הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 24, פרוטוקול מספר 28, 2021-12-27 12:30

מיכל שיר סגמן: בוקר טוב.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה לפתוח את הוועדה.

מיכל שיר סגמן: היום ה-27 לדצמבר 2021 כ"ג בטבת התשפ"ב.

מיכל שיר סגמן: הנושא היום הוא מיצוי זכויות של אחים שכולים לחיילים שנספו במערכה.

מיכל שיר סגמן: אני חייבת לומר שלראשונה נחשפתי לנושא הזה לפני כשלוש שנים, וכאזרחית ישראלית היה נדמה לי שזה מאוד טריוויאלי כי תמיד אנחנו מחבקים את הנופלים, אנחנו מחבקים את המשפחות שלהם, ואנחנו יוצאים מתוך נקודת הנחה שהדבר הכל כך כואב והכל כך לצערנו מאחד את העם שלנו הוא סוג של גאווה לאומית עד כמה אנחנו מחבקים את משפחות הנופלים, עד כמה חורים יש בטיפול במשפחות שנותרו מאחור.

מיכל שיר סגמן: בין אם מדובר על אלמנות, על יתומים, וביחוד האחים שהם פשוט שקופים.

מיכל שיר סגמן: אין לי מילה אחרת לבוא ולתאר עד כמה אחים שכולים הם שקופים היום במדינת ישראל.

מיכל שיר סגמן: הראשון שנתן לי בעצם את הזרקור, שם לי את הזרקור, היה אלי דבי מ"לנצח אחי", שישבתי איתו לאותה ישיבה מפורסמת בחיפה, ומאותו הרגע התגייסתי לנושא, גיליתי אנשים טובים בדרך, את אלי בן-שם, יו"ר יד לבנים, את פרידה, שאנחנו עוד נשמע אותך כמובן, גם מיד לבנים, נציגת האחים השכולים מיד לבנים.

מיכל שיר סגמן: ובכל פעם שאני עוסקת בקדנציות האחרונות בנושא הזה, אני רואה שהנושא הוא לא כלכלי.

מיכל שיר סגמן: בדרך כלל בישראל הבעיות הן בעיות תקציביות, פה הבעיות הן לא תקציביות.

מיכל שיר סגמן: פה הבעיות בדרך כלל נופלות שוב על מחסור בנתונים, דבר שאני חוזרת עליו בכל פעם בוועדה לזכויות הילד, על חוסר תקשורת בין משרדי הממשלה השונים, על ילדים במקרה הזה שנופלים בין הכיסאות ולא זוכים לטיפול הראוי להם ואני מאוד מקווה שבדיון הזה אנחנו נראה התקדמות.

מיכל שיר סגמן: ד"ר יפעת שאשא ביטון בכנסת העשרים, כיו"ר הוועדה לזכויות הילד תוך כדי "צוק איתן" כינסה את הוועדה בדיוק בנושא הזה, מאחר ולצערנו הרב התווספו הרבה למשפחת השכול בכלל ובפרט למשפחת האחים השכולים ומעניין אותי לדעת מה משרדי הממשלה עשו מאז ועד היום, וכמה באמת יש מיצוי זכויות לאחים שכולים, במקרה שלנו כאן שהם קטינים, כלומר עד גיל 18.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה לפתוח עם אלי בן-שם, יו"ר יד לבנים.

מיכל שיר סגמן: בבקשה.

אלי בן-שם: בוקר טוב לכולם.

אלי בן-שם: אני אדבר באופן כללי על האחים, אחר כך אני אכנס לגילאים 6-18.

אלי בן-שם: אז כמו שאמרת, האחים השכולים היו שקופים במשך הרבה שנים.

אלי בן-שם: זו תוצאה שמדינת ישראל לא ספרה אותם, משרד הבטחון לא ספר וגם ארגון יד לבנים, ההורים השכולים שאני קורא להם יותר דור השואה, זה אנשים שלא דיברו בבית על הילדים, ואנשים שחשבו שהילדים הם מחוץ, 'תעזבו אותם', כשאני הייתי בא הם אומרים 'תעזבו אותם בצד', ההורים המבוגרים.

אלי בן-שם: ובאמת לצערי הייתה הזנחה נוראית בטיפול באחים השכולים ואנחנו רואים את זה מאז שהעברנו חקיקה בכנסת לטיפול פסיכולוגי לאחים שכולים ללא הגבלת גיל וזמן, במשרד הבטחון מקללים אותי עד היום כי הסכומים שתקצבו אותם ל-10 מיליון שקל הם פי 5 ופי 6 לשנה.

מיכל שיר סגמן: אנחנו תיכף נשאל גם אותם אגב כמה משתמשים.

