: קודם כל, על כך שאת חברה ואת עושה עבודה מדהימה.

עידית סילמן: הכרנו הרבה לפני שנכנסתי לתפקיד שלי, ויש לך כוונות אדירות לעשות שינויים, ועם לב ענק ועצום.

עידית סילמן: תודה רבה על זה.

עידית סילמן: תודה גם על זה שאת מלווה את עבודת הוועדה בעז רב.

טל ברגמן: אז קודם כל, ד"ר יובל רווה נמצא איתי, והוא מנהל המחלקה לפסיכיאטריה של ילדים ונוער באגף.

טל ברגמן: אנחנו הכנו לכם מצגת מאוד קצרה, חמישה שקפים, רק כדי לתת פרספקטיבה לפני הדיון מהזווית שלנו.

טל ברגמן: יובל יציג אותה.

טל ברגמן: יובל, נעבור על המצגת בקצרה ואז נוכל להתייחס.

טל ברגמן: אם נצטרך לרדת מהישיבה, נשמח לקבל שאלות בכתב ולענות לוועדה.

יובל רווה: שלום לכולם.

יובל רווה: בנינו את המצגת הזאת לאנשים שפחות מכירים את התחום, ראיתי שיש פה אנשים שמכירים מאוד אז תסלחו לי, אבל נעשה את המבוא הזה כדי ליישר קו.

יובל רווה: מסגרות הטיפול של בריאות הנפש פועלות ברמות שונות, אנחנו מדברים בגדול על שלוש רמות: רמת המרפאה, שהיא הכי פחות אינטנסיבית, ומדברת על תדירות של מפגש עד שלושה מפגשים שבועיים.

יובל רווה: מי שמבצע אותם הם אנשי הצוות, שהם פסיכיאטרים, עובדים סוציאליים ופסיכולוגים.

יובל רווה: המענה שניתן הוא פסיכותרפיה פרטנית עם הנער/ הנערה, הילד/ הילדה בעצמם.

יובל רווה: יש גם הדרכות להורים, לפעמים טיפולים משותפים שנקראים "טיפולים משפחתיים".

יובל רווה: לפעמים יש טיפולים קבוצתיים, שבתוכם מגיעים כמה בני נוער יחדיו.

יובל רווה: יש גם התערבויות בקהילה, כלומר שיחות או מפגשים עם בתי הספר והרווחות השונות.

יובל רווה: הצוותים של המרפאות הם בדרך כלל אינטרדיסציפלינרי, אשר מערבים תחומים שונים.

יובל רווה: לכל אחד יש את הראייה הייחודית והפן הטיפולי הייחודי.

יובל רווה: קיימות מרפאות כלליות שמטפלות בכל מגוון קשת הקשיים הנפשיים, ומרפאות ייעודיות כמו הפרעות אכילה, התמכרויות ועוד.

יובל רווה: באופן עקרוני, משך הטיפול משתנה לפי מורכבות המקרה וההתקדמות.

יובל רווה: בדרך כלל הממוצע הוא כשנה, כאשר יש טיפולים שנמשכים הרבה יותר משנה ויש טיפולים קצרים יותר כשאין התערבויות במשבר.

יובל רווה: השלב הבא מבחינת אינטנסיביות הטיפול הוא טיפול יום.

יובל רווה: זו מסגרת אינטנסיבית יותר, בה הילד מגיע לשלושה עד חמישה ימים בשבוע, כל יום לשש עד שמונה שעות.

יובל רווה: הרעיון הוא לתת חלופת אשפוז, או מה שאנחנו קוראים לו “half way in” או “half way out” במקום אשפוז.

יובל רווה: הרציונל הוא לפגוע כמה שפחות בשגרת היום של הילד או המתבגר, תוך כדי קבלת טיפול אינטנסיבי.

יובל רווה: גם כאן הצוות הוא כמובן אינטרדיסציפלינרי ונותן את מגוון הטיפולים האפשריים.

יובל רווה: כשאנחנו מדברים על אשפוז, אנחנו מדברים על המסגרת האינטנסיבית ביותר.

יובל רווה: היא שמורה למקרים הקשים ביותר, מורכבים, מקרים של אובדנות, מקרים שדורשים התערבות על פי החוק, פגיעות עצמיות, פגיעות באחרים ועוד.

יובל רווה: אנחנו מודעים כמובן לזה שלאשפוזים יש את היתרון שניתן לשמור על הילדים, ואת החיסרון שהילד מאבד את השגרה שלו לתקופה מסוימת.

יובל רווה: גם כאן, משך האשפוזים משתנה, אבל בדרך כלל אצל ילדים מדובר בחודשיים-שלושה.

יובל רווה: אני נותן את סדר הגודל הזה על מנת שאנשים שלא מכירים את התחום יבינו שזה לא אשפוז של יומיים- שלושה.

יובל רווה: תמיד מדברים על "תאשפזו אותו ליומיים-שלושה או שבוע", אז בדרך כלל זה יותר מזה.

יובל רווה: הדבר הנוסף שנעשה במערכת הוא הערכות מיון.

יובל רווה: המיון פתוח 24 שעות ביממה, שבעה ימים בשבוע, גם בבתי חולים פסיכיאטריים וגם בבתי חולים כלליים.

יובל רווה: מגיעים לשם ילדים לאורך כל היום.

יובל רווה: במיון עושים הערכות מסוכנות, שזה החל מילד שאמר בבית הספר אמירה אובדנית כלשהי ומגיע למיון לברור, או ילדים שעשו ניסיונות אובדנות משמעותיים ובעקבות כך מגיעים למיון.

יובל רווה: הפסיכיאטרים במיונים רואים את הכול, והם אלה שעושים את ההערכות, בין אם מתמחים ובין אם מומחים לפסיכיאטריה של הילד.

יובל רווה: ההחלטה שמתקבלת במיון היא בדרך כלל האם הילד זקוק לאשפוז או האם אפשר לשחרר אותו להמשך טיפול בקהילה.

יובל רווה: בארץ קיימות כעשר יחידות לאשפוז, רובן לבני נוער.

יובל רווה: יש שלוש מחלקות ילדים שמוגדרות מתחת לגיל 12.

יובל רווה: בכל הארץ יש רק מחלקה אחת לטיפול במתבגרים על הרצף האוטיסטי.

יובל רווה: אין מחלקה ייחודית לילדים על הרצף.

יובל רווה: לאחר כניסת הרפורמה ב-2015, האחריות על התחום הזה עברה לקופות החולים.

יובל רווה: לפני כן היא הייתה על המדינה.

יובל רווה: יש בזה יתרונות וחסרונות.

יובל רווה: זה לא המקום לפרט, אבל זה הופך את התחום למורכב ודורש חשיבה.

יובל רווה: בארץ קיימים כ-270 פסיכיאטרים של הילד והמתבגר, כאשר המספר הזה כולל בתוכו גם מתמחים וגם מומחים וותיקים שבשנים הקרובות יפרשו.

יובל רווה: הלכה למעשה, המספר יותר קרוב ל-200-210 אנשים.

יובל רווה: זה צוואר הבקבוק.

יובל רווה: קיים גם מחסור במקצועות אחרים, גם בפסיכולוגים, עובדים סוציאליים בתחום שלנו, וזה משהו שצריך לחשוב עליו אם אנחנו רוצים לטייב את המערכת.

יובל רווה: זה מתייחס לשאלה שנשאלתי כאן.

יובל רווה: לפני הקורונה, זמני ההמתנה לטיפול מרפאתי היו מאוד שונים.

יובל רווה: יש מרכזים יותר גדולים שנמצאים במרכז, ואז זמני ההמתנה היו קצרים יותר.

יובל רווה: בפריפריה זמני ההמתנה ארוכים יותר.

יובל רווה: בכל מקרה, זה לא היה פחות ממספר שבועות, זה הגיע גם למספר חודשים וזה עוד לפני הקורונה.

יובל רווה: תכף נגיע למה קרה אחרי הקורונה.

יובל רווה: התפוסה של המחלקות השתנתה בעקבות הקורונה.

יובל רווה: יש תקופות כמו הקיץ בהן המחלקות פחות עמוסות, ותקופות של אמצע השנה בהן המחלקות יותר עמוסות.

יובל רווה: בכל השנים תמיד היה מעבר ל-100% אשפוזים.

יובל רווה: בתחום שלנו, הכנסתי את זה פה בשקף, קיימת סטיגמה מאוד משמעותית שלפעמים מזיקה למטופלים שלנו, ולפעמים אפילו גורמת לנזקים קשים ולמוות במקרים בהם אנשים מתביישים לפנות לעזרה.

יובל רווה: הקורונה עשתה שמות, זה לא הלצה, זה הלכה למעשה.

יובל רווה: היא החמירה מצבים של ילדים שהיה להם רקע נפשי, היא גרמה לילדים ללא רקע לפתח תסמינים חדשים, ובעצם המערכת מוצפת בפניות חדשות וישנות.

יובל רווה: נכון לעכשיו, המענים לא גדלו, ולכן אנחנו מרגישים את ההצפה הזאת בכל מסגרת ומסגרת, גם במרפאות, גם בטיפולי היום, גם במיונים, גם באשפוזים, גם בקווי החירום הטלפוניים, וגם המטפלים הפרטיים שהידיים שלהם עמוסות ותורי ההמתנה הם לא הגיוניים.

יובל רווה: במרפאות וטיפולי היום, בסופו של דבר תורי ההמתנה הם של כמה חודשים ואפילו מעל לשנה.

יובל רווה: כמובן שכשמדובר בילדים בגילאי שמונה עד עשר זה אבסורד, זה 10% מהחיים שלהם וזה לא אפשרי ולא מקובל.

יובל רווה: באשפוזים יש מקרים שמחכים שבועות, מנהלי המחלקות נאלצים לעשות הכרעות לא פשוטות בין ילד אובדני לילד אובדני מאוד, ולפעמים נאלצים לשחרר הביתה ילדים שבנסיבות אחרות אף אחד לא היה חושב לעשות את הדבר הזה.

יובל רווה: מבחינת המיונים, העומס גורם לזה שבמקום שייראו את הילד תוך דקות או עשרות דקות, הילדים מחכים במיון שעות, כולל לילות וכן הלאה.

יובל רווה: המטרה של תכנית החירום הזו היא מתן מענה מידי, אינטנסיבי וקצר מועד.

יובל רווה: כלומר, התערבות של משהו כמו עד שלושה חודשים, שמונה שבועות, לילדים ומתבגרים שסובלים מהפרעה נפשית קשה שדורשת טיפול דחוף.

יובל רווה: המטרה היא לתת מענה, להפחית את העומס מהמיונים, האשפוזים והמרפאות.

יובל רווה: גם כאן אנחנו מתכננים לבנות צוותים מעורבים שיהיו מובלים על ידי הפסיכיאטרים, ויכללו גם פסיכולוגים ועובדים סוציאליים.

יובל רווה: אנחנו רוצים שיהיו עשרה מרכזים בפריסה ארצית, במרכזים רפואיים קיימים מובילים שיוכלו לתת גב מקצועי לתחום הזה.

יובל רווה: אנחנו כמשרד הבריאות ואיגוד הפסיכיאטרים ניתן את הגב המקצועי.

יובל רווה: כמו שאמרתי, המטרה היא מתן מענה לאוכלוסייה גדולה, להוריד את העומס מהמרפאות, המיונים והאשפוזים.

יובל רווה: לטווח הארוך, יש לנו תכנית ארצית שדורשת כל מיני דברים.

יובל רווה: מצד אחד, עיבוי המערכת הקיימת, ומצד שני, בנייה ופתיחה של מרכזים חדשים על מנת לתת טווח גדול של טיפולים, שיהיו מענים רבים, בין אם אינטנסיביים פחות ובין אם אינטנסיביים יותר.

יובל רווה: הרעיון שלנו בגדול הוא להעביר את עיקר המשקל של הטיפול הפסיכיאטרי לקהילה, אנחנו חושבים שזה דבר נכון.

יובל רווה: אנחנו רוצים שיהיו מרכזים אינטגרטיביים, בתים מאזנים, ביקורי בית לילדים שלא יכולים להגיע למרפאות, לילדים שיכולים להישאר בבית ולא צריכים להתאשפז, תוכניות שיקום בקהילה, הרחבת מענים בתחומים ספציפיים כמו הפרעות אכילה, אוטיזם, מוגבלות שכלית התפתחותית ועוד.

יובל רווה: כמו שאמרתי קודם, עיקר הקושי בהרחבות האלה זה בעיה של כוח אדם, ולכן אנחנו חושבים שהמפתח הוא לתמרץ את ההתמחות בפסיכיאטריה של המתבגר ולתמוך גם במקצועות הטיפוליים האחרים.

טל ברגמן: אני רוצה להעיר כמה הערות על הדבר הזה לפני שאנחנו צריכים לרדת.

טל ברגמן: קודם כל, התוכנית הזו היא תוכנית שהיא מעבר לתוכניות לבריאות הנפש, והיא תצטרך להיות מוצגת לממשלה ולקבל תקציב נוסף.

טל ברגמן: אני חושבת שבכלל ההשלכות הנפשיות של הקורונה לא קיבלו מספיק התייחסות ברמת התקציב.

טל ברגמן: הייתה בעיה בתפוסה של מערכת בריאות הנפש גם קודם, צוואר הבקבוק בכל הנושא הזה הוא כוח האדם.

טל ברגמן: הבעיה הזו מתחלקת לשני חלקים: ראשית, אין מספיק אנשים שמגיעים להתמחות היום בפסיכיאטריה של ילדים ונוער, וכנראה לפי מה שהבנתי גם בארגונים של הפסיכולוגיה הציבורית יש חוסר במתמחים בפסיכולוגיה של הילד והמתבגר.

טל ברגמן: מצד שני, גם כאשר יש כוח אדם ומטפלים של דיסציפלינות מסוימות, אז הפרקטיקות הפרטיות הן עמוסות ומלאות.

טל ברגמן: נדרשת חשיבה איך למשוך את כוח האדם ממערכות פרטיות למערכות ציבוריות, וזה לא כל כך פשוט.

טל ברגמן: יש פה סוגיה גם של שכר במערכת הציבורית, וגם סוגיה ערכית, כלומר האדם צריך לעשות שינוי ולהחליט שאת עיקר הפעילות שלו הוא רוצה לעשות במערכת הציבורית.

טל ברגמן: לדעתי זה מאמץ של כולנו.

טל ברגמן: מעבר לזה שזה מותנה בתקציב נוסף ואנחנו לא יודעים כרגע אם זה יהיה, יש כאן גם אחריות של משרדים אחרים.

טל ברגמן: כלומר, בריאות נפש של ילדים ונוער זה לא רק משרד הבריאות, זה בטח שלא רפואה.

טל ברגמן: יש פה סוגיות של חינוך, חוסן משפחתי, חוסן רווחתי.

טל ברגמן: זה בהחלט לא משהו שמתרכז ומתנקז רק למשרד הבריאות.

טל ברגמן: אני יודעת שהשר בהחלט שוקל לערב בעניין גם משרדים אחרים ולשקול יחד עם שרי החינוך והרווחה שיתופי פעולה בנושא.

טל ברגמן: בתוכניות של בריאות הנפש יש התייחסות לקיצור תורים.

טל ברגמן: כמובן שקיצור התורים יחול גם בנושא של ילדים ונוער, אבל אני מניחה שיהיה מאוד קשה ליישם את זה בלי תכנית ממוקדת, בעיקר בגלל סוגיות כוח האדם.

טל ברגמן: כדי להקים את המרכזים המאוד יפים של ההתערבות במשבר יחד עם איגוד הפסיכיאטריה, נדרש לתקנים של מתמחים בפסיכיאטריה של ילדים ונוער.

טל ברגמן: נצטרך כמות בלתי מבוטלת כדי להרים את המרכזים האלה בצורה הטובה ביותר ובמהירות הראויה לאור המצב בשטח.

טל ברגמן: אני מאוד אשמח לעזרה של הוועדה לגבי הבתים המאזנים.

טל ברגמן: אנחנו בסיומה של עבודת מטה מאוד מאומצת לגבי בתים מאזנים לילדים ולנוער.

טל ברגמן: אנחנו עובדים עם כל הגורמים, יש קופת חולים שמעוניינת להרים בית כזה, ולא רק קופת חולים.

טל ברגמן: המכשול שלנו זה בעיקר מתן שעות ההוראה שכל ילד במדינת ישראל שמאושפז מקבל אותן ממשרד החינוך.

טל ברגמן: אנחנו בדיאלוג עם משרד החינוך ולצערי אנחנו לא כל כך מקבלים פתרונות מהם לנושא הזה, וזה חבל.

טל ברגמן: זה יכול לייצר חלופת אשפוז הרבה יותר ראויה, לפחות לחלק מהילדים.

טל ברגמן: לא למקרים הכי מורכבים בהתחלה, אבל לפחות להתחיל ללכת את הדרך של חלופות בקהילה.

טל ברגמן: בזה אנחנו נשמח לסיוע של הוועדה.

טל ברגמן: יובל, תרצה להוסיף משהו?

יובל רווה: עוד משהו קטן.

יובל רווה: כמובן שהעבודה הזו תצטרך להיות בשיתוף פעולה עם משרדים אחרים.

יובל רווה: נשמח לעבוד בשיתוף פעולה גם עם משרד הרווחה וגם עם משרד החינוך.

עידית סילמן: אז אני רק אגיד כמה דברים.

עידית סילמן: אחד, בתים מאזנים, אני יודעת שזו משימה שלנו ואנחנו צריכים לסייע לכם בתקציבים.

עידית סילמן: אני רק אומר, כמה ילדים יכולים להיות בבית מאזן?

עידית סילמן: כולנו יודעים שבתים מאזנים זה לא פתרון.

טל ברגמן: דווקא תקציבים זה דבר החשוב אבל לא החשוב ביותר.

טל ברגמן: מבחני תמיכה לבתים מאזנים יהיו, אם תהיה גם תכנית לאומית לילדים ונוער ועוד תקציב, אז אנחנו נייעד חלק ממנה לבתים המאזנים.

טל ברגמן: בית מאזן כזה לא יכול לקום, אי אפשר לנתק את הילדים מבית הספר.

טל ברגמן: המטרה של כולנו זה לשמר את התפקוד שלהם, ולכן יש בתי ספר לחינוך מיוחד בתוך המחלקות הפסיכיאטריות.

טל ברגמן: לכן טיפולי יום מקבלים שעות הוראה של חינוך מיוחד ממשרד החינוך, ופה אנחנו צריכים להתגבר על המכשול, שיכירו בבתים המאזנים גם במשרד החינוך.

טל ברגמן: לגבי כמות הבתים, כל בית מטפל בשמונה עד שנים עשר ילדים.

טל ברגמן: יש לנו היום 15 בתים של מבוגרים.

טל ברגמן: אנחנו רוצים להגדיל את כמות הבתים לעשרות בתים, וזה יוריד מאסה קריטית –

עידית סילמן: זה נכון, אבל אם אנחנו מסתכלים על ילדים ונוער, איך היום אנחנו, אני, אימהות, מקבלות עזרה ראשונית אמיתית בלי המתנה של שלושה חודשים וטיפולים של שנה.

עידית סילמן: כלומר, עד שהילד יגיע לטיפול, אנחנו מגיעים למצב קשה וחמור.

עידית סילמן: מה אנחנו עושים במקום הזה?