אלי בן-שם: משתמשים, יש הרבה מאוד משתמשים, אני לא יודע בדיוק את המספר, אבל זה מספר אדיר כי יש מצוקה של שנים שאנשים בבטן החזיקו את זה ולא דיברו על זה, והיום אנחנו באמת במקום אחר, בעשר השנים האחרונות, יש אלפי אחים, נרשמו למעלה מ-6,000 אחים חברים בארגון יד לבנים, השתלבו גם ראשי סניפים, הם גם פעילים בכל הוועדות אצלנו, ואני כל הזמן אומר שאם אנחנו לא נשכיל להכניס את האחים השכולים לפעילות, לא יהיה, מי ש-, תוך 10-15 שנה, לשמחתי מצטרפים אלינו מעט מאוד משפחות בשנים האחרונות, ולצערי הולכים לעולמם כל שנה בסביבות 600 הורים שכולים.

אלי בן-שם: תעשי חשבון, ב-10 השנים האחרונות 6,000 הורים הלכו לעולמם.

אלי בן-שם: המסה של יום כיפור, כמעט 3,000 נופלים, זה מביא אותנו לזה שאם לא יהיו אחים בארגון לא יהיה מי שימשיך הלאה את ההנצחה והמורשת של הבנים שלנו.

אלי בן-שם: עכשיו ספציפית, עוד לגבי האחים בכלל, משרד הבטחון עד היום, אני לא יודע למה, וכמו שאמרת זה לא עניין כספי, עניין ערכי שאח שכול יהיה כמו שיש הורים שכולים, אלמנות ויתומים, צריכים להיות גם בחוק חיילים שנספו, אחים שכולים.

אלי בן-שם: הם לא שקופים.

אלי בן-שם: ואח שכול שמקבל טיפול פסיכולוגי או מלגה לא צריך לקבל את זה דרך ההורים שלו.

אלי בן-שם: זה אבסורד, אני לא יודע למה ההתנגדות הזאת, הם מפחדים שיכירו בהם, אז זה יעלה להם מיליונים, זה קשקוש.

אלי בן-שם: אין לזה משמעות כספית בכלל, למעט משהו ערכי ומוסרי ומחויבות של כל מדינת ישראל כולנו לאחים השכולים.

אלי בן-שם: אני חושב שהיו צריכים לעשות את זה מזמן, לצערי זה נסחב המון שנים ואני לא יודע למה.

מיכל שיר סגמן: אני יכולה לספר לך שזאת פעם רביעית שאני מגישה את אותה הצעת חוק להכרה בעצם באחים שכולים, ובכל פעם זה זוכה להתנגדות נחרצת וחד משמעית.

מיכל שיר סגמן: בכנסת העשרים-וארבע הגשתי את זה שוב, ואני מקווה שזה הפעם יתקבל ללא מאבק, כי באמת אין שום סיבה מוצדקת.

אלי בן-שם: אני חושב שצריך להידבר עם משרד הבטחון, כי יש שם שניים-שלושה סעיפים שהפריעו להם שאין לזה מהות ואין לזה משמעות, שאפשר לפתור את הבעיה בהידברות ולסגור את העניין.

אלי בן-שם: אני חושב שבשנה הבאה הגיע הזמן לעשות את זה.

אלי בן-שם: עכשיו לגבי אחים שכולים צעירים.

אלי בן-שם: כמו שנאמר בשנתיים האחרונות, כל השנים קיבלנו ממשרד הבטחון, אנחנו ארגון יציג, קיבלנו גם את השמות של ההורים, של האחים.

אלי בן-שם: לפני שנתיים בא מישהו ממשרד המשפטים ונתן הוראה לא לתת את השמות, גם משרד הבטחון לא מקבל את השמות, זה מצב אבסורדי שארגון יציג לא יכול לטפל במשפחות שלו.

אלי בן-שם: ומה שיותר חמור, מי שטיפל בזה במשרד המשפטים שאני דיברתי איתו, הוא אמר לי 'ביום הזיכרון תלכו ותשימו על הקברים פתק שההורים ירשמו את שמות הילדים שלהם'.

אלי בן-שם: את מבינה, פקיד במדינת ישראל אומר כאלה דברים, זה אבסורד, זה אדם שאחראי על חופש המידע במשרד המשפטים.

מיכל שיר סגמן: שר המשפטים השתנה, שוחחתי איתו ואנחנו תיכף נשמע את משרד המשפטים, יש לי תחושה שהגישה השתנתה.