עידית סילמן: אני רוצה טיפול ראשוני, אבחון –

עידית סילמן: מה שאנחנו צריכים לעשות במקום הזה, זה להקצות יותר משאבים לקופות החולים, שכמובן יועברו לקופות החולים –

עידית סילמן: אבל אין להם פסיכיאטרים.

עידית סילמן: אם ניתן להם כסף, מה הם יעשו אתו?

טל ברגמן: עבודה בבריאות הנפש, ואת זה את יודעת היטב, היא עבודה מולטי-דיסציפלינרית.

טל ברגמן: זאת אומרת, לפני שאתה מגיע – אגב, היו גם כל מיני שאלות לגבי תרופות, אז בואו נחדד רגע.

טל ברגמן: אגב, אני לא נגד תרופות בפסיכיאטריה, אני רופאה ופסיכיאטרית גאה.

טל ברגמן: לתרופות יש ערך רב אצל מי שזקוק להן, והשימוש צריך להיות מושכל.

טל ברגמן: אבל דווקא בפסיכיאטריה של ילדים ונוער, מי שבאמת בקיא בנושא הזה, היד לא קלה על ההדק בענייני תרופות.

טל ברגמן: יש גילאים מסוימים שההתערבויות הן בעיקר פסיכו-תרפויטיות.

טל ברגמן: הפסיכיאטר של הילדים ונוער הוא חיוני ונדרש בעיקר במקרים קשים, אבל כשמסתכלים על הקורונה, לא כל המקרים הם מקרים קשים.

טל ברגמן: יש עלייה בתחלואה, ובוודאי שאם יש עלייה גלובאלית בתחלואה יש גם יותר מקרים קשים, אבל יש גם הרבה ילדים שאם נתפוס אותם בשלבים המוקדים, אולי לא יגיעו לדרגת חומרה קשה יותר.

טל ברגמן: כדי לתפוס אותם, צריך לתגבר את הקופות.

טל ברגמן: הקופות יודעות להשיג כוח אדם, והן גוף יותר גמיש משירות המדינה.

טל ברגמן: בשירות המדינה תנאי ההעסקה, המכרזים, גובה השכר הם דברים מאוד נוקשים.

טל ברגמן: לקופות החולים יש גמישות מסוימת בהעסקה.

טל ברגמן: צריך לצבוע את המשאבים ולאפשר אותם תחת מבחני תמיכה, שזה כמובן מכשיר כלכלי שמטרתו לצבוע ולשלם אחרי הפעילות.

טל ברגמן: לא נותנים את הכסף לבסיס, אלא משלמים כחלק מגג של הסכמים –

עידית סילמן: זה בעצם כמו כסף קואליציוני, זה לא בסיס התקציב.

טל ברגמן: לא, אבל רוב הכספים שמועברים לקופות החולים במסגרת ההסכמים של המשרד, נתחים מאוד גדולים מהם הם כספים כאלה, ואגב מכשיר רגולטורי לא רע בכלל כדי להבטיח את הגדלת נתחי הפעילות.

טל ברגמן: הרבה יותר קל לעקוב אחר כספים צבועים מאשר לעקוב אחר כספים שהם לא צבועים.

עידית סילמן: כמובן, זו אחת הבעיות בבריאות הנפש, שהתקציב לא צבוע ואז אי אפשר לעקוב.

טל ברגמן: כל התוספות התקציביות ככל שאנחנו צובעים יותר ויותר כדרך של מבחני תמיכה, שאגב זה גם תשלום רטרוספקטיבי, את לא מעבירה כסף מראש.

טל ברגמן: זה מכשיר אחד שאפשר לבצע אותו.

טל ברגמן: הקופות יודעות לשכור כוח אדם וגם לגייס אותו.

טל ברגמן: אל תשכחי שיש למערכת הציבורית הרבה מה להציע בילדים ונוער, שזה עניין, אופקי קידום ועבודה של צוות.

טל ברגמן: בשביל כל הדברים האלה צריך לדאוג שתהיה כספת משאבים גדולה וראויה.

טל ברגמן: בריאות הנפש קיבלה מאוד יפה בממשלה הנוכחית, הודות למאמציו של השר.

טל ברגמן: זה התחלה.

טל ברגמן: כמו שאמרת, ההזנחה היא מאוד גדולה, והזנחה ממושכת של הרבה מאוד שנים של סדרי עדיפויות.

טל ברגמן: לכן אני חושבת שהמטרה של כולנו זה לשנות את סדרי העדיפויות.

עידית סילמן: תודה רבה טל.

עידית סילמן: נעבור למיכל, בבקשה.

מיכל מרים וולדיגר: תודה רבה לכל מי שהגיע וכמובן תודה רבה ליושבת הראש.

מיכל מרים וולדיגר: אני חייבת לומר שהנושא הוא מאוד חשוב, והוא רודף אחריי או שאני רודפת אחריו כבר המון שנים.

מיכל מרים וולדיגר: אני חייבת לשים לרגע את הרגש בצד, ולדבר דרך ההיגיון והשכל.

מיכל מרים וולדיגר: אני אשמח לקבל את תשומת הלב של יושבת הראש, כי יש לי תלונה וחשוב לי לציין אותה בקול.

מיכל מרים וולדיגר: הדיון הזה הוא כל כך חשוב, והוא חשוב בעיקר שיישבו פה לא אחד, לא רק חבר הכנסת אלון טל, אלא עוד חברי כנסת נוספים שישמעו את הדיון, ייקחו בו חלק וישפיעו.

מיכל מרים וולדיגר: אתם בקואליציה, ואני מצטערת להכניס לפה פוליטיקה, עושים מה שבראש –

עידית סילמן: זה פחות העניין פה הפוליטיקה.

מיכל מרים וולדיגר: אני אכניס פה פוליטיקה, כי אני גם בת משפחה ואני מרגישה בסדר גמור להגיד את זה וזו זכותי המלאה.

מיכל מרים וולדיגר: אני אגיד ככה: אני ערה כבר מאתמול בחמש בבוקר.

מיכל מרים וולדיגר: המליאה אתמול התקיימה כשהקואליציה שמה את סעיף 98, והיא ידעה בדיוק מתי היא תסתיים.

מיכל מרים וולדיגר: היא ידעה שהמליאה תסתיים בשעה תשע בבוקר.

מיכל מרים וולדיגר: יש כללים, ובכל חברה שמתנהלת צריכים להיות כללים כדי שנדע את כללי המשחק.

מיכל מרים וולדיגר: אי אפשר לשחק, אי אפשר להתנהל בלי כללים.

מיכל מרים וולדיגר: הכללים אומרים בצורה מאוד ברורה את סעיף 98, מתי אפשר להכיל אותו אבל בואי נעזוב את זה.

עידית סילמן: יש לי שאלה, חברת הכנסת מיכל וולדיגר.

עידית סילמן: את באמת רוצה לדבר עכשיו על סעיפי 98 ועל מה שקרה אתמול בלילה במליאה?

מיכל מרים וולדיגר: לא, אני רוצה לסיים, ואת לא יכולה להפריע לי באמצע.

עידית סילמן: אני יכולה, אני מנהלת הוועדה.

עידית סילמן: את יכולה להמשיך, אבל אל תאשימי האשמות שהן לא נכונות.

עידית סילמן: הדיון כאן הוא בתחום בריאות הנפש, לא סעיף 98.

מיכל מרים וולדיגר: אני דיברתי היום עם היועצת המשפטית גם של הכנסת וגם של יושב ראש הכנסת.

עידית סילמן: אנחנו עשינו הכול באישור, כל הוועדות נדחו לשעה 11:00 וגם זו נדחתה משעה 9:00 לשעה 10:30, והתחלנו ב-10:50.

עידית סילמן: ביקשת להתחיל כי אמרת שיש לך עומס לוועדות אחרות, מבחינתנו דחינו לפי הבקשה של הכנסת.

מיכל מרים וולדיגר: אני מבקשת שלוש דקות לתת לי לדבר בלי להפסיק.

עידית סילמן: אבל את לא יכולה לדבר על דברים שלא רלוונטיים כרגע לוועדה, ולכן אם את רוצה לדבר דיון ענייני על הנושאים, אז בשמחה.

מיכל מרים וולדיגר: הדיון הוא מאוד ענייני ואני אסביר את עצמי.

מיכל מרים וולדיגר: יושבת הראש, שהיא גם יושבת ראש הקואליציה, ידעה בדיוק מתי תסתיים המליאה.

מיכל מרים וולדיגר: המליאה הסתיימה היום בשעה 9:00.

מיכל מרים וולדיגר: יש כלל מאוד ברור, שברגע שמליאה מסתיימת, יש לפחות שש שעות – את יודעת מה, ארבע שעות בין המליאה –

עידית סילמן: סליחה, חברת הכנסת מיכל וולדיגר אני עוצרת אותך, תודה.

עידית סילמן: יש כאן מנהלת וועדה.

עידית סילמן: מנהלת הוועדה, באיזו שעה קיבלת את הבקשה לדחות את הדיון?

ענת כהן שמואל: 9:00.

עידית סילמן: בשעה 9:00.

עידית סילמן: אנחנו מתנהלים על פי מנהלת הוועדה, על פי הוראות הכנסת דחינו למתי שאמרו לנו והתחלנו.

עידית סילמן: עכשיו גברת מיכל וולדיגר חברת הכנסת, אני מכבדת אותך מאוד, אם את רוצה לדבר עניינית על הנושא – הגיעו לכאן אימהות, מתמודדות, חברות יקרות שישבו אצלי בחדר והמתינו בחדר שלי בגלל הדיון, כדי לדחות אותו ולאפשר לחברי כנסת להגיע.

עידית סילמן: אנחנו פעלנו על פי הייעוץ המשפטי.

מיכל מרים וולדיגר: אני דיברתי עם היועצת המשפטית.

מיכל מרים וולדיגר: אין פה יועצת משפטית, ואני אומרת לך –

עידית סילמן: וועדות אחרות מתכנסות בשעה 11:00 –

מיכל מרים וולדיגר: רק אם הו דחופות ביותר.

עידית סילמן: חברת הכנסת, זה דחוף מאוד.

עידית סילמן: עולם בריאות הנפש דחוף מאוד.

עידית סילמן: אני לא אתן לך לדבר על שעת פתיחת הוועדה, את יכולה לדבר עניינית.

מיכל מרים וולדיגר: את יכולה לתת לי לסיים את המשפט הזה, ואז נדבר עניינית.

עידית סילמן: יש לך שתי דקות, ולכן את תחליטי איך לנצל אותו.

מיכל מרים וולדיגר: המשפט הזה אומר שכדי שיהיו פה כמה שיותר חברי כנסת –

עידית סילמן: זה מקום קדוש לקידום הנושאים האלה.

עידית סילמן: חברת הכנסת מיכל וולדיגר, אין פה מקום לוויכוחים פוליטיים.

מיכל מרים וולדיגר: זה בדיוק העניין.

מיכל מרים וולדיגר: זה לא פוליטי, זה ענייני.

מיכל מרים וולדיגר: אני רציתי – תראי, אי אפשר לקחת לי את הנושא של בריאות הנפש ולהגיד שזה לא מעניין אותי.

מיכל מרים וולדיגר: אם היו פה עשרים חברי כנסת, זה מה שחשוב.

מיכל מרים וולדיגר: הם לא נמצאים.

עידית סילמן: זה בחירה שלהם בלבד.

מיכל מרים וולדיגר: זה לא בחירה שלהם כי הם גמרו ב-9:00 את המליאה, וזכותם לנוח כמה שעות.

מיכל מרים וולדיגר: לא כולם –

עידית סילמן: אנחנו פעלנו על פי ההוראות וההנחיות.

מיכל מרים וולדיגר: לא, ההוראות וההנחיות שקיבלתי מהיועצים הן שיש זמן רק לוועדות הדחופות בהן יש חוקים להעביר.

מיכל מרים וולדיגר: ידעת מראש שזה נגמר ב-9:00, יכולת לדחות את זה ליום אחר.

עידית סילמן: אנחנו לא נדחה דיון שאימהות הוזמנו אליו מרחוק, כשמודיעים להן בשעה 9:00.

מיכל מרים וולדיגר: את היית צריכה לדעת אתמול שזה נגמר ב-9:00 בבוקר –

עידית סילמן: חברת הכנסת מיכל וולדיגר, תודה.

עידית סילמן: תם הזמן.

עידית סילמן: חבר הכנסת אלון טל.

מיכל מרים וולדיגר: נתת לי שלוש דקות –

עידית סילמן: את בוחרת איך לבזבז את הזמן שלך.

עידית סילמן: את רוצה לדבר עניינית, בבקשה, יש לך דקה.

מיכל מרים וולדיגר: אני עד עכשיו דיברתי עניינית.

מיכל מרים וולדיגר: אחרי שאמרתי את זה, שהיה חשוב לי שיהיו כמה שיותר חברי כנסת, ולדעתי זה נמנע מהם עקב ההחלטה לקיים את הדיון –

עידית סילמן: אל תדאגי אנחנו נעשה כאן עוד עשרות דיונים בתחום.

מיכל מרים וולדיגר: זו בדיוק הנקודה.

מיכל מרים וולדיגר: הבנתי שיתקיים דיון נוסף בעניין הזה כי חשוב שיהיו פה חברי הכנסת – לגופו של עניין, שמעתי את טל ברגמן, ואני מאוד מעריכה אותה.

מיכל מרים וולדיגר: אני חושבת שתקציב זה דבר מאוד חשוב, אני חושבת שתחום בריאות הנפש בכלל וילדים ונוער בתוך בריאות הנפש בפרט, זה באמת עולם מוזנח שלא קיבל כספים ונמצא בסוף שרשרת המזון.

מיכל מרים וולדיגר: למרות זאת, זה לא רק תקציבים.

מיכל מרים וולדיגר: יש כאן דברים שאפשר לשנות אותם במבנה, יש דברים שאפשר לשנות במובן הזה שלפחות המשפחה לא תהיה שקופה.

מיכל מרים וולדיגר: היא לא תהיה "מחבלת", היא לא תהיה משהו שצריך להרחיק אותו מהילדים.

מיכל מרים וולדיגר: המשפחה נשארת עם הילדים לנצח, ואילו אנשי המקצוע לא.

מיכל מרים וולדיגר: אנשי מקצוע אפשר להחליף, משפחה אי אפשר להחליף.

מיכל מרים וולדיגר: גם אם המשפחה לא משפחה אידאלית, שבעיניי אין דבר כזה כי כל ילד נולד למשפחה שלו ולא בכדי.

מיכל מרים וולדיגר: כאישה מאמינה.

מיכל מרים וולדיגר: אבל יש דברים שאפשר לשנות מהיסוד.

מיכל מרים וולדיגר: אי אפשר להגיד להורים: "אתם לא יכולים לראות את הילדים, עדיף שתגיעו כמה פחות", לא לאפשר להם לדבר עם הילדים שלהם, לשהות איתם.

מיכל מרים וולדיגר: ההורים והילדים חד הם.

מיכל מרים וולדיגר: לכן יש דברים שאפשר לשנות בלי כל קשר לתקציב.

מיכל מרים וולדיגר: תקציב הוא חשוב, להקים עוד ועוד מסגרות בקהילה ולא למצוא את ההורים והילדים – לעטוף את הילדים במאה אחוז, שהם לא ייצאו מהאשפוז ויגיעו לריק טוטאלי.

מיכל מרים וולדיגר: נכון, צריך בשביל זה תקציבים.

מיכל מרים וולדיגר: שוב, חשוב לי לציין שהמשפחה היא חלק בלתי נפרד, היא לא הבעיה, היא חלק גדול מהפתרון.

מיכל מרים וולדיגר: אפשר לשבת ולהקים פה פורום של משפחות שישנו את הדבר הזה.

מיכל מרים וולדיגר: זה גם חלק מהסטיגמה שמחלחלת גם לאנשי המקצוע.

מיכל מרים וולדיגר: אני מאוד מעריכה את אנשי המקצוע, את הפסיכולוגים, את העובדים הסוציאליים.

מיכל מרים וולדיגר: בתוך בתי החולים עושים עבודת קודש.

מיכל מרים וולדיגר: ועדיין, אצל כולם או חלקם יש את הסטיגמה שנמצאת שם, ובאיזשהו מקום שולחת אצבע מאשימה למשפחות בצורה כזו או אחרת, בין אם במכוון ובין אם לא.

מיכל מרים וולדיגר: את הדבר הזה אפשר לשנות בלי שום תקציב.

מיכל מרים וולדיגר: פשוט לשבת, לחשוב איך עושים את זה, לערב יותר את המשפחות גם בתוך מערכת קבלת ההחלטות.

מיכל מרים וולדיגר: זה מה שאני מבקשת בדבריי.

מיכל מרים וולדיגר: אמנם יש לי המון מה להגיד, אבל זה לא הוועדה רק שלי ויש כאן עוד אנשים שרוצים לדבר.

מיכל מרים וולדיגר: אני כן אומר, בוודאי, להוסיף עוד תקציבים ולהרבות מענים בקהילה, אבל בראש ובראשונה, משפחות.

מיכל מרים וולדיגר: זה חשוב והכרחי, אי אפשר בלי זה.

מיכל מרים וולדיגר: תודה.

עידית סילמן: אז אני מחזקת מאוד את הדברים הקונקרטיים המקצועיים, אנחנו עובדים על זה בכל הכוח.

עידית סילמן: לצערי באמת בעשור האחרון התחום הוזנח לחלוטין.

עידית סילמן: אנחנו בקשר עם שר הבריאות בנושא, ובאמת בחשיבה מחוץ לקופסה, צריך לומר.

עידית סילמן: חבר הכנסת אלון טל, בבקשה.

אלון טל: אני אהיה קצר.

אלון טל: אני רוצה לברך את יושבת הראש שלמרות הנסיבות הלא צפויות של הבוקר התעקשת לקיים את הדיון כי הנושא חשוב.

עידית סילמן: אני חייבת לומר, אלון, אתה יודע שבתור יו"ר הקואליציה –

אלון טל: אני מאוד מעריך את ההתמדה שלך, ואנחנו מקשיבים לך בסוגיה הזו.

אלון טל: אני חושב שבסופו של דבר מדובר בבריאות.

אלון טל: אין כאן קואליציה ואופוזיציה.

אלון טל: אני מצטער שאין פה חברי כנסת –

עידית סילמן: יש כאן אימהות יקרות, ואת עם ישראל שצופה בנו.

עידית סילמן: יש פה עשרות משתתפים.

אלון טל: לגופו של עניין, אני רוצה לדבר על שני דברים.

אלון טל: אני זוכר שעשיתי התמחות במשרד המשפטים אצל היועץ לממשלה לפני כשלושים שנים.

אלון טל: הייתה לא חברה שנפסלה מתפקיד מאוד בכיר בבג"ץ מכיוון שבמסגרת הריאיון היא אמרה שהיא הייתה פעם בייעוץ פסיכולוגי.

אלון טל: באותם ימים הגישה הייתה חשוכה, לא הייתה הבנה לנושא.

אלון טל: הסטיגמה הזו היא עדיין נמצאת.

אלון טל: אצלנו במשפחה, בלי להרחיב, כשהתחלנו להתמודד עם מחלת בריאות הנפש בתוך המשפחה, לקח גם לי הרבה זמן להבין שמדובר במחלה כמו כל מחלה.

אלון טל: אי אפשר להגיד "צאו מזה כבר", זה ממש לא זה.

אלון טל: אני חושב שהדיונים האלה כל כך חשובים, כדי שזה יהיה חלק מהשיח בלי הבושה.

עידית סילמן: נכון, זה כמו כל מחלה.

עידית סילמן: בדיוק.

אלון טל: זה נכון, זה צריך להיות בוועדת בריאות ולכן אני מברך על זה.

אלון טל: מקווה שנוכל ללמוד ולחזק.

עידית סילמן: תודה רבה חבר הכנסת אלון טל.

עידית סילמן: אז קודם כל, אני רוצה להודות לך כי אתה חבר יקר ואיש עשייה מדהים, פרופסור עם הרבה ידע והרבה ניסיון.

עידית סילמן: דבר נוסף, אתה בטח יודע שאני כיו"ר הקואליציה גם לא נרדמתי שניה כל הלילה כדי להשגיח על המליאה, ועד כמה היה לי קשה הבוקר.

עידית סילמן: אני בטח לא אבטל הורים, אז תודה רבה לך על זה.

עידית סילמן: יש לי משימה מאוד חשובה בשבילך לאור מה שאמרת, שדווקא מי שתציג אותה היא יערה ישורון.

עידית סילמן: בבקשה יערה, אלייך.

יערה ישורון: קודם כל עידית, תודה רבה.

יערה ישורון: אני מעריכה את זה ואני מודה לך על הדבר הזה.

יערה ישורון: זה לא היה במשך כל השנים, לא דובר ונאלם ונעדר.

יערה ישורון: רואים את התוצאות של זה חזק מאוד וכולם מרגישים את זה עכשיו באופן מאוד אקוטי.

יערה ישורון: הסודיות והסיפור שסיפרת עכשיו, בחוק הנוער בסעיף 24, סעיפים קטנים ג' ו-ח', כתוב אם בתוספת של חוק העונשין, כלומר דין פלילי, על כל מי, בלי שום החרגה, יש איסור לספר על בדיקה, טיפול או אשפוז פסיכיאטרי, וגם להגיד כל דבר על אובדנות או על ניסיון אובדני.

יערה ישורון: כל מי שמספר דבר כזה, יש עליו דין פלילי.

יערה ישורון: הוא יכול לקבל עד שנת מאסר או לקבל קנס מאוד גדול.

יערה ישורון: בלשון החוק מאוד מפורט, בתוך החוק יש איסור על כל אחד להגיד כל דבר שקשור לעולם הפסיכיאטריה.

יערה ישורון: מעבר לחוק החיסיון הרפואי – אם אתה אומר שהדבר הזה הוא כל מחלה, אז כל מחלה, בבקשה.

יערה ישורון: כמו שיש חיסיון על כל מחלה אחרת, אין בעיה.

יערה ישורון: כל עולם הפסיכיאטריה, וילדים ונוער בפרט, יש החרגה נוספת.

יערה ישורון: זה אסון.

יערה ישורון: מדברים על סטיגמה, הסטיגמה היא לא המצאה, היא בחסות החוק.

יערה ישורון: אסור להורים לדבר על זה, להתראיין על זה, להגיד על זה שום דבר.

יערה ישורון: לפי המילים המפורשות של החוק, אסור לאימא מתמודדת לספר לאימא שלה שהילד שלה הלך לבדיקה אצל פסיכיאטר.

יערה ישורון: אם זה נאכף או לא נאכף, אפשר לדבר.

יערה ישורון: אני כן יכולה להגיד שכל המערכות משתמשות בזה היום בשביל להעמיס המון לוגיסטיקה, בשביל לאיים על הורים, בשביל להגיד להם שאסור לדבר ולספר, בשביל לשמור על כל העולם הזה בסוד שגורם המון נזק, סבל, ייסורים קשים מאוד.

יערה ישורון: זה גורם ללוגיסטיקה בלתי נתפסת.

יערה ישורון: במקום לטפל בילד, בעצמנו, באחים האחרים שחשופים לטראומות כל הזמן, שהם נתקלים במציאות מאוד קשה, שחווים יום יום על בשרם כל מיני סוגים של קושי מאוד כואב ולפעמים אלים, לא משנה כלפי מי.

יערה ישורון: במקום להתעסק בזה, אנחנו כל היום צריכים ללכת לחתום על טפסי ויתור סודיות, לשלוח את כל המסמכים שוב ושוב לביטוח לאומי, למחלקת רווחה, למחלקת חינוך, למחלקת בריאות, לא משנה לאיפה.

יערה ישורון: אנחנו צריכים להתקשר כל היום כי אי אפשר באמצעות אפליקציה פשוט להזמין תור או לקוות שיהיה תור למישהו, שאגב, יעשה משהו שיעזור לי בהתמודדות היום יומית שלי.

יערה ישורון: זה לא יכול לקרות.

יערה ישורון: אני צריכה לקחת יום חופש מהעבודה, כאילו אין לי מספיק התמודדויות, ולהתחיל לעשות טלפונים לכל הפסיכיאטרים, לכל המטפלים, בתקווה שאחד מהם יהיה פנוי לפני אוגוסט 2024, ויסכים לטפל בנו כי המצב נגיד מאוד מורכב.

יערה ישורון: במקום כל הדבר הזה, במקום להקל על המשפחות שמתמודדות, מעמיסים עליהן סודיות בחסות החוק.

יערה ישורון: אחר כך מדברים על סטיגמה.

יערה ישורון: לא, ברחוב אין סטיגמה.

יערה ישורון: פה, במשכן הזה, יש סטיגמה בתוך החוק, בסעיפים קטנים ג' ו-ח' בחוק הנוער, סעיף 24.

יערה ישורון: זה צריך להימחק כדי שיהיה אפשר להשיג טיפול בילדים ובנוער שסובלים מאוד, ובמשפחות שסובלות מהדבר הזה כל הזמן.

יערה ישורון: אז כשאתם מדברים איתי על סודיות, בואו, תורידו את זה מפה, תפחיתו ממני את כל הלוגיסטיקה שכרוכה בדבר הזה, ואחרי זה נוכל להתחיל לעשות משהו.

יערה ישורון: משרד הבריאות, אני מבינה את המצוקה והקושי.

יערה ישורון: ראיתי את המצגת.

עידית סילמן: אני רק אומר שבהמשך למה שאמרת, אנחנו עובדים על זה גם בחקיקה.

עידית סילמן: הגשנו אותה כבר, היא נמצאת על סדר היום של הכנסת.

עידית סילמן: אלון טל, אתה השותף שלי פה במה שאמרת.

עידית סילמן: זה מאוד חשוב.

עידית סילמן: אנחנו עובדים על זה גם מול משרד המשפטים וגם מול משרד הבריאות.

יערה ישורון: תודה, זה מוערך וחשוב.

יערה ישורון: תפחיתו מעלינו עומס.

יערה ישורון: אל תתנו לנו עוד, אנחנו לא יכולים להתמודד עם זה.

יערה ישורון: אי אפשר להשחיר פרצופים, אי אפשר לריב כל הזמן ורק להתחנן לקבל מענים או לחתום על טפסי ויתור סודיות או לבקש שמישהו יעזור לי להיות מיוצגת איפשהו.

יערה ישורון: אי אפשר, זה בלתי נסבל, זה מעמיס.

יערה ישורון: משפחות מתמוטטות ומתפרקות.

יערה ישורון: במצגת שלמה של משרד הבריאות אין התייחסות להורים.

יערה ישורון: הילדים האלה נזרקו על פני האדמה, הם נהג מונית או לא יודעת מי.

יערה ישורון: איזה חד קרן מביא אותם לאשפוז, מחזיר אותם, מקבל אותם בחופשות.

יערה ישורון: מתקשרים אליו או לא מתקשרים אליו.

יערה ישורון: מי אתם חושבים שמתמודד עם כל הדבר הזה?

יערה ישורון: איך יכול להיות שבכל הטיפול בילדים ונוער במחלה איומה שגורמת להמון סבל בל יתואר, אין שום התייחסות לכל הנפגעים מהאירוע הזה.

יערה ישורון: יש כאן מחלה של הגוף, היא לא בושה של אף אחד.

יערה ישורון: היא לא אשמה של אף אחד.

יערה ישורון: בתוך כל המחלה הזו, בואו נגיד את הדברים.

יערה ישורון: אין טיפול ואין ריפוי.

יערה ישורון: היום אנשים כל הזמן – אני מקבלת מהורים בלי סוף בקשות להמלצות לפסיכיאטרים עם תורים פנויים.

יערה ישורון: לילדים ונוער אין כלום.

יערה ישורון: מספיק מטפל עם דופק.

יערה ישורון: הסוד האמתי הוא, שגם אם הם יגיעו לתור אצל פסיכיאטר, ונניח תוך זמן קצר מאוד של חצי שנה, פרטי, עם פרוטקציות והרבה כסף.

יערה ישורון: מה אתם חושבים שיקרה שם?

יערה ישורון: בואו נכיר רגע בעובדה שגם כשהם יגיעו לפסיכיאטר, והוא ייתן להם תרופה או יפנה אותם לאיזשהו טיפול התנהגותי, הם לא יקבלו מענה, לא תהיה הקלה לכאב שלהם, לפחות שלושה חודשים עד חצי שנה, ואני באמת אופטימית פה.

יערה ישורון: המענה לדבר הזה, ולא משנה אם יקבלו טיפול תרופתי היום, הוא יתחיל להשפיע רק אחרי חודש וחצי.

יערה ישורון: אם היא הצליחה להשפיע.

יערה ישורון: סוד, זה לא קורה.

יערה ישורון: לא מאזנים.

יערה ישורון: גם אם יהיה לי תור היום, ואין לי, זה לא יפתור את הבעיה.

יערה ישורון: המשפחות מתמודדות עם הדבר הזה יום יום.

יערה ישורון: במקום לעזור.

מיכל מרים וולדיגר: יערה, זה לא רק פסיכיאטר, זה הרבה יותר הוליסטי.

יערה ישורון: הכול.

יערה ישורון: היום יש איזו פנטזיה שאני אגיע לפסיכיאטר והבעיה תיפתר.

יערה ישורון: זו פנטזיה מערכתית, יש גם איזה דמיון שאנחנו ניקח את הילד לאשפוז והבעיה תיפתר.

יערה ישורון: אני אגלה לכם סוד, זה לא קורה.

יערה ישורון: משפחות חוזרות שוב ושוב, בינתיים החיים בבית זה סבל.

יערה ישורון: הורים נאלצים לשלוח את הילדים שלהם לאשפוז בלי הורים, אין לזה אח ורע באף מחלה במדינת ישראל, אין דבר כזה.

יערה ישורון: ילדים נשלחים לאשפוז של שלושה חודשים, של שישה חודשים, של שנה, בלי הורים, בלי הורה לידם.

יערה ישורון: מנתקים את הקשר.

יערה ישורון: נותנים ביקורים פעמיים בשבוע לחצי שעה.

יערה ישורון: במקרה חירום מקבלים עוד קצת.

יערה ישורון: אם במקרה הצלחתי לנחש את הקוד הנכון שהקופות מבקשות שיהיה כתוב על הטופס 17, אז יכול להיות שהצלחתי להשיג גם טיפולים לאחים שאיבדו את אח שלהם.

יערה ישורון: אני רואה כל היום, ואני מדברת כל היום עם משפחות מתות.

יערה ישורון: עם הורים שמאבדים את הילדים שלהם בחיים עצמם.

יערה ישורון: הם מאבדים אותם למחלקה הזאת, ולמחלקות הפסיכיאטריות, לבתים המאזנים ולכל מקום שהוא מחוץ לבית שלהם.

יערה ישורון: אומרים להם כל הזמן "אנחנו נטפל בו", עם הפנטזיה הזאת של "אנחנו נציל אותו".

יערה ישורון: הרי אנחנו יודעים, אף אחד לא יציל את הילד שלנו.

יערה ישורון: אנחנו נהיה אתו כל החיים, אנחנו ההורים שלו מהרגע שהוא נולד עד הרגע שהוא ימות, לא עד הרגע שאנחנו נמות.

יערה ישורון: הוא תמיד יהיה חלק מאתנו.

יערה ישורון: אנחנו תמיד נהיה חלק מהחיים שלו גם אחרי שאנחנו נמות.

יערה ישורון: אנחנו נמצאים שם כל הזמן.

יערה ישורון: לא יקרה שום דבר בטיפול או באשפוז, ומה יקרה לאחר מכן ולפני כן?

יערה ישורון: אימא הגיעה למיון עם ילד מאוד פגוע, ואומרים לה שאין מקום.

יערה ישורון: בסרטן זה היה קורה?

יערה ישורון: אני רוצה לדעת.

יערה ישורון: אם ילד נורא סובל, זה מקובל על מישהו?

יערה ישורון: במחלות הפסיכיאטריות מקבלים את זה שאין מקום.

יערה ישורון: אגב, אין גם עזרה, אין איך לעזור לילד שהגיע סובל למיון.

יערה ישורון: מתייחסים לזה כאל רק פגיעות עצמיות, שטויות, הוא לא מאוד אובדני.

יערה ישורון: לא נורא, זה באמת בקטנה, לא משנה שכולם בבית נחשפו לדברים האלה.

יערה ישורון: זה שטויות, תחזרו הביתה.

יערה ישורון: הפנטזיה הזאת שיש טיפול ושהוא יכול להתקיים בלי ההורים, זאת פנטזיה מופרכת.

יערה ישורון: זה אסון.

יערה ישורון: משפחות מתמוטטות, קורסות.

יערה ישורון: אני כל היום מקבלת את צער ההורים על הילד שהם מאבדים.

יערה ישורון: הם רואים את הילד שלהם הולך ונמוג, ואין להם איך לעזור.

יערה ישורון: מה שהכי מדהים, כל המערכת מסתכלת רק על מקרה הקצה, על עשרות הילדים המאושפזים בשנה.

יערה ישורון: מה קורה עם כל האלפים או עשרות האלפים שבינתיים מתים כי הם לא הצליחו להגיע לשם?

יערה ישורון: למישהו אכפת מהם?

יערה ישורון: מישהו רואה אותם?

יערה ישורון: מי רואה אותם?

יערה ישורון: במקום לשלוח אותנו לכל המחלקות ולכל המקומות, לעשות את הסנכרון בין כל המחלקות, לא משנה איזה, למזכירות וללוגיסטיקה.

יערה ישורון: במקום כל זה, האם מישהו רואה את כל מי שמתמודד עם הדבר הזה?

יערה ישורון: אי אפשר שהמערכת תתייחס רק למקרים האקוטיים.

יערה ישורון: אי אפשר שבתוך מצגת שלמה של משרד הבריאות אין שום התייחסות לאלפים שיושבים ומחכים בתור.

יערה ישורון: מתי תפגשו אותם?

יערה ישורון: בעוד שנה, כשהתור שלהם יגיע.

יערה ישורון: בינתיים אף אחד לא יטפל בהם ובמשפחות שלהם.

יערה ישורון: המשפחות מתפרקות, ילדים מתים, הורים מתים, אחים מתים.

יערה ישורון: בבקשה, הגיע הזמן שלמישהו בעולם הזה יהיה אכפת מהם.

יערה ישורון: תודה.

עידית סילמן: תודה יערה.

עידית סילמן: זה באמת דברים מדם הלב, ואני אומרת את זה כי אני מרגישה את כמות הפניות ובאמת ידיי צרות מלהכיל את כמות הפניות.

עידית סילמן: כמה שאני באופן אישי רוצה לעזור ויש לי את הכוחות, היכולות והקשרים, אין הרבה מענה.

עידית סילמן: פשוט אין.

עידית סילמן: אנחנו חייבים לפתור את הסוגייה הזאת.

עידית סילמן: לא ייתכן שהורים ירגישו ככה.

עידית סילמן: לא ייתכן שילדים יהיו חסרי אונים.

עידית סילמן: משפחות, אחים, סביבה.

עידית סילמן: זה לא משהו שמערכת הבריאות של 2021 יכולה להכיל, אני מצטערת.

עידית סילמן: אנחנו נכנסים לשנה חדשה, אנחנו נכנסים לתקציבים חדשים שאמורים להגיע.

עידית סילמן: אנחנו עדיין במגפה, ואנחנו מכירים ויודעים את ההשפעות שלה.

עידית סילמן: אני רוצה להעביר את השרביט לצופיה לקס, שהיא באמת גיבורה אמיתית ואימא יקרה.

עידית סילמן: צופיה, בבקשה.

צופיה לקס: תודה רבה על ההזמנה.

צופיה לקס: הדברים מאוד מורכבים, יערה.

צופיה לקס: אנחנו בעזרת השם פרקנו את הנשק.

צופיה לקס: סליחה עם זה יהיה קצת נסער.

צופיה לקס: אנחנו איבדנו את ביתנו הבכורה לפני כמעט חודש, ביום חמישי הקרוב נציין 30 ימים למותה וגם את יום הולדתה ה-25.

צופיה לקס: אוריה התמוטטה נפשית לפני שנתיים וחצי, אחרי שנים של קרב נפשי שלא ידענו עליו.

צופיה לקס: לא אנחנו זיהינו, לא מערכת החינוך.

צופיה לקס: שום אדם שפגש בה לא יכול היה לראות שמתחת – חבל, אם רק היה אפשר להקרין סרטון שבו רואים ילדה חיה, תוססת, שמחה, פעילה, חברותית, מתנדבת בשירות לאומי עם ילדים על הרצף האוטיסטי.

צופיה לקס: ילדה חיה, אף אחד לא היה משער שמתחת לאש החיה הזו יש ילדה מתה.

צופיה לקס: כשהיא התמוטטה ונכנסה למחלקה סגורה, בעצם זה כבר היה שלב מאוחר.

צופיה לקס: זה היה שלב שבו היא נכנסה למעגל סגור במחלקה מאוד קשה, מחלקה פסיכיאטרית סגורה היא מחלקה אכזרית וקשה.

צופיה לקס: אנחנו זכינו להגיע לבית חולים מופלא בעכו, אבל אין דבר טוב במחלקה סגורה שבה יש גם בני נוער אובדניים וגם אנשים שסובלים ממחלקות אחרות מאוד קשות.

צופיה לקס: זו פגיעה משנית בנפש.

צופיה לקס: מה שעוברים במחלקה סגורה, השיקום כשלעצמו בלי כל הסיפור מסביב הוא מאוד קשה.

צופיה לקס: אתה רואה אנשים, סליחה על הביטוי "מוטרפים" יחד עם ילדים נורמטיביים לכאורה שמבקשים לשים קץ לחייהם.

צופיה לקס: מאותו יום שאוריה אושפזה אנחנו יצאנו למסע ששילמנו עליו מחירים כבדים.

צופיה לקס: גם אנחנו ההורים וגם אנחנו האחים.

צופיה לקס: מעבר לסוד שנדרשנו לשאת עימנו כי אוריה ביקשה שלא נדבר, נלחמנו על החיים של הילדה שלנו, בידיעה מוחלטת שאנחנו על זמן שאול.

צופיה לקס: המפגש הראשון היה מאוד קשה.

צופיה לקס: חוץ מהמחלקה, פגשנו ילדה כמו בובה במיטה בשמש מנסה לספוג קצת חום.

צופיה לקס: ילדה רזה מאוד, כי חלק מהמחלה ומהתופעות, יש גם הפרעות אכילה ברוב המקרים.

צופיה לקס: ילדה מסוממת, דיבור מאוד כבד, חוסר יכולת להתרכז.

צופיה לקס: זאת אומרת, מעבר לנפילה הקשה, היא נכנסת למעגל של קוקטייל תרופות בלתי אפשרי שהוציא אותה מפוקוס.

צופיה לקס: כל ניסיון לטפל בבעיה נפשית על ידי תרופות הוא משהו שצריך לבחון מחדש.