אלי בן-שם: אני בטוח, כי איילת שקד התחילה לטפל בזה בשלהי הקדנציה שלה, לאחר מכן גם גדעון סער אני יודע, יושב פה שביט שהוא היה מאוד מיינדד ומאוד עזר לנו לקדם את העניין, פשוט זה עכשיו עניין של בירוקרטיה שמשרד הבטחון צריך להעביר איזה מסמך, עכשיו דיברתי עם אריה מועלם ראש אגף משפחות הנצחה ומורשת והוא אמר שהוא העביר להם, אני אבדוק את העניין הזה.

אלי בן-שם: באמת הגיע הזמן לפתור את העניין הזה, כדי שנוכל לתת טיפול מיטבי לאחים וגם להורים השכולים.

אלי בן-שם: עכשיו ספציפית לגבי הילדים של 6-18, יש לנו בערך, הערכה גם כן, זו הערכה של 350 ילדים אחים שכולים בגילאים האלה.

אלי בן-שם: בארגון יד לבנים עד גיל 30 אחים שכולים לא משלמים דמי חבר, זאת אומרת אנחנו מקבלים אותם עם כל ההטבות שיש לאחים שכולים, הם חברים בארגון.

אלי בן-שם: ספציפית לאחים האלה, אני חושב שכולנו - - -

מיכל שיר סגמן: כמה רשומים אצלכם עד גיל 18?

אלי בן-שם: 350.

אלי בן-שם: בערך.

אלי בן-שם: אבל זה לא מספר מדויק.

מיכל שיר סגמן: זה מספר האחים השכולים הקטינים שנרשמו ביד לבנים, לאו דווקא המכלול.

אלי בן-שם: כן.

אלי בן-שם: שאנחנו קיבלנו מההורים השכולים הצעירים שהם חברים אצלנו.

אלי בן-שם: יכול להיות שיש יותר, גם למשרד הבטחון אני חושב, אולי שיגידו, אני לא יודע אם יש להם מספר מדויק, אבל אנחנו באמת בשנים האחרונות גם כתוצאה, לא כתוצאה מתקציבים שקיבלנו ממשרד הבטחון, ומשום משרד ממשלתי, גם אני רוצה לדבר אחר כך על הממשקים של משרדי הממשלה עם משרד החינוך, יש לו ממשק עם משרד הבטחון לטפל, אם יודעים בכלל שזה אח שכול שנכנס לכיתה או לא.

אלי בן-שם: אני חושב שלא עושים את זה ולא יודעים את זה.

אלי בן-שם: לשמחתי נפטר לפני שנתיים בצרפת יהודי בשם באומן שאין לו שום קשר לשכול, והוריש 11 מיליון אירו לטובת המשפחות השכולות, בדגש על ההורים השכולים.

אלי בן-שם: הכסף הזה הועבר לאפוטרופוס הכללי ולקרן קיימת, אנחנו מקבלים בערך 4 מיליון שקלים בשנה לפעילות, זה נתן לנו עוצמה לתת הרבה פעילויות לאחים ולהורים ובעיקר לילדים האלה.

אלי בן-שם: כבר שנה שניה שיש פרויקט שנקרא פרויקט פר"ח, זה פרויקט שמדינת ישראל מקיימת שלוקחים אחים שכולים וסטודנט מלווה אותם במהלך כל השנה, גם בלימודים, גם יוצא איתם לטייל, גם יוצא לשבת איתם בבית קפה.

אלי בן-שם: יש לו חונך מנטור, אח גדול שמטפל בו ועוזר לו.

אלי בן-שם: אנחנו מתחילים עכשיו עם פרויקט תל"א, זה פרויקט שאנחנו מגשימים, כל ילד, ילד בן 7, 8, 10 רוצה להיות פסנתרן, רוצה להיות כנר, רוצה להיות כדורגלן, אנחנו נותנים לו את המורים הכי טובים, מפגישים אותו עם שחקנים וכנרים הכי טובים בעולם, באמת, משקיעים פה סכומי עתק בילדים האלה, לתת להם את המקסימום שאפשר לתת.

אלי בן-שם: זה פרויקט שאנחנו מתחילים אותו עכשיו.

אלי בן-שם: בארגון האלמנות, ביתומים התחילו אותו בשנה שעברה ואנחנו ממשיכים אותו הלאה.

מיכל שיר סגמן: יש לי רק שאלה קטנה לפני שאתה ממשיך.

מיכל שיר סגמן: אלה אחים שכולים קטינים, שאתם קיבלתם רשימות מההורים שלהם שהם חלק מהארגון יד לבנים.

מיכל שיר סגמן: מה קורה אם יש הורה שהוא לא חלק, או אפילו אם הוא חלק והוא לא דיווח ויש ילד או ילדה בני 16 שהם כבר עצמאים, הם גדולים, והם זקוקים לזה.