צופיה לקס: ניסיון להמית את המת ממילא, ניסיון להוציא אותה ממעגל החיות כי מעגל החיות מזמן יחד אתו גם רצון לאיבוד החיים.

צופיה לקס: מצאנו את עצמנו במשך חצי שנה נוסעים יום-יום מעפרה לעכו, שלוש שעות נסיעה לכל כיוון.

צופיה לקס: יש לנו תשעה ילדים, שמונת הילדים האחרים בבית ולא ראו הורים במשך חצי שנה.

צופיה לקס: מקומות העבודה לא ראו עובדים מתפקדים.

צופיה לקס: לאט-לאט ניסינו ליצור מערכת איזון שבה אנחנו נוסעים יום בשבוע לצפון, ומנהלים קרב בירוקרטי עם כל מי שרק אפשר.

צופיה לקס: ניסינו להעביר אותה לבית חולים עין כרם, פה קרוב אלינו, כדי שנוכל לטפל בה.

צופיה לקס: נתקלנו באטימות בלתי נסבלת.

צופיה לקס: אני לא אציין פה שמות, אבל של אנשי מפתח שאמרו שהסיפור שלנו פשוט לא מעניין אותם.

צופיה לקס: הם בכלל לא רואים את הסיפור שלנו ממטר.

צופיה לקס: התחננו על נפשנו, עירבנו את הרופא המחוזי שיפעיל לחץ על בית החולים כדי שיקבלו את הילדה שלנו, כדי שהיא תוכל לזכות בהורים תומכים לידה.

צופיה לקס: אפילו הבאנו אותה לירושלים בתור פרטי, שילמנו אלפי שקלים כדי להיפגש בארבע עיניים עם הרופא כדי שרק ישמע ויראה את העיניים של הילדה.

צופיה לקס: נתקלנו באדם אטום שגלגל אותנו מכל המדרגות.

צופיה לקס: ההורים הם לא פונקציה בסיפור הזה, גם הילדים לצערנו הם לא פונקציה.

צופיה לקס: תורים שניסינו להשיג באיזשהו שלב – בעשרה החודשים האחרונים אוריה פיתחה התקפי אפילפסיה, בעצם היה או ניתוקים של איבוד הכרה או פרכוסים שנמשכו שעות.

צופיה לקס: גם במקום שבו היא הייתה, שזה היה כפר שיקומי בשלב מאוחר יותר, לא יכלו לטפל בה ואמרו שעד שלא נפתור את הבעיה הרפואית שנוצרה, הם לא יוכלו להתמודד, ובמידה מסוימת בצדק, כי אצלם אין את המענה הרפואי.

צופיה לקס: נשלחנו לבדיקות נוירולוגיות פשוטות, EEG, MRI.

צופיה לקס: המתנו חצי שנה, ואני מדברת על התקפים של שישה עד שמונה ביום, שהילדה יודעת לזהות ואומרת "תצילו אותי, אני עומדת לקבל התקף".

צופיה לקס: כל מיני טיפולים שניסינו והפעלנו קשרים ונלחמנו ברשויות, התחננו ולא הצלחנו לקבל מענה.

צופיה לקס: הילדה מיואשת ומתחננת שנציל אותה, שנעזור לה ונצליח רק להקדים את התור כדי שנוירולוג יוכל לאשר שמדובר בהתקפים נוירולוגים או שהתבדינו.

צופיה לקס: בסופו של דבר, אחרי חמישה ימים של אשפוז באיכילוב כשהיא בעצמה נלחמת על החיים שלה, היא הצליחה להקדים תור ולעקוף את ההורים שלה שהפכו להיות אפסים, פשוט לא מסוגלים להתמודד עם מערכות הבריאות המסורבלות.

צופיה לקס: היא הצליחה להשיג את הבדיקה ובסופו של דבר התברר שמדובר בהתקפים פסיכיאטריים ולא נוירולוגיים.

צופיה לקס: הילדה הבינה שהסיכוי שלה להחלים הוא כנראה הולך וקטן.

צופיה לקס: לאורך כל התקופה הזאת אנחנו נלחמים ברופא משפחה בקהילה שלנו, שלא יכולים לתת לנו תרופות.

צופיה לקס: הרופא במחוז צפון נתן לנו תרופה מסוימת והיא לא מותאמת או שצריך להחליף את השם של התרופה, ורופא המשפחה אומר שהוא לא יכול לעזור כי הוא לא יכול לפתוח את התיק, כי התיק נמצא – מדינת ישראל, כמעט הכי קטנה בעולם, מה הבעיה שהמידע יעבור ממחוז הצפון למחוז שלנו?

צופיה לקס: למה שהרופא לא יוכל לראות את התיק ולהחליף את התרופה?

צופיה לקס: למה הוא לא יכול היה להפנות אותנו לבית המרקחת על מנת לקנות את התרופה המסכנה כדי להביא אותה לילדה שלנו שתקועה בבית חולים בצפון, בלי אפשרות לצאת לבית מרקחת לקנות את התרופה?

צופיה לקס: אנחנו ההורים לא יכולים אפילו ללכת ולטפל בה.

צופיה לקס: זה לא הגיוני.

צופיה לקס: הסיפור שלנו אבוד, אנחנו כבר שילמנו את המחיר הכבד ביותר.

צופיה לקס: אבל במשך החודש וחצי האחרונים אני מקבלת הודעות בלי סוף מהורים אבודים.

צופיה לקס: יערה הגדירה את זה כל כך נכון, זה הורים מתים שאין להם כוח לקום בבוקר.

צופיה לקס: אין להם כוח לתפקד, להכין כריכים לילדים, לחבק אותם.

צופיה לקס: הילדים שלי שילמו את המחיר הכבד של פחד מוות, חרדות שאחותם הולכת למות בכל רגע נתון.

צופיה לקס: בעלי לשעבר הגדיר את זה בצורה מדהימה, הוא אמר "משפחה נורמלית, כשנכנסת שבת שמים את הטלפון במגרה.

צופיה לקס: משפחה לא נורמלית כמו שלנו לוקחת את הטלפון, מסתכלת שיש מספיק סוללה לכל השבת ושהצלצול גבוה למקרה ויתקשרו להגיד שזה נגמר".

צופיה לקס: כשאנחנו קיבלנו את הבשורה האיומה הזאת, ידענו שזה יקרה.

צופיה לקס: הילדים גם ידעו שזה יקרה.

צופיה לקס: איפה אנחנו נמצאים?

צופיה לקס: מציאות שבה ילדים, שמונה אחים יודעים שבכל רגע נתון הם יכולים לקבל הודעה שהאחות שהם נלחמים על החיים שלה עומדת ללכת?

צופיה לקס: כל הילדים הגיבורים שלנו נלחמו על החיים שלה.

צופיה לקס: חברים, לא צריך אלפי תקציבים לכל דבר.

צופיה לקס: הפתרונות הם פשוט קודם כל בהבנה שכשהחולה כבר מוכר, כשהמחלה כבר מתפרצת, היא כבר אחרי שנות חולי.

צופיה לקס: אנחנו מדברים על שנים של התמודדות בלתי אפשרית.

צופיה לקס: אוריה התמוטטה בגיל 22, אבל מתמודדת כנראה מגיל 12-13.

צופיה לקס: שנים של בדידות, שנים של חוסר יכולת לקום ולהרים דגל אדום ולהגיד "אני במצוקה", ולמה?

צופיה לקס: כי אין לגיטימציה, כי לא מדברים על זה.

צופיה לקס: כי בכיתות ובבתי הספר מדברים על היסטוריה, אזרחות, מילים גבוהות כמו משמעת וסדר, קוד לבוש, ואל תחשפי.

צופיה לקס: לא מדברים על זה שילדה, אם את מרגישה שאת לא רוצה לקום בבוקר ללימודים, את לא תקבלי עונש כי איחרת בעשר דקות, אלא שהמערכת והמחנכים יבדקו למה לא רצית לקום בבוקר?

צופיה לקס: למה בוקר אחרי בוקר את לא מגיעה לכיתה?

צופיה לקס: מתעסקים בשטויות והבלים כי אין הדרכה.

צופיה לקס: למה אנחנו, הורים פשוטים, מדברים איתנו על טיפת חלב, על חיסונים ודברים משמעותיים, אבל לא מסבירים לנו שאם הילד בועט בך מידי, צורח ומסתגר בחדר, כנראה שהילד שלך אובדני?

צופיה לקס: למה הדברים האלה נחשפים רק כששכן חוטף כאפה ומעז קצת לדבר, או הורה שמאבד ילד ומעז לספר שהילד שלו איבד את נפשו.

צופיה לקס: למה?

צופיה לקס: למה הורים צריכים לשקר ולספר סיפורים, גם לילדים שלהם, שהילד נפל, איבד, נפצע, במקום להגיד שאיבד את החיים לסרטן הנפש.

צופיה לקס: למה?

צופיה לקס: כי אין לגיטימציה חברתית.

צופיה לקס: יש פתרונות, והם מתחילים בשלבים מאוד מוקדמים.

צופיה לקס: יש לנו רופאים שמגיעים לאבחון בריאות השן, ראייה וכאלה.

צופיה לקס: היה כל כך פשוט אם היו מכניסים מערך מובחנות לילדים שמתמודדים עם דכאון.

מיכל מרים וולדיגר: צופיה, הרבה לפני כן.

מיכל מרים וולדיגר: מהגיל הרך, בתוך מערכת החינוך, לכל הילדים, לא רק לאלה שצריך לאבחן אותם.

מיכל מרים וולדיגר: מגיל 0 צריך ללמד את הילדים לנשום ולתת להם כלים להיכנס לתוך עצמם, כי גם ילד שהוא לא מאובחן עם דיכאון, צריך לדעת איך להתמודד עם זה –

יערה ישורון: יש לך טלוויזיה בבית?

מיכל מרים וולדיגר: לא.

יערה ישורון: יש לך מזל שאין לך טלוויזיה בבית.

יערה ישורון: הילדים לא צריכים מערכת שתיכנס להם הביתה, הם פשוט צריכים להיכנס לטלוויזיה ולרצות למות, זה הכול.

יערה ישורון: תוכניות הטלוויזיה המזעזעות שיש, כל מיני דברים לא מתווכים לילדים.

יערה ישורון: ילדים נחשפים לתוכן לא ראוי, לא הולם, לא נכון, מפחיד.

יערה ישורון: אני רואה מה קורה ברשתות החברתיות, איזה "גיפים" מטורפים הולכים ורצים שם, איזה דיבור ברשת.

יערה ישורון: בואו נתחיל ממערך חינוכי.

יערה ישורון: עזבי, בגנים עוד ילדים איכשהו מוגנים.

יערה ישורון: כשהם נכנסים לכיתה א' הם מתחילים לאבד את הכיוון לגמרי.

יערה ישורון: אין דיבור, אין הבנה.

יערה ישורון: ילד זה נשמה רכה.

יערה ישורון: מביאים ילד לחיים, וכבר מכיתה א', בגיל שש וחצי, מבקשים ממנו להיחשף לדברים שמבוגרים לא אמורים להיחשף אליהם.

יערה ישורון: אני מדברת על מערך אבחון, כמו שיש לקויות למידה, כמו טיפת חלב.

יערה ישורון: אחרי לידה, אחות בטיפת חלב נותנת לאישה שאלון כדי לזהות אם היא בדיכאון.

יערה ישורון: בואו נכשיר אנשים שייכנסו לתוך הכיתות ויעשו אבחונים רשמיים.

יערה ישורון: לא צריך להיות מאבחן גדול.

יערה ישורון: זה יגיע אחר כך למאבחנים, לאנשי מקצוע.

יערה ישורון: סטודנטים –

טל ברגמן: רגע, זה ממש מסוכן.

טל ברגמן: את יודעת מה יקרה אחר כך, הם יגידו "טוב, לילד הזה יש הערכת מסוכנות, בואו נעצור את הילדים, נשלח אותם לפסיכיאטר".

טל ברגמן: הם לעולם לא יגיעו לפסיכיאטר.

טל ברגמן: בינתיים הם יישבו בבית, כי מי יטפל בהם?

יערה ישורון: זה מה שרציתי להגיד.

יערה ישורון: הדבר הזה חייב לקרות.

יערה ישורון: אם מערכת הבריאות ומערכת החינוך יבינו בצורה מאוד ברורה שמדובר ב –

עידית סילמן: את רואה שמערכת הבריאות קראה כאן למשרדים לבוא ולהצטרף.

יערה ישורון: רק שהם לא כן.

עידית סילמן: אם צריך, אנחנו יכולים כמובן תמיד לתווך, אם משרדי הממשלה לא יודעים לתווך פעילות לטובת עשרות ואלפים של משפחות שיושבות בבית ללא מענה.

עידית סילמן: אם צריך וועדת בריאות שתתווך, אנחנו נתווך.

עידית סילמן: נראה לי הכי פשוט שהמשרדים ביניהם ייצרו תכנית לאומית אינטר-דיסציפלינרית.

צופיה לקס: זה בדיוק תוכנית לאומית.

צופיה לקס: אנחנו צריכים להבין שהקהילה שלנו חסרה.

צופיה לקס: למרפאות הקהילתיות אין את המענה, אין קבוצות תמיכה להורים.

צופיה לקס: רופא משפחה שיודע שלילד יש מורכבות רפואית וצריך להתייחס.

צופיה לקס: צריך להיות מערך פסיכיאטרים בקהילה ולא רק במרפאות יחידניות, ארבע מרפאות במחוז מסוים שצריך לחכות חצי שנה בתור כדי לראות פסיכיאטר.

צופיה לקס: צריך להרחיב את המחלקה לבריאות הנפש, להקים כיתות רגשיות.

צופיה לקס: יש לי ילד עם אוטיזם בתפקוד גבוה, הוא למד כל השנים בכיתה של ילדים עם בעיות תקשורת.

צופיה לקס: צריך לפתוח כיתות לילדים רגשיים, לא עם בעיות התנהגות, מה שיש היום, אלא לילדים שהעולם הזה כבר עליהם.

צופיה לקס: אתם צריכים להבין את זה.

צופיה לקס: יערה כותבת בספר שלה שמדובר בוויסות חושי מורכב.

צופיה לקס: אני אומרת שמדובר בוויסות רגשי מורכב.

צופיה לקס: כל המערכת, כל החיים האלה הם בעוצמות מטורפות, הם לא מסוגלים אפילו לתווך את היום-יום, לתווך את התור במכולת.

צופיה לקס: צפיפות בתור למכולת משגע אותם, רעש בכיתה משגע אותם.

צופיה לקס: צריך לפתוח כיתות רגשיות מותאמות, מסגרות לימודים עוטפות, מסלול קצר למצבי חירום.

צופיה לקס: יש להקים מערך קוד בקופת חולים שמותאם לבריאות הנפש.

צופיה לקס: כשמישהו פונה עם הקוד הזה, כמו כרטיס נכות, המערכת תדע לקצר תורים ולתת רופאים שמותאמים לזה.

צופיה לקס: דיברתי בהתחלה עם הפרדת המחלקות הסגורות בין הפרעות הנפש השונות, לדיכאון, אובדנות או הפרעות אכילה.

צופיה לקס: אני יכולה לספר לכם ממש בקצרה על ההתמודדות האחרונה של אוריה במחלקה הסגורה.

צופיה לקס: היה לה התקף חרדה מאוד כבד, היא צרחה, בכתה והתחננה לעזרה.

צופיה לקס: במשך לילה שלם יושבים האחים בחדר עם מצלמות על החדר שלה, ולא מתייחסים אליה.

צופיה לקס: זו הגישה ואלה ההוראות, שהן חותכות כנוהל עבודה לגבי אדם שנמצא במצב אובדני, בהתקף לילה שלם.

צופיה לקס: אף אחד לא ניגש אליה.

צופיה לקס: מזל שהילדה שלי עקשנית, ובבוקר היא זימנה פגישה עם הצוות ודרשה שאליה יתייחסו אחרת.

צופיה לקס: בעקבות זה ציוותו לה בכל משמרת מישהו שאחראי עליה, מבין את הנפש שלה ויתייחס אליה בצורה אחרת מחוץ לפרוטוקול.

צופיה לקס: הפרוטוקול הוא חולני, הזוי, לא הגיוני, דופק לילד את הצורה עוד מעבר למה שקיים בתוכו.

צופיה לקס: צריך להקים מערך פסיכולוגי למשפחה שמתמודדת, מעגל הנפגעים הישיר הוא הילדים בבית.

צופיה לקס: זאת מחלה מדבקת, צריך למנוע אותה מהילדים האחרים.

צופיה לקס: צריך הוראות מנחות ממשרד הרווחה איך לטפל במשפחות שנמצאות במעגל הזה.

צופיה לקס: הנקודה האחרונה שלי היא לגבי משרד הרווחה.

צופיה לקס: אני לא יודעת מי אחראי על הנושא של נקודות זכות, סיוע להורים שמטפלים בילד כמו שיש משרת אם, צריכה להיות משרת הורה שמטפל בילד אשר מאושפז.

צופיה לקס: תקלו עלינו את שעות העבודה, שהמערכות יאפשרו לנו לעבוד פחות שעות, שהמדינה תאפשר לנו לתמוך בבית ובלד החולה.

צופיה לקס: אני רוצה לסיים בתפילה וקריאה להורים שמתמודדים, תהיו חזקים.

צופיה לקס: אל תוותרו על הילדים שלכם, תעשו את המקסימום שאתם יכולים מתוך הבנה שהם אלה שנלחמים על החיים.

צופיה לקס: אתם נלחמים על איכות החיים שלכם.

צופיה לקס: אך הורה לא יכול לנצח את הקרב הזה לבד.

צופיה לקס: שתהיה בריאות איתנה לכולם.

עידית סילמן: תודה רבה, צופיה.

עידית סילמן: אני באמת חושבת ששתיכן מעוררות השראה, אתן חזקות מאוד.

עידית סילמן: עצם העובדה שאתן כאן היום, מראות לעולם כולו ולכל מי שנמצא איתנו מהי התמודדות, זה דברים שאנחנו צריכים לשים אותם על השולחן.

עידית סילמן: זה דברים שלא היו כאן.

עידית סילמן: זה דברים שהכנסת הזו צריכה להיחשף אליהם, כל המטפלים מסביב, כל המערכת צריכה להיחשף ולשמוע את הכלי הראשון הזה.

עידית סילמן: אם אנחנו לא ניחשף, לא נשמע ולא נדע מה עובר, אנחנו גם לא נדע איך לטפל.

עידית סילמן: פרופסור דורון גוטה

עידית סילמן: לף מהאיגוד הפסיכיאטרי, בבקשה.

אלון טל: קודם כל, צופיה, אני רוצה לומר לך שאני חצי שנה בכנסת, וזו הפעם הראשונה שאני מוצא את עצמי בוכה.

אלון טל: אני פשוט לא ידעתי שזה המצב.

אלון טל: זה אמיץ מאוד מה שעשית עכשיו, להיחשף כך.

צופיה לקס: וזה היה על קצה המזלג.

אלון טל: << דובר אני מניח, ואני לא יכול לתאר לעצמי מה עברת.

אלון טל: אנחנו לא אטומים והקשבנו קשב רב, נשתדל לשנות כי בשביל זה.

אלון טל: תודה רבה, זה לא מובן מאליו בכלל.

עידית סילמן: פרופסור דורון גוטה

עידית סילמן: לף מהאיגוד הפסיכיאטרי לילדים ונוער, בבקשה.

דורון גוטהלף: אני שמחה על ההזדמנות.

דורון גוטהלף: מאוד נגעו לליבי הדברים של יערה, של צופיה שאיבדה את ביתה.

דורון גוטהלף: אני רוצה להתחיל בזה שאנחנו הצענו פתרון.

דורון גוטהלף: אני חוזר לשיחה הראשונה של דוקטור יובל רווה.

דורון גוטהלף: אני מתייחס כרגע לצונאמי, לבעיה האקוטית.

דורון גוטהלף: זה נכון שצריך גם לעשות מניעה והרבה דברים, אבל מאוד נוגע לנו כאיגוד – ואני רוצה להגיד לכם, לפעמים זה נראה ציני, לפעמים זה נראה שלא אכפת, אבל כולנו באיגוד רוצים להתגייס ולעזור לצונאמי הנפשי הזה.

דורון גוטהלף: אנחנו מרגישים רע מאוד שילד מקבל תור ל-2024 ושאין לזה פתרונות.

דורון גוטהלף: אז מה הצענו?

דורון גוטהלף: הצענו תכנית התערבות במשבר, שזה נוגע לאותם ילדים שמשתחררים בטרם עת מהאשפוז, ואנחנו בכלל רוצים שאשפוזים יהיו קצרים.

דורון גוטהלף: בית חולים זה לא מקום לילד.

דורון גוטהלף: כשילדים מגיעים למיון ואין להם תור לפסיכיאטר, ובמקרים אקוטיים – מה זה אקוטיים?

דורון גוטהלף: מדובר בילד אובדני, ילד בחרדה חריפה, ילד שהפסיק ללכת לבית ספר, ילד עם אוטיזם בהחמרה התנהגותית אלימה, פגיעות עצמיות.

דורון גוטהלף: מדובר באותם ילדים שלא יכולים לחכות.

דורון גוטהלף: אנחנו נגדיר קריטריונים לכך.

דורון גוטהלף: אותם מקרים יופנו לאחד מעשרה מרכזים להתערבות במשבר.

דורון גוטהלף: אז מה זה בעצם התערבות במשבר?

דורון גוטהלף: קודם כל, אני רוצה להגיד לכם שבעבודה, אותה עשינו עכשיו בתל השומר – גם בצפת, בגהה ובבית חולים שניידר עשו את זה.

דורון גוטהלף: אנחנו יודעים לקחת מקרים, ובהתערבות פסיכיאטרית ופסיכו-סוציאלית של שמונה פגישות לתת עזרה ראשונה.

עידית סילמן: שמונה פגישות זה לא עזרה ראשונה, זה נראה לי עולם ומלואו.

עידית סילמן: אנשים לא מקבלים כאן גם לא פגישה אחת.

דורון גוטהלף: עקבנו אחר המקרים הללו שנה אחרי, וראינו ש-70% מהם הצליחו להיעזר בדבר הזה ולא היו צריכים אחר כך –

עידית סילמן: אז איך מגיעים לזה?

עידית סילמן: מה המשאבים?

דורון גוטהלף: הגשנו הצעה לשר הבריאות להקים עשרה מרכזים כאלה.

דורון גוטהלף: זה כרוך בתקינה.

דורון גוטהלף: אנחנו נכניס מתמחים בפסיכיאטריה של הילד בגלל שאין מומחים, והם יודרכו על ידינו.

דורון גוטהלף: כולנו מגויסים לטובת זה.

עידית סילמן: האיגוד הפסיכיאטרי, מה אתם עושים כדי שיהיו יותר מתמחים בפסיכיאטריה?

דורון גוטהלף: ביקשנו 30 תקנים, זה הרבה וזה לא בשמיים.

דורון גוטהלף: אנחנו נצליח לגייס אותם.

דורון גוטהלף: כך גם ניתן מענה עכשיו וגם – אין דרך לקבל פסיכיאטרים כשאין מומחים, אלא ליצור אותם.

דורון גוטהלף: לכן אנחנו רוצים ליצור אותם, לגייס אותם.

דורון גוטהלף: הם יהיו סיירת, וזה מה שאנחנו צריכים.

דורון גוטהלף: נלווה את זה גם –

עידית סילמן: שבע שנים ללימודי רפואה, חמש שנים התמחות בפסיכיאטריה –

דורון גוטהלף: לא, אלה שמסיימים עכשיו, אנחנו לא רוצים לחכות.

דורון גוטהלף: אם יתנו לנו 30 תקנים, אני מגייס אותם באופן מידי.

דורון גוטהלף: אני רוצה להגיד עוד מילה לגבי ההורים.

עידית סילמן: מה העלות של הדבר הזה?

עידית סילמן: הגשת תוכנית?

דורון גוטהלף: העלות של תקן של פסיכיאטר להתמחות למשך חמש שנים היא מיליון שקלים למתמחה.

עידית סילמן: אוקי, אז אתה צריך שלושים מיליון.

דורון גוטהלף: כן.

עידית סילמן: בסדר, זה לא הרבה למערכת הבריאות.

דורון גוטהלף: נכון.

דורון גוטהלף: זה לא פותר את הכול, אבל זה פותר את זה שאם אימא מגיעה אם הילד שלה למיון במצב אקוטי, לא שולחים אותם לחכות שנה.

דורון גוטהלף: אני רוצה להגיד עוד דבר לגבי הורים.

דורון גוטהלף: אני יודע שיש לפעמים נתק בין הפסיכיאטרים לבין ההורים, ואני יכול לספר לכם על עצמי.

דורון גוטהלף: הקמתי עכשיו מחלקת ילדים בתל השומר לילדים עד גיל 12, כאשר ההורים מתאשפזים עם הילד לשבוע הראשון במחלקה, אז יש שינוי.

דורון גוטהלף: תוכניות ההתערבות במשבר שלנו מתבססות הרבה על הדרכת הורים, כי אנחנו יודעים שלהרבה מצבים פסיכיאטריים רק הדרכת הורים עוזרת.

דורון גוטהלף: כשיש ילד עם הפרעות התנהגות, חרדה, זה הכול מתבסס על עבודה עם ההורים כי אנחנו יודעים כמה אתם חשובים.

עידית סילמן: יש לך מיקוד לגילאים מסוימים להתערבות במשבר?

דורון גוטהלף: לכל הגילאים עד גיל 18.

עידית סילמן: ואיך הקהילה משתלבת כאן?

עידית סילמן: המרכזים האלה הם מרכזים בקהילה, בקופות החולים?

דורון גוטהלף: בגלל שזה צריך להתבסס על מתמחים, תוכניות התמחות קיימות בבתי חולים.

דורון גוטהלף: זה יהיה בפריסה בתי חולים בכל הארץ, מצפת בצפון ועד באר שבע בדרום.

עידית סילמן: אז בעצם מדובר בהקמת עשרה מרכזים שנמצאים בבתי חולים, וזה יהיה בהפניה של טופס 17?

דורון גוטהלף: כן.

דורון גוטהלף: שר הבריאות קיבל את זה והתלהב, רק צריך את העזרה שלכם להשיג את זה.

דורון גוטהלף: אני מוכרח להגיד לסיום, ראיתי אותך, עידית, ומעולם לא ראיתי אף יושב ראש ועדת בריאות מבקר במחלקות פסיכיאטריות.

דורון גוטהלף: שר הבריאות הגיעה לכנס שלנו, זה משהו שמעולם לא קרה.

עידית סילמן: נכון, יש פה שינוי משמעותי.

דורון גוטהלף: זו ממשלה שבאמת הפסיכיאטריה בראש מעיניה.

דורון גוטהלף: כל הכבוד לכם.

עידית סילמן: תודה רבה.

דורון גוטהלף: אנחנו מגויסים לטובת זה ומפשילים שרוולים.

עידית סילמן: תודה רבה, לקחתי את הדברים שלך ורשמתי אותם ואת העלויות.

עידית סילמן: אני אעשה על זה עבודה.

עידית סילמן: מה אתה ממליץ לשטח, לקהילה, לקופות החולים?

עידית סילמן: בסוף זו הנגיעה.

עידית סילמן: גם צופיה, גם יערה, גם אימהות ומשפחות בכלל, הנגיעה היא מול הקהילה וקופות החולים.

עידית סילמן: מה ההמלצה שלך לקופות החולים?

דורון גוטהלף: מה שטל ברגמן אמרה, אני יודע שמחלקות הפסיכיאטריה בקופות החולים סובלות מכספים לא צבועים.

דורון גוטהלף: אם יתנו תקציב צבוע לקופות לגיוס של מקצועות בריאות, זה יכול להקל.

דורון גוטהלף: אני מאוד מצטרף למה שטל ברגמן אמרה בהקשר הזה.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: אני רק אומר שיצאנו להחלטת ממשלה על מקצועות הבריאות, פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק –

דורון גוטהלף: אני כבר מחר ארצה לדבר איתך כדי שנמשיך לקדם את זה.

דורון גוטהלף: אני לא אשקוט עד שנקים את ההתערבויות במשבר.

עידית סילמן: תודה.

עידית סילמן: אני רק אומר לגבי צוותי המשבר, כן יש לי עכשיו פיילוט עם אחת מקופות החולים.

עידית סילמן: אנחנו הולכים למשהו יפה בקהילה ומנסים אותו.

עידית סילמן: אני כן יכולה להגיד שעם האימהות שנמצאות כאן יצאנו לדרך.

עידית סילמן: אנחנו נשנה את העולם הזה.

עידית סילמן: הן נמצאות כאן מימין ומשמאל כי אנחנו יחד הולכים לשנות סדרי עולם בתחום הפסיכיאטריה.

עידית סילמן: לא נפסיק להילחם עד שיהיה מענה ראוי.

עידית סילמן: נעשה כל שביכולתנו.

עידית סילמן: צריך להתחיל לצבוע תקציבים בכל דבר, אין מה לעשות.

עידית סילמן: אנחנו בעולם בו התקציבים צריכים להיות צבועים, ואנחנו יחד בזה.

עידית סילמן: תודה רבה פרופסור גוטהלף, אתה מקסים ביותר.

עידית סילמן: מיטל בק מהמועצה לשלום הילד, אשר מלווה אותנו בדיונים ובעשייה, בבקשה.

מיטל בק: תודה רבה.

מיטל בק: אני אגע בנושא התקציב בסוף כי זה לב העניין, אבל לפני כן אני רוצה לומר תודה ליערה וצופיה ששיתפו אותנו בסיפור ובכאב שלהן.

מיטל בק: יש משפחות רבות בישראל בהן ילדים משתתפים עם מורכבות נפשית, ותיארתן באמת על קצה הקרחון את מה שאת חוות, את הבירוקרטיה, הסחבת, הזירות הרבות בהן אתן מתמודדות.

מיטל בק: אנחנו מורידים את הכובע בפניכן ומחבקים אתכן וכל ילד ונער בישראל.

מיטל בק: אני קוראת לכל מי ששומע אותנו, אנחנו מפעילים מרכז פניות וסיוע במועצה לשלום הילד במגוון נושאים וסוגיות.

מיטל בק: אתם מוזמנים להמשיך לפנות אלינו.

מיטל בק: אנחנו נחשפים דרך קבע לכשלים רבים במערך בריאות הנפש בישראל.

מיטל בק: ילדים לא מקבלים היום מענים טיפוליים מתאימים, ונאלצים להתמודד כמו שעלה כאן עם זמני המתנה ארוכים, עם מחסור במטפלים באופן שמסכן את שלומם הנפשי והפיזי.

מיטל בק: אנחנו יודעים שמגפת הקורונה רק החמירה והחריפה את הבעיות הקיימות ממילא במערכת הזאת.

מיטל בק: צריך לומר בראש כל הדברים הללו, יש כאן פגיעה בסיסית מאוד בזכות של ילדים בישראל לבריאות.

מיטל בק: זו זכות שקבועה באמנה בדבר זכויות הילד של מדינת ישראל, אשר אושררה לפני 30 שנים.

מיטל בק: זו פגיעה בזכות שלהם לבריאות גם מכוח חוק בריאות ממלכתי.

מיטל בק: הבעיה של מחסור בכוח אדם אשר עלתה כאן הינה חמורה עוד יותר בפריפריה הגאוגרפית והחברתית, ובעיקר ילדים ובני נוער בחברה הערבית.

מיטל בק: לא שמענו התייחסות לזה.

מיכל מרים וולדיגר: נמצאים כאן נציגים ממשרד הבריאות?

עידית סילמן: כן, נמצאים איתנו בזום.

עידית סילמן: הם מאזינים, שומעים ומגיבים.

מיטל בק: לא שמענו התייחסות בדיונים האחרונים, צריך לשמוע תכנית ייעודית לחברה הערבית ולפריפריה בכלל.

מיטל בק: צריך להבין שילד שלא מקבל שירות בשפה שלו, בתרבות שמותאמת לצרכים שלו, הוא לא יוכל לקבל שירות.

מיטל בק: צריך להגביר גם את השירות בהיבט הזה.

מיכל מרים וולדיגר: אני חייבת להגיד לך שגם בציונות הדתית אין מספיק מענים.

מיכל מרים וולדיגר: ילדים, נוער, מתייחסים אלינו כאילו אנחנו משתלבים בכל מסגרת כזו או אחרת אבל זה ממש לא נכון.

מיכל מרים וולדיגר: ילדים יוצאים מאשפוז, אין להם בתי ספר שמתאימים להם, אז הם הולכים לחברה החילונית או לחברה החרדית.

מיכל מרים וולדיגר: זו לא השפה שלהם.

מיכל מרים וולדיגר: אני לא רוצה לגנוב מחלקה של החברה הערבית, חלילה, אבל יש כאן הרבה קהילות ותרבויות שצריכות התייחסות ספציפית שלא קיימת.

מיכל מרים וולדיגר: זה לא מיועד אלייך כמובן, אלא למשרד הבריאות ומשרד האוצר.

מיטל בק: אולי המשימה הבאה של המשרד היא להציג תכנית לכל תתי החברות הללו, ולמצוא מענה מותאם תרבותית ושפתית, גם לעולים.

מיטל בק: אני מסכימה איתך, אבל החברה הערבית היא נתח חברתי מאוד משמעותי באוכלוסייה, ולא שמענו לזה התייחסות בדיונים.

מיטל בק: סוגיה דרמטית נוספת שלא עלתה כאן היום אבל כן עלתה בדיונים הקודמים, היא מוגנות הנוער במסגרות לבריאות הנפש.

מיטל בק: רק בשנה האחרונה פנינו במועצה שלוש פעמים לשר הבריאות בדרישה להקים וועדת בדיקה, לחדד את הנהלים ולסגור מיידית את מחלקת הנוער במרכז הרפואי מעלה כרמל, בעקבות רצף האירועים הטראגיים אשר נחשפנו אליהם השנה.

מיטל בק: בנוסף, אין שם הסדרה, לא של רישום העובדים מבחינה פלילית, וגם אין מנגנון תלונות עצמאי.

עידית סילמן: אז אני רק אגיד שמשרד הבריאות נמצא שם ברגעים אלה ממש ועושה בדיקה.

עידית סילמן: אנחנו גם נהיה שם בשבוע הזה.

מיטל בק: אנחנו טרם קיבלנו מענה למכתבים שלנו, ויכול להיות שמוקמת וועדה בימים אלה ואנחנו לא מודעים אליה.

עידית סילמן: יש דיון מיוחד שאנחנו מקיימים פה על כמה מרכזים רפואיים.

מיכל מרים וולדיגר: אנחנו קיבלנו בקשה לדיון דחוף בנושא של מעלה כרמל.

מיטל בק: מעולה, אנחנו שמחים שזה מקבל עדיפות ונשמח לקחת חלק בדיונים ובדרכי הפעולה.

עידית סילמן: אנחנו נשלח לכם את זה.

מיטל בק: מבחינתנו מה שצריך לקרות במערך בריאות הנפש לילדים ונוער, ממש בתמצית – והעלנו את זה גם בנייר העמדה ששלחנו לדיון היום.

מיטל בק: קודם כל, צריך להרחיב את המענים הטיפוליים האינטנסיביים והפסיכותרפיים בקהילה.

מיטל בק: שנית, צריך לפתוח תוכנית שתפתור את המחסור הארצי באנשי מקצוע, במיוחד בפריפריה ובחברה הערבית.

מיטל בק: צריך לפתור את המחסור בפסיכיאטרים, פסיכולוגים, בהתמחויות ספציפיות, מה שלא קיים מספיק בשטח.

מיטל בק: בנוסף, צריך לנסח נהלים מחייבים למסגרות בתחום בריאות הנפש, אשר יוכלו להבטיח סטנדרטים ראויים ואחידים לזמינות של שירותים.

מיטל בק: אנחנו גם מאמינים שצריך להיות פרוייקטור, או סוג של מנגנון בקרה כלשהו על ידי משרד הבריאות, אשר יהיה אמון על הגדרת יעדים ברורים, תוכנית עבודה משותפת עם קופות החולים.

מיטל בק: זה לא יכול להיות במנותק.

מיטל בק: המטרה היא לוודא שכל ההמלצות עליהן אנחנו מדברים ייושמו בשטח.

מיטל בק: המשרד הוא בעצם רגולטור, הוא צריך לפקח על המוסדות הללו.

עידית סילמן: מיטל, בעקבות הדברים החשובים שאת אומרת, ענת, אני רוצה בבקשה שעל הנחיות המוגנות במרכזים פסיכיאטריים, ובכלל במרכזי אשפוז, לקיים וועדה נפרדת ודיון נפרד, כולל דיונים על המרכזים השונים.

עידית סילמן: תודה.

מיטל בק: אז לגבי המוגנות, צריך להקים וועדת בדיקה שעדיין לא הוקמה או שהיא בהתהוות, אשר תבחן את האירועים ותנקוט באמצעים המתאימים.

מיטל בק: צריך לחדד את הנהלים, לבנות מנגנוני פיקוח, להפיק לקחים כדי שהאירועים הקשים עליהם שמענו לא יחזרו על עצמם.

מיטל בק: צריך להסדיר חוקית את הרישום הפלילי של העובדים בכל המוסדות הללו ולהקים מנגנון תלונות עצמאי לילדים ונוער בדומה למה שקורה במשרד הרווחה.

מיטל בק: נסיים בתקציב כמו שהבטחתי.

מיטל בק: אני לא יודעת אם יש כאן נציגים של משרד האוצר, אבל זה חייב לקרות בכל דיון.

מיטל בק: אנחנו חייבים לשמוע תשובות.

מיטל בק: אפילו שמענו קודם שיש צורך ב-30 מיליון שקלים בשביל להגדיל את מערך הפסיכיאטרים.

מיטל בק: אנחנו רוצים לשמוע תשובות לדבר הזה, איפה משרד האוצר?

מיטל בק: איפה חברי הכנסת?

מיטל בק: אנחנו צריכים את דיוני המעקב שלכם.

מיטל בק: לא נוכל להרפות.

מיטל בק: אנחנו חייבים להמשיך לדחוף.

מיטל בק: התחום הזה לוקה בחוסר תשומת לב כבר שנים.

מיטל בק: אנחנו מאמינים שעם השינוי שאתם מביאים בוועדה, שאת מביאה, יכול לקרות שינוי משמעותי בשטח.

מיטל בק: תודה רבה.

עידית סילמן: תודה רבה, מיטל.

עידית סילמן: את מלווה אותנו כאן, את מלווה אותנו בשדולה לגיל הרך, את מלווה אותנו בהמון תחומים.

עידית סילמן: זו באמת אינטר-דיסציפלינריות מאוד גבוהה עם עומקים מאוד משמעותיים.