מיכל שיר סגמן: הם לא יפנו להורים שלהם כי ההורים, אנחנו לא יודעים מה קורה בתוך הבתים, והרבה פעמים לא רוצים להכביד על ההורה ולומר 'קשה לי', לי קשה עכשיו, אני לא רוצה לספר את זה לאמא שלי או לאבא שלי, כי גם להם קשה.

מיכל שיר סגמן: האם אותו ילד שהוא אח שכול יודע לפנות אליכם ולקבל את העזרה הזו?

מיכל שיר סגמן: כל עזרה אגב, גם כזו שמגיעה לו על פי חוק?

אלי בן-שם: ילד בגיל 6-18 לא יכול לעשות את זה לבד, הוא צריך לעשות את זה דרך ההורים שלו.

אלי בן-שם: אני לא יכול להגיד לך, אני חושב שיש לנו כמעט את כל הילדים כי זה בעיקר מצוק איתן, אנחנו מיפינו את כל ההורים משנת 2000 ועד היום, ואני מאמין שיש לנו את הרוב.

אלי בן-שם: אבל בגלל שאין לנו רשימות ממשרד המשפטים ואנחנו לא יכולים לעשות עבודה רצינית, אז אנחנו מלקטים.

מיכל שיר סגמן: אנחנו תיכף נשמע את משרד הבטחון.

אלי בן-שם: לוקחים ומצלצלים ונפגשים במפגשים ולוקחים, ואני חושב שזה חבל מאוד, יכול להיות באמת שיש מספר קטן של ילדים שלא מנצלים בגלל שהם לא מודעים לזה בכלל.

אלי בן-שם: היום יש לנו תוכנה של סמס שאנחנו רוצים לפרסם משהו, תוך 5 דקות לוחצים על כפתור, וכל החתך של או אחים שכולים או גילאים שונים, אנחנו יכולים לתת להם מידע.

אלי בן-שם: כך שמי שיש לנו את הפרטים שלו, אנחנו בקשר איתו.

אלי בן-שם: אבל זו אחת ה בעיות שצריך לפתור, שיתנו לנו את השמות שנוכל לתת טיפול מיטבי לשאר.

אלי בן-שם: אנחנו עושים הרבה מחנות קיץ לאחים שכולים בגילאים האלה, מתאימים את זה עם רפטינג וסנפלינג ודברים שהילדים מאוד נהנים מהעניין הזה, אנחנו עכשיו בקיץ הקרוב עושים פרויקט של קייטנה עם FIDF, של שלושה שבועות בקנדה או בארצות הברית, עוד לא החלטנו.

אלי בן-שם: אנחנו גם מוציאים 40-50 ילדים.

אלי בן-שם: עכשיו עשינו בר מצווה לאחים ולאחיות שכולים, עשינו בכותל, 42 אחים יחד עם צה"ל, עשינו יום שלם שהם היו בכותל וסיירנו איתם וטיילנו איתם, היה מאוד מרגש.

אלי בן-שם: עושים את המקסימום.

אלי בן-שם: הבעיה היום היא מצחיקה.

אלי בן-שם: משאבים יש לנו, זה מה שלא היה אף פעם, כי משרדי הממשלה - - -

מיכל שיר סגמן: משאבים יש, רשימות אין.

אלי בן-שם: רשימות אין.

אלי בן-שם: זה האבסורד שלנו.

אלי בן-שם: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: אלי דבי מ"לנצח אחי" בבקשה.

אלי אבידר: תודה רבה.

אלי אבידר: בראשית דבריי אני רוצה להגיד, למרות שאני יו"ר ועדת שיקום ביד לבנים, - - - ועדה של משרד המשפטים, אני פה מייצג רק את אח שכול.

אלי אבידר: רק אותי.

אלי אבידר: ולכן אני רוצה לדבר מהכאב שלי, אני לא מייצג גוף.

אלי אבידר: דבר שני, אני רוצה להודות לך מיכל, שאת פרעת את השיקים במאה אחוז, כי ביום שהושבעת לכנסת שמת את הצעת החוק להכרה באחים שכולים ואת במאה אחוז על זה, ועל זה אני מודה לך, זה לא מובן מאליו.

אלי אבידר: דבר שלישי, אחי נהרג כשהייתי בן 17.

אלי אבידר: לי אין עוד אחים, ההורים שלי לא נתנו לי במה ממקום מגונן, אני הייתי אבוד באמצע החיים שלי, החברה לא ידעה להכיל אותי, הממסד לא ידע להכיל אותי ואני נשאר אבוד.

אלי אבידר: אין לי לאן ללכת, אין לי למי לפנות.

אלי אבידר: נכון שמשרד הבטחון בשנים האחרונות קצת יותר מחבק את האחים השכולים, אבל כל מה שרציתי זה מישהו שייתן לי יד לעבור את המשוכה הזאת.

אלי אבידר: היום אחרי 43 שנים אני מכבה את השריפות האלה, אני מכבה את הפצעים האלה, היום אני עובר טיפול פסיכולוגי, אחרי 43 שנים.

אלי אבידר: וכל מה שאנחנו מבקשים זה לתפוס את אותם אחים שכולים ילדים שהשכול פוגע בהם, שמישהו ייתן להם יד לעבור את המשוכה הזאת.

אלי אבידר: עברו פה עד היום הרבה ועדות, בין אם יזמנו בין אם שהשתתפנו.

אלי אבידר: ועדת שמעוני, ועדת חסון, ועדת העבודה והרווחה, הרבה ועדות.

אלי אבידר: כולן נתנו במה ואמרו 'יש לאחים השכולים מקום לתת להם במה, להכיר בהם' וכדומה.

אלי אבידר: עד היום, חוץ מפה ושם, כולל ועדת שמעוני, שום דבר לא נעשה.

אלי אבידר: ואני מקווה שהיום האמירה שלך, את מיכל, ח"כ מיכל, יו"ר הוועדה, מפה תבוא הישועה למשפחות השכולות.

אלי אבידר: כל מה שאנחנו רוצים, אנחנו לא רוצים כסף, אנחנו לא רוצים תגמולים, אנחנו רוצים שיכירו, שיתנו לנו לגיטימציה להיות אחים שכולים.

אלי אבידר: גם הזכויות שמגיעות לנו, הזכויות המעטות שמגיעות לנו, שיגיעו לאחים השכולים.

אלי אבידר: הם בוגרים.

אלי אבידר: אני לא בן 17.

אלי אבידר: אם מגיע לאחים השכולים זכויות, תעבירו את הזכויות לאחים השכולים.

אלי אבידר: כל מה שאנחנו רוצים, את הסמנטיקה הקטנה הזאת, אולי המילה 'הכרה באחים שכולים' היא מפוצצת אנשים.

אלי אבידר: אנחנו רוצים רק להוסיף 'אחי הנספה', זה הכל.

אלי אבידר: יש הורה, יש יתום, יש אלמנה.

אלי אבידר: התא המשפחתי כולל את האח השכול.

אלי אבידר: אני לא אנונימי.

אלי אבידר: אני לא הבן של ההורים שלי.

אלי אבידר: אני אח שכול.

אלי אבידר: אחי נהרג.

אלי אבידר: והכאב שלנו הוא לא כאב כמו של ההורים, הוא לא במקום ההורים.

אלי אבידר: זה ליד זה.

אלי אבידר: השכול שלנו הוא כבד מנשוא, אבל זה לא בא על חשבון מישהו אחר, ואנחנו רוצים שהמדינה תיתן לנו לגיטימציה וגם הזכויות שיתנו לנו בעתיד, יתנו לנו לעבור, אני קורא לזה זכויות הישרדות, שיתנו לנו זכויות כדי שיחבקו אותנו, יתנו לנו יד לעבור את המשוכה הזאת.

אלי אבידר: זה מה שאנחנו רוצים.

אלי אבידר: תודה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: בבקשה פרידה שניידרמן מיד לבנים, אחות שכולה.

פרידה שניידרמן: תודה רבה.

פרידה שניידרמן: שמי פרידה שניידרמן ואני אחותו של מאירקה רוזנשטרוך שנפל ב-1974, ימים ספורים לפני סוף המלחמה של יום כיפור עם הסורים, לפני הפסקת האש.

פרידה שניידרמן: ומאז אני אחות שכולה, ואני לא כמו אלי, אף אחד לא צריך להגיד לי שאני אחות שכולה, אני אחות שכולה.

פרידה שניידרמן: המדינה צריכה להבין שיש פה קבוצה של אחים שכולים.

פרידה שניידרמן: אני נכנסתי לשכול הייתי צעירה, לא בת 14, יותר מבוגרת, יחד עם זה כשנכנסו אלינו הביתה אף אחד לא הסתכל עלי.

פרידה שניידרמן: אז מאיפה אתם רוצים שיהיה להם את השמות?

פרידה שניידרמן: אם אף אחד לא ידע להסתכל עלי ולשאול אותי איך קוראים לי, אז איך הוא יודע מי אני בכלל?

פרידה שניידרמן: ועם הזמן אנשים מתחתנים, אנשים יולדים, הורים הולכים לעולמם, אין גם את מי לשאול.