עידית סילמן: תודה על זה ועל כל הדברים שאתם שולחים לוועדה.

עידית סילמן: אני חייבת לומר שאני יושבת וקוראת אותם, הדברים מאוד ענייניים וממוקדים ואנחנו עושים בהם שימוש.

עידית סילמן: אני אעביר אותם גם לשותפות ולחברי הוועדה.

לידיה רבינוביץ: אני לידיה רבינוביץ, אני ממונה ארצית על ייצוג קטינים בסיוע המשפטי.

לידיה רבינוביץ: אנחנו מייצגים כ-300 ילדים ונוער מידי שנה אשר נמצאים בהליכי אשפוז.

לידיה רבינוביץ: אנחנו מייצגים בכל רגע נתון כ-12,000 בני נוער וילדים בהליכים משפטיים, וחלקם נזקקים לשירותים של מערכת הבריאות.

לידיה רבינוביץ: אני רוצה להתמקד בהשלמה לדברים של חברתי מהמועצה לשלום הילד –

ענת כהן שמואל: אתם מייצגים נוער מעל גיל 15, לא?

לידיה רבינוביץ: אנחנו מייצגים ילדים בכל הגילאים, בכל מיני הליכים משפטיים.

לידיה רבינוביץ: לצורך העניין, ילד שהוריו נמצאים בסכסוך גירושים קשה, זקוק לשירותים נפשיים בקהילה ולא תמיד מקבל אותם.

לידיה רבינוביץ: אני בכוונה רוצה להתמקד כאן בזכויות של קטינים באשפוז, בגלל האקוטיות של הזכויות שלהם והפגיעות שלהם, בגלל היותם מנותקים מהמערכת המשפחתית ומהמערכות האחרות.

לידיה רבינוביץ: זה גם לא נידון.

לידיה רבינוביץ: אני רוצה להתמקד במיוחד בסוגיה של קטינים באשפוז, במיוחד קטינים שהם או הוריהם מתנגדים לאשפוז.

לידיה רבינוביץ: גם בדיון הקודם שיושבת ראש הוועדה כינסה, יערה דיברה על המצוקות של הורים וילדים מול המחלקות.

לידיה רבינוביץ: אני רוצה לדבר על שלוש סוגיות מרכזיות שמחייבות הסדרה, ובעינינו ניתן להסדיר אותן יחסית בקלות וללא תקציב.

לידיה רבינוביץ: ראשית, נהלים.

לידיה רבינוביץ: נהלי עבודה, נהלים מקצועיים, לא רק במוגנות.

לידיה רבינוביץ: אנחנו לא צריכים להגיע לסכנת חיים או סכנה של פגיעה מינית בקטינים במחלקות אשפוז, כדי שיהיו נהלי עבודה ונהלים מקצועיים.

לידיה רבינוביץ: כל שירות ציבורי, בוודאי שירות של 24/7 שבו ילד נמצא ללא מעטפת ההגנה, חייב נהלים מקצועיים.

לידיה רבינוביץ: לא יכול להיות שבמשרד הבריאות עד היום לא הוציאו נהלי עבודה.

לידיה רבינוביץ: כל מחלקה פסיכיאטרית, יהיו בה אנשים הכי מקצועיים וטובי לב, פועלת לפי שיקול דעתה.

לידיה רבינוביץ: יש לנו עשר מחלקות, כל אחת פועלת כראות עיניה.

לידיה רבינוביץ: יש הבדלים בין מחלקת נערים למחלקת ילדים, הבדל בין הצפון לדרום, הבדל בין מחלקות בתוך מחוזות שונים.

לידיה רבינוביץ: אנחנו נמצאים במצב שהיום המחלקות מנסות לקבוע לעצמן נהלים מתוך המודעות, השיח והביקורת שיש.

לידיה רבינוביץ: הן בעצמן מנסות לקבוע את הנהלים.

לידיה רבינוביץ: אנחנו סבורים שזה לא התפקיד שלהן, זה התפקיד של הרגולטור.

לידיה רבינוביץ: ראש הסיוע המשפטי פנה למנכ"ל משרד הבריאות בדרישה לקבוע נהלים, נהלים מקצועיים, נהלים של דרישות הכשרה בסיסיות לכל המחלקות לילד ונוער, שכמובן יכללו התייחסות לסוגיות פרטניות של טראומה, איתור נפגעי התעללות והזנחה, של מערכת היחסים בין ההורים והזכויות –

עידית סילמן: סליחה שאני עוצרת אותך.

עידית סילמן: אחרי הדיון הקודם שהיה לנו, נראה לי שביקשתי מכם את הנקודות כדי שנוכל לעבור עליהן מול משרד הבריאות.

עידית סילמן: תעבירו לנו בבקשה בתום הדיון.

לידיה רבינוביץ: אנחנו נשלח לוועדה את העותק.

לידיה רבינוביץ: רצינו לעשות פנייה בין-משרדית כנהוג.

עידית סילמן: הבין-משרדי הרבה פעמים, לצערנו, נופל בין הכיסאות.

עידית סילמן: אמרנו גם קודם שאנחנו מוכנים לתווך בין המשרדים, ולהיות וועדה מתכללת אם צריך.

לידיה רבינוביץ: אנחנו נעביר לוועדה את הפנייה של ראש הסיוע, אך אני רק אשלים את שתי הנקודות הנוספות.

לידיה רבינוביץ: הנקודה השנייה היא לגבי הוועדות הפסיכיאטריות המחוזיות לילדים ונוער.

לידיה רבינוביץ: זה גוף שהוא מעין שיפוטי, אבל הוא גם אמור לתכלל את המענים ולדחוף למענים בקהילה, אשר הינם חלופיים לאשפוז.

לידיה רבינוביץ: הוועדות האלה קיימות היום, והן עובדות ללא שום הנחיה, שום הגדרת תפקיד או סדרי דין.

לידיה רבינוביץ: יש ביקורת מאוד קשה של בתי המשפט על מה שקורה לילדים ולהורים בוועדות האלה, שאמורות להיות גוף מתכלל.

לידיה רבינוביץ: יושבים שם פסיכיאטרים, פסיכולוגים, פסיכולוגים חינוכיים ועובדים סוציאליים שאמורים לעשות את התיווך בין האשפוז לבין הקהילה, לבנות תוכנית טיפולית לילדים שצריכים תוכנית השמה חוץ ביתית לאחר האשפוז, וכמובן להיות גם בקרה – הורים שאין להם משאבים להביא חוות דעת נוספת שבודקת את הטיפול בתוך המחלקה.

לידיה רבינוביץ: הם אמורים להיעזר בוועדה הפסיכיאטרית שאמורה להיות – יערה אני לא יודעת אם את לא מסכימה איתי או שאת מסכימה מאוד.

לידיה רבינוביץ: הם אמורים להוות סוג של בקרה גם על תוכנית הטיפול באשפוז.

לידיה רבינוביץ: הדבר הזה לא קורה.

לידיה רבינוביץ: גם בעניין הזה פנינו ודרשנו סדרי דין, נהלי עבודה, הגדרת תפקיד.

לידיה רבינוביץ: שוב, לכל וועדה מחוזית יש את תפיסת התפקיד שלה.

לידיה רבינוביץ: יש וועדות – רק לאחרונה הייתה לנו החלטה מאוד קשה של בית משפט מחוזי.

לידיה רבינוביץ: נערה שעלתה לדיון בוועדה הפסיכיאטרית נחקרה כמו חקירה נגדית על ידי הפסיכיאטרית, במקום לעבור בדיקה פסיכיאטרית.

לידיה רבינוביץ: ככה הוועדה תפסה את תפקיד הפסיכיאטרית שיושבת בוועדה, שהיא אמורה לאמת את הנערה עם כל מיני דברים שהיא אומרת, ולמצוא פערים בדברים שהיא אומרת.

לידיה רבינוביץ: לדעתנו ולדעת בית המשפט המחוזי זה לא התפקיד של הוועדה הפסיכיאטרית.

לידיה רבינוביץ: היא אמורה להיות גוף מתכלל.

לידיה רבינוביץ: או שתבטלו את הוועדה אם היא לא עושה את עבודתה, או שתתנו לה את המשאבים וההנחיות לעשות את העבודה כמו שצריך.

לידיה רבינוביץ: עוד הערה שמתקשרת לסוגיה של הפריפריה, אני חייבת להשמיע כאן את הקול של החברה הערבית.

לידיה רבינוביץ: כל תוכנית חירום שתיעשה ביחס לשירותים גם בקהילה, שירותים של התערבות בחירום ושירותים ואשפוז, חייבת תת-תוכנית חירום לחברה הערבית.

לידיה רבינוביץ: אין פסיכיאטרים ופסיכולוגים דוברי ערבית.

לידיה רבינוביץ: דרומית לבאר שבע אין שירותים, בוודאי לא לחברה הערבית.

לידיה רבינוביץ: בתחום של החברה הערבית אנחנו רואים מחסור אקוטי.

לידיה רבינוביץ: אנחנו חייבים את השירות הזה.

לידיה רבינוביץ: עוד סוגיה אחרונה.

לידיה רבינוביץ: כרגע הוועדה הפסיכיאטרית זה הדבר היחיד שמתכלל ומבקר את הטיפול בתוך המחלקות.

לידיה רבינוביץ: זה כרגע מה שיש.

לידיה רבינוביץ: רק אומר שבמחוזות חיפה והצפון הוועדות האלה כבר 30 שנים מתכנסות אחת לחודש, כאשר החוק לא מאפשר לאשפז ילדים בניגוד לרצונם ליותר מ-14 ימים.

עידית סילמן: כן, דיברנו על זה גם בפעם הקודמת.

עידית סילמן: זה טירוף.

עידית סילמן: אני רוצה ממך את הדברים כמו שדיברנו בפעם הקודמת כדי שנוכל להתחיל לטפל בזה.

עידית סילמן: זה קריטי לנו מאוד.

עידית סילמן: עידית סרגוסטי, בבקשה.

עידית סרגוסטי: תודה רבה.

עידית סרגוסטי: אני עידית סרגוסטי מארגון "בזכות".

עידית סרגוסטי: אני אישית מלווה את הנושא הזה כבר הרבה מאוד שנים.

עידית סרגוסטי: מצד אחד אני אופטימית, מכיוון שסוף סוף אני מרגישה שבכנסת הנוכחית הנושא זוכה לתשומת לב שלא הייתה בעבר.

עידית סרגוסטי: יש כאן הרבה חברי כנסת, בעיקר חברות כנסת, שמאוד מחויבות לנושא.

עידית סרגוסטי: נראה שהממשלה שמה את הנושא הזה על סדר היום שלה.

עידית סרגוסטי: מצד שני, אני חייבת להגיד שזה מתסכל ומייאש, מכיוון שאנחנו פעם אחר פעם חוזרים ומציפים את הבעיות, עושים העתק הדבק לניירות עמדה.

עידית סרגוסטי: התחושה היא שמצד אחד דברים מתקדמים, אבל מאוד בקטנה.

עידית סרגוסטי: מצד שני הפערים וגדלים.

עידית סרגוסטי: אני רוצה לדבר על נתונים.

עידית סרגוסטי: לפי סקר שערך מכון ברוקדייל, יש בישראל מאה אלף ילדים ובני נוער שדיווחו או שהמשפחות דיווחו שיש להם קשיים נפשיים ורגשיים משמעותיים.

עידית סרגוסטי: בערך מחצית מהם דיווחו שמדובר בקשיים נפשיים שפוגעים בתפקוד הלימודי והחברתי שלהם.

עידית סרגוסטי: מדובר בעשרות אלפי ילדים, וזה עוד לפני שדיברנו על כאלה שהקשיים שלהם מתונים וקלים.

עידית סרגוסטי: כלומר, אנחנו מדברים על תופעה בקנה מידה אדיר.

עידית סילמן: עידית, מה יש לך לחדש לנו לעומת כל הדיונים האחרים?

עידית סילמן: אנחנו רוצים לצאת לדרך לעבר פתרונות.

עידית סילמן: אני מאמינה שלא נחכה עכשיו שיבנו תוכניות עצומות ויפות, זה לא עובד.

עידית סילמן: יש לי כאן תוכניות משנים קודמות.

עידית סילמן: זה לא מתקדם, וגם משרד הבריאות מבקש את העזרה להביא תקציב.

עידית סילמן: זה לא משהו שיילקח לשינוי משמעותי אם אין בסיס תקציב.

עידית סילמן: יש כל מיני מבחני תמיכה, אנחנו לא יכולים לבנות ככה מערכת שנותנת מענה.

עידית סילמן: אני שואלת אותך דווקא בגלל שאת נמצאת ב"בזכות", ואת שנים בתוך יישום המדיניות הזו.

עידית סילמן: מה היום יכול לתת מענה?

עידית סילמן: לנו יש כמה רעיונות מאוד טובים ונמצאות כאן האורחות לא סתם, כי יש להן גם רעיונות טובים ואנחנו נתקדם לעבר רעיונות כאלה.

עידית סילמן: מה את אומרת?

עידית סילמן: כשאת רואה את המערכת במצב הזה, המקרים שמתגלגלים למקום אקוטי, המשפחות שאפשר לתת להן מענה.

עידית סילמן: מה דעתך?

עידית סרגוסטי: אז אני אגיד כמה דברים.

עידית סרגוסטי: קודם כל, אני חושבת שהטלאים האלה שאנחנו תופרים זה לא עובד.

עידית סרגוסטי: אנחנו חייבים להסתכל – הפערים הם כל כך עמוקים, חייבים לבנות תוכנית ארוכת טווח.

עידית סרגוסטי: חייבים להסתכל על הצד של המניעה בהקשרים האלה של ילדים ונוער, ויש המון מה לעשות.

עידית סרגוסטי: דובר כאן על תורי המתנה לטיפול.

עידית סרגוסטי: עוד לפני הקורונה, במקומות מסוימים בארץ ההמתנה הייתה מעל שנה.

עידית סרגוסטי: משרד הבריאות עושה עכשיו מבחני תמיכה, זה עוד טלאי על גבי מה שקיים.

עידית סרגוסטי: צריך לקבוע סטנדרטים מחייבים לקופות החולים עם יעדים ברורים איך להגיע אליהם, עם מתודה ברורה איך למדוד תורי המתנה.

עידית סרגוסטי: אין היום למשרד הבריאות מתודה ברורה איך למדוד את זה.

עידית סרגוסטי: אז יש במרפאה מסוימת תור המתנה של חצי שנה, במרפאה אחרת תור של שנה.

עידית סרגוסטי: צריך מתודה ברורה של איך מודדים את זמני ההמתנה.

עידית סרגוסטי: הוועדה צריכה לבקש ממשרד הבריאות להביא נתונים קשיחים ולהציב יעדים ברורים בנוגע לקיצור תורי ההמתנה.

עידית סרגוסטי: איך מגיעים ליעד שמשרד הבריאות צריך לסמן, מה זה זמן המתנה סביר?

עידית סרגוסטי: החוק מחייב לתת מענה תוך זמן סביר לילד שצריך טיפול, ובעצם לכל אדם שצריך טיפול נפשי.

עידית סרגוסטי: ברור ששנה זה לא סביר.

עידית סרגוסטי: יש במקומות בעולם סטנדרטים מאוד ברורים ומחייבים.

עידית סרגוסטי: בואו נקבע שזמן ההמתנה הסביר לטיפול בילד שצריך טיפול הוא חודש או חודש וחצי –

עידית סילמן: בעצם לשים את חוזר המנכ"ל על השולחן ולהגיד "שימו את החוזר" –

עידית סרגוסטי: ולבנות תוכנית איך מגיעים למצב הזה.

עידית סרגוסטי: אם זה לא יקרה מחר, לפחות שתהיה לנו תוכנית.

עידית סרגוסטי: אנחנו יודעים שתוך חמש שנים נגיע למצב הזה, בואו נבנה תוכנית שבעוד שנה אנחנו מגיעים לנקודה ב' ובעוד שלוש שנים אנחנו מגיעים לנקודה ג'.

עידית סרגוסטי: זה לגבי תורי ההמתנה.

עידית סרגוסטי: חייבים לעשות את זה וחייבים לראות איפה יש חוסרים בכוח אדם.

עידית סרגוסטי: טל ברגמן הזכירה את הנושא הזה שיש הרבה מאוד מענים בעיקר בתחום של ילדים ונוער בהם לא צריך פסיכיאטרים, שכאמור יש מחסור גדול בהם.

עידית סרגוסטי: צריך אנשים מקצוע אחרים, הם קיימים וצריך למשוך אותם למערכת הציבורית.

עידית סרגוסטי: זה לגבי תורי ההמתנה.

עידית סרגוסטי: דבר נוסף, שורה של מענים – הידע קיים בארץ, יש מודלים שקיימים בצורה אקראית ונקודתית.

עידית סרגוסטי: צריכים להיות מענים בקהילה לכל מיני ילדים במצבי משבר, אשר ימנעו אשפוזים.

עידית סרגוסטי: שמענו פה תיאורים קשים מאוד על חוויות שילדים עוברים.

עידית סרגוסטי: צופיה תיארה מה עבר על הבת שלה בזמן האשפוז הפסיכיאטרי.

עידית סרגוסטי: יש הרבה מאוד מצבים שניתן למנוע את האשפוז הזה.

עידית סרגוסטי: זה מענים שחסרים היום, שלא קיימים.

עידית סרגוסטי: חלק גדול מהקושי זה שמשרדי הממשלה שאמורים להיות אמונים על זה, ואנחנו מדברים על רווחה, בריאות וחינוך, בהרבה מצבים מגלגלים את האחריות אחד אל השני.

עידית סרגוסטי: אנחנו הולכים למשרד הרווחה, אז שולחים אותנו למשרד הבריאות.

עידית סרגוסטי: כשהולכים למשרד הבריאות, שולחים אותנו למשרד הרווחה.

עידית סרגוסטי: ככה זה מתגלגל בין משרד למשרד ובסוף הילדים נשארים בלי מענה.

עידית סרגוסטי: הידע קיים, הידע המקצועי קיים.

עידית סרגוסטי: זה דברים שצריך לקדם אותם דרך חקיקה.

עידית סרגוסטי: יש ילדים שנתקעו באשפוז פסיכיאטרי, כאשר כל מה שהם היו צריכים זה חונך שיבוא הביתה ויעזור לילד להתארגן בבוקר וללכת לבית הספר.

עידית סרגוסטי: הילד הזה נתקע באשפוז כי לא היה לו שום דבר בקהילה.

עידית סרגוסטי: אפשר למנוע את האשפוז שלו אם יהיה את המענה הזה.

עידית סרגוסטי: ליווי למשפחות זו גם נקודה קריטית, שמענו את זה שוב ושוב.

עידית סרגוסטי: זה קריטי שמשפחות במצבים האלה יקבלו ליווי ותמיכה למשפחה, וגם מתאם טיפול.

עידית סרגוסטי: מדובר על פונקציה קריטית בתוך המערכת, לעזור למשפחה להתמצא בתוך הסבך הבלתי אפשרי של מה קיים, איך לתאם, איך להתנהל בתוך הדבר הזה.

עידית סרגוסטי: מתאם טיפול זה מישהו שיכול לעשות הבדל מאוד משמעותי, מישהו שמלווה את הילד והמשפחה בתוך זה.

עידית סרגוסטי: אני אומרת שוב, צריך לעגן בחקיקה את החובה של המשרדים הרלוונטיים, לפתח מענים.

עידית סרגוסטי: הם קיימים כרגע אקראית.