פרידה שניידרמן: אז הדבר הזה הולך ומתרחק.

פרידה שניידרמן: אני אבוא ממקום שהוא באמת קשה, אבל אני אבוא גם ממקום של אור.

פרידה שניידרמן: גם מהחושך וגם מהאור.

פרידה שניידרמן: מהחושך, אתה גדל שנים בבית שאסור לך לדבר, אני בבית של ניצולי שואה, לא מדברים על השואה ואחר כך גם לא מדברים על השואה הפרטית שלנו.

פרידה שניידרמן: היה לי אח אחד ואחות והאח הזה בשביל ההורים שלי היה הילד של הקדיש.

פרידה שניידרמן: והילד של הקדיש הלך ונשארו ההורים שלא התביישו להגיד 'אנחנו נושמים ולא חיים'.

פרידה שניידרמן: נקודה.

פרידה שניידרמן: ובבית הזה אתה גדל.

פרידה שניידרמן: אסור לך לבכות, אסור לך להעציב, אסור לך לספר דברים לא טובים.

פרידה שניידרמן: בדיוק סיפרתי, השבוע היה שבוע הילדים של הברי מצוות.

פרידה שניידרמן: הילד שלי הגיע למצוות אחרי עשר שנים של שכול שהייתי בבית ולא ידעתי איך לבוא ולהגיד להורים שלי, שכל מה שאני מבקשת זה בר מצווה, קצת שמחה.

פרידה שניידרמן: ועד שהעזתי לבוא ולהגיד, השמחה לא כל כך הייתה, היה עצב שמהול בחיוך.

פרידה שניידרמן: וזה היה, אבל עשינו את זה.

פרידה שניידרמן: לא קל להיות אח שכול, קשה.

פרידה שניידרמן: אני בחורה גאוותנית, אני אף פעם לא אגיד שכואב לי, אף פעם לא אגיד שקשה לי.

פרידה שניידרמן: לא קשה לי.

פרידה שניידרמן: כל אחד עם הגורל שלו, זה הגורל שלי ואני מתמודדת איתו.

פרידה שניידרמן: אבל יש הרבה אחים שהתגרשו בעקבות השכול, כי בן הזוג שלהם לא יכול לסבול את התמונה שעומדת כל היום בסלון.

פרידה שניידרמן: יש הרבה אחים שלא התחתנו, כי הם היו ליד ההורים שלהם, כי איך אתה יכול להשאיר את ההורים שלך לבד ולצאת להתחתן?

פרידה שניידרמן: יש הרבה אחים שהפסיקו קריירה והיה להם קשה לחזור לקריירה, כי צריכים להיות לפחות פעמיים-שלוש ביום אצל ההורים.

פרידה שניידרמן: לא צריכים, אתה מרגיש חובה.

פרידה שניידרמן: הרי הם פתאום נשארו לבד, וכשאומרים עליך שאתה ילד מוכשר לא שוכחים להגיד באותה נשימה 'אבל היה לי בן'.

פרידה שניידרמן: זאת אומרת שאנחנו סוחבים על הגב שלנו משא כבד.

פרידה שניידרמן: המשא הכבד הזה, אני החלטתי כשהוריי הלכו לעולמם, ובאמת הייתי ילדה טובה, ועם זה שהייתי ילדה טובה, כל הזמן הרגשתי שאולי לא עשיתי מספיק, כי גם הייתי צריכה לגדל ילדים והייתי צריכה גם להיות אשת איש והייתי צריכה גם לפרנס, אז אתה לא יודע מה לעשות קודם.

פרידה שניידרמן: אז אתה משתדל להיות הכי טוב שבעולם, ותראה מה קורה לך פתאום, אתה מתבגר, אתה לא מספיק לזוז, ההורים הולכים לעולמם, לא חיו ועכשיו הם בכלל אינם גם.

פרידה שניידרמן: אתה צריך להתחיל למלא את המקום של.

פרידה שניידרמן: ואתה בעצם לא זוכר שאתה אח שכול.

פרידה שניידרמן: אני זוכרת שאני מטפלת של ההורים שלי, אני זוכרת שאני צריכה לעשות קריירה במה שאני צריכה, והנה עכשיו אין לי הורים ואני צריכה להיות זו שמדברת במקומם.

פרידה שניידרמן: אני הגעתי לארגון יד לבנים פשוט בשביל להיות שם, בשביל להיות הפה של ההורים שלי, כי הורים כמו שלי לא ורבליים, לא מבקשים כלום, זה לא ההורים של היום, זה סוג הורים אחר, 'לא רוצים כלום על הדם של הבן שלי אנחנו לא נושאים ולא הולכים', ולא כלום.