עידית סרגוסטי: בצפת יש מודל נפלא, בגהה ושלוותה יש, אבל זה חייב להיות מערכתית.

עידית סרגוסטי: חייבים להיות משרדי ממשלה שישתפו פעולה ביניהם, היום הם לא יודעים לעשות את זה כמו שצריך.

עידית סרגוסטי: החוק צריך לחייב אותם לעשות את זה ולהקצות לזה את המשאבים הנדרשים, ולעשות תוכנית ארוכת טווח.

עידית סרגוסטי: דבר אחרון, הוזכר כאן הסיפור של אנשי מקצוע בחברה הערבית.

עידית סרגוסטי: אין נתונים עדכניים, אבל נכון ללפני שנתיים או שלוש, שיעור הפסיכולוגים הקליניים הערביים עמד על 1.5% מכלל הפסיכולוגים הקליניים במדינת ישראל, על אוכלוסייה שמונה 20% מהאוכלוסייה.

מיכל מרים וולדיגר: פסיכולוגים התפתחותיים אין בכלל.

עידית סרגוסטי: התפתחותיים אין בכלל.

עידית סרגוסטי: אי אפשר לטפל בבריאות הנפש בלי לדעת את השפה.

עידית סילמן: אני רוצה להרים פה דגל אדום.

עידית סילמן: זו באמת הפקרות אחת גדולה.

עידית סילמן: מדינת ישראל היום, וצריך להגיד את זה, אנחנו במצב שאם לא ניקח את המושכות ונטפל, אנחנו פשוט נפקיר את הילדים שלנו לבריאות הנפש.

עידית סילמן: אי אפשר לטפל בהרבה דברים ובהרבה גורמים אחרים, ואני לא מדברת רק על הילדים.

עידית סילמן: אני מדברת על המשפחות, כפי שיערה וצופיה תיארו, זו מחלה מדבקת.

עידית סילמן: בסוף אתה נאלץ לשלם מחיר גדול ברמה המשפחתית, עד כדי הזנחת ילדים אחרים שצריכים טיפול.

עידית סילמן: המערכת לא נותנת להם טיפול.

עידית סילמן: אני יכולה לומר לך שהרבה מפניות ללשכה שלנו נעשות כדי לוודא מה הטיפולים הנוספים שאפשר לקבל למשפחה, לילדים, לאחים.

עידית סילמן: כרגע זה לא זמין.

עידית סילמן: אנחנו בכדור שלג שמתגלגל בירידה, נערם וגדל בצורה אימתנית.

עידית סילמן: אם לא נטפל בזה עכשיו, אני לא חושבת שלמערכת יש את הכלים להתמודד עם זה ביום שאחרי.

יערה ישורון: אני חייבת להוסיף משהו בהמשך לדברים שלידיה אמרה.

יערה ישורון: במקום לעזור להורים ולמשפחות להתמודד עם הדבר הזה, המערכת מביאה להם את חוק הנוער והם מוצאים את עצמם בבית משפט.

יערה ישורון: לא שמתם את הילד במסגרת שאנחנו אמרנו לכם לשים?

יערה ישורון: לפי חוק הנוער, עכשיו אתם תלכו לבית משפט, תיקחו עורך דין מהיום למחר באלפי שקלים ותצטרכו להתנהל עם הדבר הזה לבד.

יערה ישורון: תצטרכו לעשות טלפונים, לחפש את המסגרות החלופיות שלא קיימות ואם הן קיימות אין בהן מקום.

יערה ישורון: אם לא, אנחנו ניקח לכם את הילד.

יערה ישורון: ההורים מגיעים למקום הזה, ונמצאת שם מועצה לשלום הילד וכולם עסוקים בילדים, ההורים עומדים מול שופטים, פסיכיאטרים וכל הוועדות, ורק שופטים אותם.

יערה ישורון: אומרים ומסבירים להם איזה הורים גרועים הם, מאשימים אותם על כך שהתגרשו, בעוד שמה שקורה זה שהורים שנאלצים להתמודד המון שנים עם ילדים מאוד חולים בלי שום מערך תמיכה או יכולת התמודדות.

יערה ישורון: מידת המתחים המשפחתיים בבית שלהם היא קשה מאוד.

יערה ישורון: משפחות כאלה מתפרקות, ואז המערכת מגיעה ואומרת להורים: "וואי, אתם כאלה מפורקים.

יערה ישורון: איך תטפלו בילד?

יערה ישורון: אולי ניקח לכם אותם".

יערה ישורון: ככה המערכת מתנהלת היום.

יערה ישורון: ככה המערכת מתנהלת היום.

יערה ישורון: זה חוק הנוער, וזה בית המשפט.

יערה ישורון: הורים צריכים להילחם על להחזיר את הילדים שלהם הביתה.

יערה ישורון: הורים צריכים להילחם שלא ייקחו להם את הילדים.

יערה ישורון: זה טירוף, זה לא יכול להיות.

יערה ישורון: יושבים עשרות אנשי מקצוע וכל מה שהם עסוקים בו זה לקחת את הילד הזה ולאשפז אותו.

יערה ישורון: מה אתם חושבים שיקרה שם?

יערה ישורון: איזה קסם?

יערה ישורון: פעם בשבועיים כשהילד הזה ייצא, מה יקרה לדעתכם?

יערה ישורון: לאן אתם חושבים שהוא ישתחרר?

יערה ישורון: לשלוח את החשבונית מהאמבולנס אתם יודעים לאן לשלוח.

יערה ישורון: אתם יודעים איך לקחת למשפחות את הקצבה מביטוח לאומי ברגע שהילד נכנס לפנימייה.

יערה ישורון: אין לכם שום יכולת לעזור.

יערה ישורון: עובדות סוציאליות לחוק נוער, כל הוועדות, כל עורכי הדין וכל מי שמטפל בדבר הזה.

יערה ישורון: אם דבר אחד אתם צריכים לעשות, זה לראות את הילדים ואת ההורים בתוך המערך הזה, ובמקום להגיד להם "אתם נורא גרועים, אולי כדאי שתחפשו מסגרת שתעלה לכם אלפי שקלים בחודש מכיסכם, בזמן שאתם מתבטלים", כי פיטרו אתכם כבר מזמן מהעבודה כי אף אחד לא יכול לעמוד בכמות ימי החופש וכמות המשאבים שצריך להשקיע בשביל לקבוע תור לפסיכיאטר.

יערה ישורון: במקום לחשוב איך אנחנו מרימים טלפונים ומתיישבים על המערכת עד שאנחנו מוצאים לכם תורים לכל מי שזקוק במשפחה, במקום זה אתם אומרים "בסדר, לא הצלחתם למצוא פתרון, אז נחטוף לכם את הילד, נאשפז אותו וגם לא נהיה אחראיים לטראומות שהוא ייחשף אליהן ויפתח שם".

יערה ישורון: במקום לעזור, אתם מדרדרים את המשפחות עוד יותר.

יערה ישורון: אני לא מאשימה כאן אף אחד באופן אישי, רבים פה בשולחן הם חבריי שאני אוהבת.

מיכל מרים וולדיגר: יש כאן בשולחן אנשים שיכולים לתת לנו תשובות.

יערה ישורון: רבים מחבריי, פסיכיאטרים, רופאים, עובדות סוציאליות, עובדי חוק נוער וכולם.

יערה ישורון: רבים הם חבריי, הכול בסדר.

יערה ישורון: אני מוקפת באנשים טובים ומעולים שרק רוצים לעזור.

יערה ישורון: אבל כשמערכת דורסת הורה, אין לו שום יכולת להתמודד מול הדבר הזה ואין אף אחד בעולם שירים טלפון להורה ויגיד לו "איך אני יכול לעזור לך?

יערה ישורון: אני אעשה את זה עכשיו.

יערה ישורון: אני איתך יד ביד, אני לא אתן לך ליפול, ואף אחד לא ייקח לך את הילד".

עידית סילמן: מה שאת אומרת הוא גם מסוכן.

עידית סילמן: אני באופן אישי מרימה את הטלפונים האלה ואומרת להורים שאני אעזור להם ואהיה שם בשבילם, ואז אנחנו נתקלים בחומות וברזלים, ואנחנו לא מצליחים להתקדם כי זה רווחה, זה בריאות, זה חינוך.

עידית סילמן: הבין-משרדי הזה הוא בסוף –

יערה ישורון: או שאומרים שלא יכולים לפי חוזר מנכ"ל.

עידית סילמן: אבל את חוזר המנכ"ל הכי חשוב, של איך לקצר את האינטייקים לא הנחנו.

עידית סילמן: לקצר את זמני הטיפול.

עידית סילמן: אז בסוף אני יכולה להמשיך לפרפר את עצמי לדעת בין הבין-משרדי, אבל למערכת יש כלים מאוד מועטים כדי לסייע.

לידיה רבינוביץ: עוד שני משפטים לסיום.

לידיה רבינוביץ: דבר אחד זה העניין של הסדרת תורי ההמתנה, לעשות תוכנית לזה.

לידיה רבינוביץ: דבר שני זה הסדרת חקיקה אשר לא קיים היום, בדבר מענים בקהילה שיכולים למנוע מצבים כאלה.

עידית סילמן: זה צוותי המשבר.

לידיה רבינוביץ: לא רק צוותי המשבר.

לידיה רבינוביץ: יש שורה של מענים בקהילה, אנחנו נשמח לפרט.

לידיה רבינוביץ: יש מענים בקהילה שצריכים להינתן לילדים כדי שלא יצטרכו לצאת מהבית, להגיע לאשפוז, פנימייה פוסט-אשפוזית, לא יצטרכו את כל הדבר הזה.

לידיה רבינוביץ: שיוכלו להישאר בקהילה, בבית שלהם.

עידית סילמן: בנפש מטפלים בנפש.

עידית סילמן: צריכה להיות תרופה למחלקה.

עידית סילמן: אז כשיש מישהו שיש לו בעיה בנפש, אז לא שמים אותו במקום שמנתק אותו מהעולם הנפשי שלו, שמבודד אותו מהעולם החברתי שלו.

עידית סילמן: הבעיה כאן היא מהותית.

עידית סילמן: לפעמים אני תוהה אם בהבנה של הבעיה, מה הטיפול שאנחנו צריכים למחלה.

עידית סילמן: אם אנחנו לא רואים את זה כמחלה לכל דבר, אז אין גם פתרון שהוא בהתאם לאותה סוגיה.

עידית סילמן: כאן אני חושבת שהבעיה נמצאת.

עידית סילמן: הוועדה הזו סיירה לפני שבוע במזור.

עידית סילמן: אני אומרת לך שיש מקומות – ומנהלת המרכז אמרה לנו באהבה גדולה, יש מחלקה שנכנסנו אליה ואחד מחברי הכנסת אמר "עדיף להיות בבית כלא ולא כאן, שם התנאים טובים יותר.

עידית סילמן: פחות צפוף, פחות בחדר, הקירות נקיים יותר".

עידית סילמן: באמת ברמה הזו.

עידית סילמן: זה לא יכול להיות.

עידית סילמן: יש ביקורים רבים יותר, יש חצר גדולה.

צופיה לקס: סליחה עידית, ספציפית התפקוד הבריאותי במזור הוא מדהים.

צופיה לקס: הצוות שם מדהים.

עידית סילמן: הצוות מדהים, המנהלת מדהימה, היא מבקשת מאתנו סיוע אמיתי.

עידית סילמן: יש שם מחלקות יפות.

עידית סילמן: זה תהליך, אבל בסוף אנחנו לא יכולים לנתק את האנשים מהסביבה.

עידית סילמן: בתי החולים הפסיכיאטריים, שזה דבר שלאט לאט יוצא בעולם ונכנס לבתי החולים הכלליים, מטפלים בקהילה כי זה המענה הנדרש.

עידית סילמן: הצוות שם מהמם והאנשים מדהימים.

עידית סילמן: בכלל, אנשים שמתעסקים בתחום בריאות הנפש הם אנשים טובים.

עידית סילמן: צריך לאפשר, צריך לתת.

עידית סילמן: יש מעט על הרבה, והמעט הזה לא מצליח להכיל את המרובה.

יערה ישורון: זה פשוט לא בית מאזן.

יערה ישורון: רק תנו לנו את הכלים, תאמינו לנו שנסתדר ממש טוב.

יערה ישורון: תפסיקו להוציא את הילדים מהבית, תחזירו אותם לבתים שלהם.

יערה ישורון: הבית הוא המאזן.

עידית סילמן: דוקטור גלעד בודנהיימר ממכבי שירותי בריאות, בבקשה.

גלעד בודנהיימר: אני רוצה להצטרף לאמירה שיש להתמקד בקהילה.

גלעד בודנהיימר: אם אנחנו רוצים לעזור –

עידית סילמן: אתם הקהילה.

גלעד בודנהיימר: אנחנו הקהילה, בהחלט.

גלעד בודנהיימר: אנחנו מבקשים את העזרה.

גלעד בודנהיימר: יש לנו תוכניות גדולות לנסות לסייע לילדים ולנוער, אבל האתגר הוא באמת מאוד גדול.

גלעד בודנהיימר: אנחנו מנסים להשקיע בהכשרת כוח אדם, אנחנו קולטים מתמחים בשיתוף עם בתי החולים, אבל אנחנו צריכים יותר תמיכה בעניין הזה.

גלעד בודנהיימר: אנחנו מייצרים פסיכולוגים דרך התמחויות אצלנו במרפאות, ואנחנו צריכים יותר תמיכה ועזרה כדי שנוכל לקלוט ולהכשיר את כוח האדם העתידי, כדי שנוכל לתת את המענים גם למגזר הערבי, להכשיר רופאים ופסיכולוגים שיוכלו לתת מענה למגזר הערבי.

גלעד בודנהיימר: אנחנו באמת צריכים את העזרה כדי לפתח את השירותים האלה.

גלעד בודנהיימר: אנחנו מאוד מעוניינים, אבל המשאבים מוגבלים.

עידית סילמן: אני רק רוצה להגיד לך שאנחנו סייענו עכשיו עם המתמחים בפסיכולוגיה הציבורית.

עידית סילמן: זה משהו שאני והצוות שלי פנינו באופן אישי.

עידית סילמן: שלחנו מכתבים וטיפלנו בזה.

עידית סילמן: בסוף, קופות החולים לא קיבלו מתמחים בפסיכולוגיה כי לא היה צפי של איך ממשיכים לתמרץ את זה ולקבל מענים הלאה.

עידית סילמן: זה משהו שאנחנו לא יכולים לממש אותו רק בכספים קואליציוניים.

עידית סילמן: בסוף זה צריך להיכנס לבסיס תקציב, אחרת קופות החולים יידעו שאם הן מכניסות מתמחים השנה, אין להן איך לממן את זה בשנה הבאה.

עידית סילמן: נעשתה כאן עבודה מאוד חזקה על ידינו ועל ידי חברי כנסת של הקואליציה, ואני שמחה על זה.

עידית סילמן: זה המקום שלנו.

עידית סילמן: אנחנו יוצאים לתוכנית ממשלה בפסיכולוגיה הציבורית גם.

גלעד בודנהיימר: מצוין, אנחנו באמת מחכים לקלוט עשרות מתמחים.

גלעד בודנהיימר: יש לנו את היכולות.

גלעד בודנהיימר: גם לגבי ההתמחות בפסיכיאטריה של הילד, צריך לעשות שינוי ולאפשר את ההתמחות בקהילה.

גלעד בודנהיימר: כפי שאמר פרופסור דורון גוטהלף, עיקר ההתמחות היום היא בבתי החולים.

גלעד בודנהיימר: ככל שמוקד ההתמחות יועבר לקהילה, אנחנו נוכל להכשיר יותר מתמחים ולפתח את העתיד של המקצוע הזה.

גלעד בודנהיימר: אני אוסיף ואומר שצריך גם לשנות קונספציות ולנסות לשנות את תהליכי המיון וההתאמה של טיפולים למטופלים.

גלעד בודנהיימר: אנחנו צריכים לפתח יותר טיפולים חדשניים, יותר ממוקדים, עם שימוש בטכנולוגיות חדשות, כדי שנוכל לתת מענים.

גלעד בודנהיימר: בסופו של דבר מה שמסתכם במפגש של פסיכולוג או עובד סוציאלי מטפל עם ילד, נער או הורים, בסופו של דבר המשאב הזה הוא משאב מוגבל.

גלעד בודנהיימר: ההיקפים של הצורך באוכלוסייה הם עצומים.

גלעד בודנהיימר: זה נכון שהקורונה דחפה אותנו עוד קדימה, אבל ההיקפים האלה היו קיימים גם קודם.

גלעד בודנהיימר: הקורונה הביאה את כל האוכלוסייה הפוטנציאלית שלא הצליחה להגיע אלינו לפתחנו.

גלעד בודנהיימר: אנחנו רואים עומסים מאוד גדולים.

גלעד בודנהיימר: הצוותים שלנו עובדים מאוד קשה כדי לתת מענה.

גלעד בודנהיימר: יש לנו מרפאות שהפסיקו את כל הפעילות רק כדי לקבל מטופלים חדשים, אבל באמת זה אתגר מאוד גדול.

גלעד בודנהיימר: אנחנו חייבים את התמיכה כדי שנוכל לעשות את הדבר הזה.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: אנחנו ממשיכים לדוקטור חוה פרידמן ממשרד החינוך, מנהלת האגף לפסיכולוגיה.

עידית סילמן: תודה על הנוכחות שלך כאן.

חוה פרידמן: זה היה מטלטל לשמוע גם את צופיה וגם את יערה.

חוה פרידמן: אני רגע רוצה להתייחס למה שקורה עם בריאות הנפש בוועדה, ולהתייחס לכך שיש חשיבות מאוד גדולה להתייחס לכמה וכמה קבוצות בתחום בריאות הנפש.

חוה פרידמן: בתחום בריאות הנפש של ילדים, השוואה שנעשתה במחקר שהזמין משרד החינוך מפרופסור יוסי הראל ודוקטור רותם מאיר – המחקר הזה מראה שכשמשווים את מצבם הנפשי של ילדים בין 2019 ל-2021, יש עלייה משמעותית באחוז הילדים שמדווח על מצוקה נפשית.

חוה פרידמן: בדברים ששמענו כבר, המצוקה הנפשית לא מתחילה ביום האשפוז ולא ביום שהילד פגש את הפסיכיאטר.

חוה פרידמן: תפקידם וערכם המקצועי הוא ענק, אלא שהמטרה שלנו במערכת החינוך זה באמצעות הפסיכולוגים החינוכיים שנמצאים בשטח, 3289 פסיכולוגים, זה בעצם לאפשר לאנשי החינוך ולהורים להיות מצוידים במבט – אמרה פה קודם צופיה שזה עניין של מבט.

עידית סילמן: אני חייבת לומר שאני בכל שנותיי, וגם בשנים האלה שהילדים שלי נמצאים במערכת החינוך, לא פגשתי בחיים פסיכולוג ברמת שיח, ערב כיתה, מפגש, כלים, כלום.

עידית סילמן: גם לא עכשיו תוך כדי הקורונה והילדים שלי כבר שנתיים בתוך הקורונה.

עידית סילמן: לא ישב איתנו פסיכולוג פעם אחת, אפילו לא בזום, להגיד לנו איך להסתכל על הילד שלנו אם רמת החשק יורדת במשך שבוע שבועיים, ופתאום הוא נכנס למצב של דיכאון.

עידית סילמן: אף אחד לא אמר לנו את זה, אף אחד לא אומר את זה להורים.