פרידה שניידרמן: אז אתה חי בבית, ולפעמים קצת במצוקות, ולא מעז לדבר.

פרידה שניידרמן: אבל אני בחרתי את הדרך ואלי דבי היה איתי בהתחלה, אלי דבי הלך לדרכים אחרות, אני החלטתי שאני הולכת דרך ארגון יד לבנים כי אני לא הולכת דרך חנות מכולת, ויסלחו לי מי שהיה בלנצח אחים.

מיכל שיר סגמן: בעצם פרידה, מה שאת באה ואומרת, בדרך כלל רק בשעת משבר או אחרי שההורים הולכים לעולמם האח או האחות השכולים באים ואומרים 'קרה לי משהו', נופל האסימון.

פרידה שניידרמן: נכון.

פרידה שניידרמן: יפה, אז עם זה הגעתי.

פרידה שניידרמן: האמירה שלי הייתה בתוך הארגון, ואני לא אדם אגואיסט, 'עכשיו תורי, לא מעניין אותי, תתחילו להסתכל עלי.

פרידה שניידרמן: גם לי יש אמירה, גם לי יש כאב'.

פרידה שניידרמן: וכך הגעתי לארגון יד לבנים.

פרידה שניידרמן: אלה היו הימים הקשים.

פרידה שניידרמן: גם בארגון לא קל, ואלי כבר סיפר את זה, כי כשאומרים לי ש'את רק אחות' ובאים להשוות לי את השכול, שממש אני לא רוצה מאף אחד כלום, אני רוצה רק לתת.

פרידה שניידרמן: אני רוצה להיות בשביל ההורה, אני רוצה לשמוע ולעזור לו, אני רוצה גם להיות בשביל האח.

פרידה שניידרמן: באמת, כל הסיפורים, אם תראו את הטלפון אתם לא תאמינו באיזה מצוקות אנשים נמצאים.

פרידה שניידרמן: זה הצד של החושך.

פרידה שניידרמן: אני אבוא לאור.

פרידה שניידרמן: הגעתי לארגון יד לבנים, שבאמת טוב שהיה לי את אלי, עזר.

פרידה שניידרמן: אלי בן שם דחף את הנושא של האחים השכולים בתוך הארגון.

פרידה שניידרמן: באנו למקום שלא היה כלום, ולא הכירו והיינו רק אחים שכולים כאילו איזה גלגל אחרון, ואנחנו בכלל לא אחים, אנחנו ילדים של ההורים.

פרידה שניידרמן: ופתאום ההורים הלכו, אז ילד של מי אני?

פרידה שניידרמן: אני צריכה גם להיות, אני פרידה, אחות שכולה, אחות של מאירק'ה.

פרידה שניידרמן: ואני היום נמצאת בארגון יד לבנים כיו"ר ועדת אחים, והאמינו לי, כל האלפים של האחים האלה, כל אחד הוא אח פרטי שלי, כי אני מרגישה מה שהוא מרגיש אלי.

פרידה שניידרמן: כי כואב לו בדיוק כמו שכואב לי, ואני מוכנה להקשיב, והיום גם בתוך הארגון יש הרבה מאוד פעילות שעושים לטובת האחים.

פרידה שניידרמן: קצת מזניחים את האחים המבוגרים כי תמיד הצעירים, שלא ירגישו.

פרידה שניידרמן: כשהייתי צעירה אף אחד לא ראה אותי, אז למה עכשיו כשאני בוגרת, ויש אנשים שאין להם כסף לכפתור מצוקה, ואין להם כסף לגמור את החודש, איפה אנחנו?

פרידה שניידרמן: איפה המדינה בשבילם?

פרידה שניידרמן: אבל יחד עם זה, עושים פעילות, יש לנו את הנושא של קבוצות תמיכה ויש לנו את הנושא של פסיכולוג, ויש לנו הרבה דברים שהארגון נותן, משתדל לאחד את ההורים ואת האחים ביחד כקבוצה אחת.

פרידה שניידרמן: אבל אם אתה רוצה להיות בקבוצה של שווים בין שווים, מול מי אני אדבר?

פרידה שניידרמן: מול ההורה או מול האח שלי?

פרידה שניידרמן: לי חשוב, ואני יכולה להסתכל עליו בעיניים בלי לדבר איתו.

פרידה שניידרמן: אז יש סמינרים באולגה שנועדים אך ורק לאחים, ושמישהו יעמוד, זבוב על הקיר, ויראה.

פרידה שניידרמן: גם לא צריכים לדבר.