מיכל מרים וולדיגר: נקבת במספר של פסיכולוגים חינוכיים, אבל לא ציינת שהם ברבע עד חצי משרה.

מיכל מרים וולדיגר: אנחנו יודעים את המצב שלהם, הם שבתו במאי.

מיכל מרים וולדיגר: לא נתנו להם את מה שהבטיחו.

מיכל מרים וולדיגר: היום הם עדיין נמצאים במצב מאוד לא טוב.

מיכל מרים וולדיגר: יש תקנים שלא מאוישים כי השכר הוא עלוב, וגם חסרה תקינה.

מיכל מרים וולדיגר: לא פלא שהילדים שלך לא קיבלו את זה, עידית.

חוה פרידמן: אני רוצה להפריד בין –

עידית סילמן: לא רק הילדים, אני בתור אימא.

עידית סילמן: הילדים שלי כבר שנתיים מתמודדים, הילדים של כולנו מתמודדים עם קורונה.

עידית סילמן: הם נמצאים המון בבית.

עידית סילמן: החשק, החברתיות, הסביבה.

עידית סילמן: עובר עליהם משהו.

עידית סילמן: כדי שנזהה את הנורות האדומות האלה, את הסימנים.

עידית סילמן: לפני שבוע הייתי בהצגה בקאמרי בשם "הבן".

עידית סילמן: פרופסור יוסי עלה לבמה ואמר "תקשיבו, אני רוצה להגיד רק כמה מילים אחרי ההצגה הזאת.

עידית סילמן: אתם תסתכלו על א', ב', ג' אצל הילדים שלכם, ואם משהו מאלה קיים, דעו לכם שהמצב הוא לא מיטבי ולא נורמלי".

עידית סילמן: זה משהו שחייב להיות במערכת החינוך.

חוה פרידמן: אני רוצה לדייק את מה שיש ומה שאין.

חוה פרידמן: אני אתחיל מהסוף.

חוה פרידמן: אתמול בערב הייתה הרצאה להורים שמשרד החינוך יצר, בעצם מהלך שלם של הרצאות להורים.

חוה פרידמן: זה ניתן על ידי פרופסור דני חמיאל.

חוה פרידמן: אתמול בערב נכנסו אלף הורים כדי לשמוע את ההרצאה, וזה אחרי סדרת הרצאות שהייתה להורים באופן מקוון.

חוה פרידמן: למעשה, המערך עובד כך שהדברים מוצעים גם ברשתות, גם באתר משרד החינוך, מוצעת להורים הסברה.

חוה פרידמן: ההסברה הזו נעשתה בחלקה על ידי יועצים, חלקה על ידי פסיכולוגים.

חוה פרידמן: בגלל נדירות השעות שלהם, הפניה לפסיכולוגים נעשית על ידי מחנכים ועל ידי יועצים בתוך המערכת, ונעשו מהלכים אדירים של הסברה.

חוה פרידמן: ברור שלא כל הורה מצליח להיחשף לזה ולהגיע למקור של הסברה הורית, אבל דווקא בתחום של הסברה להורים בנוגע לסימני מצוקה של תלמידים, נעשה מהלך מאוד גדול.

חוה פרידמן: אני רוצה רגע להתייחס לגידול בזמן הקורונה של מצוקת הילדים.

חוה פרידמן: ברור שהולכת בצמוד לזה גם מצוקתם של ההורים.

חוה פרידמן: קודם כל, הורים שרואים את הילד שלהם סובל, סובלים.

חוה פרידמן: זה תואר כאן כסבל משפחתי וזאת התמונה.

חוה פרידמן: אני רוצה להזמין את הוועדה להתייחס לבריאות נפש מהשלב של איתור המצוקות בשלבים המוקדמים שלו.

חוה פרידמן: כאן אני אתייחס לכך שאמנם לא מדובר רק בתקציבים, אבל הסיפור המדאיג ביותר בעיניי זה סיפור כוח האדם.

חוה פרידמן: מוזכר העניין של השבתה, מדובר בעיצומים של הפסיכולוגים החינוכיים.

חוה פרידמן: אנחנו רואים תמונה של עזיבת פסיכולוגים.

חוה פרידמן: אתמול חברות הכנסת השתתפו בכנס, גם אני השתתפתי בפאנל של הפסיכולוגיה הציבורית –

סמי אבו שחאדה: אפשר שאלה על העניין הזה של כוח האדם?

חוה פרידמן: כן, בבקשה.

סמי אבו שחאדה: יש כוח אדם ואין לנו תקנים, או שבכלל ממילא אין לנו כוח אדם?

חוה פרידמן: אני אתייחס לזה במדויק.

חוה פרידמן: בפסיכולוגיה החינוכית, נכון לעכשיו –

עידית סילמן: אני רק אבקש, בגלל לוח הזמנים של הלילה אנחנו חייבים לסיים פה, הדיון הבא כבר מחכה להיכנס.

חוה פרידמן: אז אני אענה לשאלה הזאת ואשלים את הדברים, וגם אתייחס לתחום של הסיכון להתאבדות.

חוה פרידמן: בפסיכולוגיה החינוכית יש כרגע 3289 פסיכולוגים שעובדים בכל הרשויות המקומיות, בכל המגזרים.

חוה פרידמן: מגזר הערבי, חשוב להגיד, לשמחתי אנחנו עם אחוז יותר גבוה של פסיכולוגים מענפי הפסיכולוגיה האחרים.

סמי אבו שחאדה: יש לנו מחסור בכוח אדם.

חוה פרידמן: יש לנו מחסור בכוח אדם, לא בתקנים, כרגע.

חוה פרידמן: בפסיכולוגיה החינוכית אנחנו מחכים לתקנים שאמורים להיות מוקצים כמדי שנה.

חוה פרידמן: יש מחסור בכוח אדם ועזיבת מומחים.

חוה פרידמן: המומחים עוזבים את המערכת בגלל ענייני שכר.

מיכל מרים וולדיגר: יש תקנים לא מאוישים.

מיכל מרים וולדיגר: אנשים לא באים כי השכר מאוד נמוך והעבודה מאוד קשה.

מיכל מרים וולדיגר: חוץ מזה, גם אם הכול היה מאויש, אין מספיק תקנים.

עידית סילמן: אני מסכימה איתך, אני יודעת שהתקנים לא מאוישים.

עידית סילמן: אני באופן אישי נלחמת על התקנים מהרגע שנכנסתי לתפקיד.

חוה פרידמן: נושא ההתאבדות והסיכון להתאבדות הוא תמונה שאנחנו צריכים ללמוד ממנה, זו תכנית לאומית למניעת התאבדות.

חוה פרידמן: אני חושבת שהייתה צריכה להיות תוכנית לאומית לבריאות נפש של ילדים ומבוגרים כאחד, משום ששם הכנסנו לפחות את הפסיכולוגיה החינוכית למערך שבזכותו אני יכולה להביא את המספרים.

חוה פרידמן: בשנה שעברה, תשפ"א, 2949 ילדים עברו הערכות סיכון.

חוה פרידמן: אם היו שואלים אותי חמש שנים קודם, המספר הזה לא היה פה על הנייר.

חוה פרידמן: יש כאן אפשרות ליצור מערכים וללמוד מהם, אבל צריך להתעקש –

עידית סילמן: יש לכם תוכנית, דוקטור פרידמן?

עידית סילמן: משהו אינטנסיבי, מתוקצב, שאני יכולה לבוא אתו לבקש תקצוב אליו?

חוה פרידמן: אנחנו בונים את התוכנית ומאוד זקוקים להיבט הבין משרדי שעלה כאן.

עידית סילמן: כן, אנחנו נעזור בזה.

עידית סילמן: הבנו את הבין-משרדי.

עידית סילמן: זו בעיה בין משרדית.

טלי אשר: טלי אשר ממכללת סמינר הקיבוצים.

טלי אשר: צופיה, אני שולחת לך חיבוק.

טלי אשר: אלוהים מרחם על ילדי הגן, פחות מזה על ילדים ונוער מתמודדים ועל ההורים לא ירחם עוד.

טלי אשר: אני רוצה להגיד, השכלתי הרבה מהדברים שנאמרו כאן.

טלי אשר: אחד התיקונים שיבואו זה לא לחזור ולעשות עוד מאותו דבר.

טלי אשר: לא מספיק תקציבים, ולא מספיק קיצור תורים.

טלי אשר: אחת הנקודות היא לשנות גישה.

טלי אשר: אני רוצה להגיד, לפעמים דווקא כשהולכים לפסיכיאטר, פסיכולוג או יועץ, הם מחמירים את המצב.

טלי אשר: לכן אני מדברת על שינוי גישה.

טלי אשר: זה לא מספיק לדבר על תורים, בואו לא נתבלבל שעוד כוח אדם ועוד מאותו דבר יעמיק את הביצה שאנחנו נמצאים בה.

עידית סילמן: זה בדיוק מה שאני חושבת.

טלי אשר: אני שמחה לשמוע הורים, הם קריטיים וחיוניים לתהליך הריפוי.

טלי אשר: התרגשתי מזה שפרופסור גוטה

טלי אשר: לף דיבר על זה שההורים מתאשפזים עם הילדים.

טלי אשר: מתמודדי נפש לא מפסיקים להיות ילדים בגיל 12.

טלי אשר: צריך להמשיך באותה גישה גם במחלקות הנוער.

טלי אשר: אגב, מדובר בנוער איכותי, ערכי, מחונן הרבה פעמים.

טלי אשר: לפעמים יש גישה במחלקות של הקטנה, השפלה, מתייחסים אליהם ולהורים שלהם בצורה קטנה ומשפילה.

טלי אשר: דיברה קודם טל ברגמן על כך שבבתים מאזנים שאין כרגע – חשוב להבין את זה, אין לנוער משהו שהוא לא או מחלקה סגורה או פנימייה פוסט אשפוזית.

טלי אשר: בארצות הברית יש מאות מסגרות כאלה.

טלי אשר: בארץ אין.

טלי אשר: כרגע היא דיברה על כך שאי אפשר להקים הרבה דברים כאלה, כי צריך לפתור את הסוגייה מבחינה חינוכית.

טלי אשר: הם חייבים בית ספר.

טלי אשר: זו אשליה, הם לא פנויים לבית ספר גם מחלקות סגורות שכביכול יש בהן מענה לימודי, הוא דל, הוא חסר משמעות –

עידית סילמן: לא יותר קל לשים סייעות, כמו שיש במערכת החינוך?

עידית סילמן: שיהיו בתוך בית הספר הרגיל, שיהיו בבית, בסביבה הטבעית שלהם.

טלי אשר: תכף אני אדבר על זה.

טלי אשר: קודם אני רוצה לדבר על זה שבגלל בית ספר קשה להקים בית מאזן.

עידית סילמן: נכון, זה עלויות מטורפות.

טלי אשר: צריך לשכוח מהנחת היסוד הזאת.

טלי אשר: אני רוצה להגיד דבר נוסף לגבי הבית.

טלי אשר: אם הייתה חלופה טובה ואיכותית, שכן נותנת מעטפת 24/7, לא היינו כל כך נבהלים ממנה.

טלי אשר: לפעמים טוב לנער המתמודד לצאת מהבית, אם הבית נשאר בתמונה, אם מה שרואים לנגד העיניים זה בית מאזן איכותי, חם, מחבק, ערכי, שמכבד את הילד ונותן לו מענה.

טלי אשר: אנחנו פשוט שבויים באשפוזים.

טלי אשר: אגב, דיברו קודם על משך האשפוז.

טלי אשר: מה זה אשפוז של חודשיים-שלושה?

טלי אשר: נדמה לי שיובל רווה הזכיר את זה.

טלי אשר: זה לא שבוע-שבועיים, זה חודשיים-שלושה.

טלי אשר: לא, זה במקרה הטוב.

טלי אשר: בדרך כלל זה מגיע לשנה ויותר מכך.

טלי אשר: יתרה מזו, יוצאים מאשפוז ראשון, אז שואלים "זה אשפוז ראשון שלכם?", בדרך כלל מדובר באשפוזים חוזרים ונשנים, כי זה לא עובד.

טלי אשר: לכן הפתרון הוא לא עוד מאותו דבר, אלא חלופה.

טלי אשר: החלופה נמצאת בשיטות שאין כרגע בארץ.

טלי אשר: מדברים עלDBT, Dialectical behavior therapy , זאת השיטה הכי אפקטיבית למרבית התופעות שעלו כאן.

טלי אשר: דיברו על אובדנות, דיברו על פגיעה עצמית, על הפרעות שונות.

טלי אשר: כרגע בארץ יש מענה דל מאוד, צל חיוור של מה שהשיטה הזאת מספקת.

טלי אשר: ברגע שמייסדים בתים מאזנים שכל כולם גם טיפולי, גם לימודי וגם ליווי הורים נעשה לפי השיטה הזאת, היא אפקטיבית.

טלי אשר: אנחנו מתמחים בנושא הזה של מה שקיים בארצות הברית, וצריך לאמץ את זה.

טלי אשר: צריך לקחת את המודל הזה וליישם אותו בארץ, זה לא קיים.

טלי אשר: קיימים פה ושם מטפלים בודדים שנאמנים לשיטה הזאת, הרוב מספקים אשליה של השיטה הזאת.

טלי אשר: דבר נוסף, יש כחמישים עמותות וארגונים שנועדו לתת תמיכה להורים, למשפחות ולאחים.

טלי אשר: בתי החולים לא מספקים להורים את האינפורמציה על הארגונים האלה.

טלי אשר: יש פער בין מה שנותן בית החולים לבין הארגונים והעמותות.

טלי אשר: חייבים לייצר גשר בין שני הדברים האלה.

טלי אשר: עד שהורה מגלה איזו מערכת של תמיכה הורים אחרים יכולים לספק לו, עמותות וארגונים, הוא עובר תהום.

עידית סילמן: אני חייבת לקטוע אותך כי אנחנו חייבים להתחיל את הדיון הבא.

טלי אשר: אני אגיד עוד דבר אחד.

טלי אשר: יש מונח שנקרא "אובדן עמום".

טלי אשר: זה אומר שעדיין הילדים והנוער נושמים, קיימים, נמצאים, אבל הם כבר לא מה שהם היו.

טלי אשר: מה שההורים עוברים זה אבל.

טלי אשר: מדברים על זה שזו מחלה שתוקה וצריך לדבר עליה יותר.

טלי אשר: לפני שמעודדים את ההורים לדבר ואת בני הנוער להתייצב בפנים חשופות, מה שמכונה "קהילה", יש לי בעיה עם המונח "מענה בקהילה" משום שאין קהילה.

טלי אשר: מה שמכונה הקהילה, צריך לחנך אותה איך לקבל את המשפחות, איך להבין שמדובר באובדן עמום.

טלי אשר: המערך התודעתי הזה, החינוך לציבור לאנשי חינוך, למטפלים, לייצר קשר בין מטפלים והורים, זאת נקודה קריטית.

עידית סילמן: אני מתנצלת שאני חייבת לקטוע אותך, אנחנו חייבים להתחיל את הדיון הבא.

עידית סילמן: אני רוצה רגע לעצור כאן.

עידית סילמן: יש עוד מאוד שרוצים להצטרף ולדבר, ולצערי אני נאלצת לקטוע את הדיון כי אנחנו בסדרת דיונים והתעכבנו בגלל הלילה.

עידית סילמן: מה שאנחנו מתעסקים בו, בעיניי, זה דיני נפשות.

עידית סילמן: זוהי היהדות בסוף.

עידית סילמן: החברה שלנו נמדדת ביחס שלה לנושא הזה, ולא סתם אומרים "כל המציל נפש אחת", כי מדברים בנפש, ממש.

עידית סילמן: התורה, הערכים שלנו, כל העולם הגדול הזה, זה המבחן שלנו בסופו של דבר.

עידית סילמן: אם אנחנו רוצים להראות אור לעולם, אנחנו צריכים להיות קודם כל בנושאים האלה.

עידית סילמן: זה הדבר הבסיסי.

עידית סילמן: אנחנו דיברנו כאן על תוכניות, במפגש הבא שלנו נדבר על תוכניות.

עידית סילמן: נביא לכאן תוכניות שכבר נמצאות בתהליכים ובמחשבות.

עידית סילמן: אנחנו נחשוב איך אנחנו מקפיצים ומזניקים אותן כמה צעדים קדימה, כולל תקצוב.

עידית סילמן: אני יכולה להגיד שלמרות שאני באופן אישי גם בקואליציוני תקצבתי את עמיתים לנוער, את הקווים של ער"ן, את הנושא של התמכרויות במשרד החינוך עם תוכניות שאנחנו הולכים לצאת איתן, את מרכזי החוסן, זה לא מספיק, זה לא עוזר.

עידית סילמן: זאת אומרת, לתקצב כל היום זה לא מספיק.

עידית סילמן: צריך לחשוב מחוץ לקופסה, ולטפל בבין-משרדי.

עידית סילמן: הקורונה החמירה את המצב של ילדים רבים.

עידית סילמן: אנחנו רוצים להסתכל על הטיפול לא רק בהיבטים האקוטיים, אלא בהיבט המשפחתי גם, של לפני- לידיה ומיטל, דיברתן על נושא המוגנות, אנחנו נטפל בזה.

עידית סילמן: המערכת סובלת מתקציבים לא צבועים, כנראה שאנחנו צריכים לבוא עם מברשת ולצבוע אותם.

עידית סילמן: אנחנו נשתדל לעשות את זה.

עידית סילמן: תודה רבה לפסיכולוגיה הציבורית, לכל מי שעושה באמת נפשות.

עידית סילמן: אנחנו נמשיך ונעקוב.

עידית סילמן: אני רוצה להודות לחברות היקרות שלי, גם ליערה ישורון, גם לצופיה לקס, על האומץ, על הרצון לתקן עולם באמת.

עידית סילמן: זה המשמעות הכי אמיתית.

עידית סילמן: תודה על זה שאנחנו יוצאים לדרך.

עידית סילמן: דיברת על הנושא הזה של העמותות והארגונים, יוצא היום לינק של הוועדה בערב לאיזשהו פורום ציבורי גדול בעולם בריאות הנפש, אשר הוועדה מובילה אותו, של כל העמותות והארגונים.

עידית סילמן: פנינו אליהם במשך חודשים.

עידית סילמן: חלקם נמצאים בפנים וחלקם עוד יצטרפו.

עידית סילמן: זה ייצא היום בערב וכולם יוכלו להצטרף לזה.

עידית סילמן: אנחנו נרכז גם את החברה האזרחית, שבעצם היא הזרוע הביצועית של הממשלה ועושה המון ממה שהממשלה לא מצליחה לעשות.

עידית סילמן: אני נועלת את הישיבה, תודה רבה לכולם.

מיכל מרים וולדיגר: עידית, אני חייבת להגיד לך שיש בחור בשם נתנאל שעשה אפליקציה, ואנחנו חיברנו אותו למשרד הבריאות.

מיכל מרים וולדיגר: האפליקציה מחברת את החברה האזרחית – הייתה לו פגישה עם נורית, עם הסגנית של טל, וזה משהו מדהים שאולי ייתן פתרון לנושא החיבור בין החברה האזרחית –

עידית סילמן: אני מכירה את זה, אנחנו נביא את הדוגמאות של החברה האזרחית שגם קיבלו את אות שר החינוך השבוע, ובאמת לא גמרנו את ההלל פה וככל הנראה לא נגמור.

עידית סילמן: נמשיך ונוסיף טוב למען עם ישראל.

עידית סילמן: תודה רבה, הישיבה נעולה.