פרידה שניידרמן: אתה יושב סביב שולחן עגול, אתה רואה את האח שלך בעיניים ואתה קורא את הבעיות שלו.

פרידה שניידרמן: אני אקצר.

פרידה שניידרמן: אני חושבת שאנחנו הגענו לתקופה יותר טובה ממה שהייתה.

פרידה שניידרמן: אנחנו זקוקים לשלושה דברים.

פרידה שניידרמן: דבר ראשון, את הרשימה של האחים השכולים.

פרידה שניידרמן: אני לא יכולה לחיות בזה שאני פוגעת באחים שלי שאני לא יודעת מי הם.

פרידה שניידרמן: ואם יש הטבות לאחים שכולים, אני לא יודעת מי הם.

פרידה שניידרמן: אני פוגעת בציבור שמגיע לו ואני לא יודעת להגיע אליו.

פרידה שניידרמן: דבר שני, אני חושבת שהגיע הזמן שהאחים השכולים יקבלו גם פנים.

פרידה שניידרמן: לא רק לב דופק, גם פנים.

פרידה שניידרמן: שיהיה להם פנים ושלא ישכחו לכתוב אותם לא ביום הזיכרון, שהם לא כותבים לי 'הורים שכולים, אלמנות יתומים עד גיל 18' ואחים כאילו לא נמצאים במשבצת.

פרידה שניידרמן: כשמגיע שי משר הבטחון, למה הוא לא מגיע גם לאח שכול הביתה?

פרידה שניידרמן: אני כבר מספיק גדולה.

פרידה שניידרמן: למה הוא לא יגיע אלי הביתה?

פרידה שניידרמן: למה אני הולכת ללמוד ואני מחליטה שאני רוצה להיות מהנדסת וההורים שלי רצו אותי לעריכת דין - - -

מיכל שיר סגמן: גם יום חופש מהעבודה כדי לעלות ביום הפטירה לקבר, הוא לא יום חופשי.

מיכל שיר סגמן: ליתומים ואלמנות כן לדעתי, לאחים לו.

קריאה: עכשיו זה מוכר.

אלי בן-שם: הוא צודק.

אלי בן-שם: שינינו את זה.

קריאה: זה לא אוטומטי.

קריאה: צריך לבקש.

אלי בן-שם: זה אוטומטי.

אלי בן-שם: זה חוק.

אלי בן-שם: הוא צודק.

אלי בן-שם: יש חוק עכשיו, מה שהוא אומר הוא צודק.

אלי בן-שם: עשינו חקיקה שהורים ואחים שכולים, גם ביום הזיכרון וגם ביום הפטירה.

קריאה: יום הזיכרון האישי.

קריאה: אבל אני לא מוכר במערכות שלהם בכלל כאח שכול.

פרידה שניידרמן: תכבדו אותי בבקשה כפי שכיבדתי אתכם.

פרידה שניידרמן: מה שאני רוצה לומר עוד שני דברים, האחד מהם זה לתת את ההטבה שמגיעה לאח, הוא בן 20 והוא בן 18 והוא לומד, אם הוא טוב לצבא, הוא גם טוב לקבל את זה ולהחליט מה הוא רוצה ללמוד, לא מה לרצות ההורים שלו.

פרידה שניידרמן: הדבר האחרון, זה האחים מתבגרים, והדבר היחידי שאולי קצת נותן להם את האור של הבוקר, זה אולי לבוא ולראות איך אח שהולך לאוניברסיטה, לא מקבלים אותו, הוא בחמש שנים של השכול אז הוא לא גמר את הבגרות טוב.

פרידה שניידרמן: תעזרו לו לפחות בפרק זמן מסוים של חמש שנים, של שש שנים, תעזרו לו בתקופת השכול שהוא יוכל לסיים את הבגרויות.

פרידה שניידרמן: איזו עדיפות מסוימת.

פרידה שניידרמן: זה דבר אחד.

פרידה שניידרמן: הדבר האחרון זה גם בנושא העבודה, גם בעבודה יש בעיה.

פרידה שניידרמן: אנשים מגיעים לגיל הזה ורוצים עוד להמשיך קצת.

פרידה שניידרמן: ואם הוא בסדר, למה לא לתת לו את הזכות הזאת?

פרידה שניידרמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: זה פחות בוועדה הזו אבל זו נקודה חשובה.

פרידה שניידרמן: תודה רבה על הזכות.

פרידה שניידרמן: תודה שמישהו מקשיב לי.

מיכל שיר סגמן: תודה פרידה.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה לעבור לזום, למיטל איטקיס, אחות שכולה.

מיכל שיר סגמן: ולאחר מכן ח"כ מרעי, ונעבור למשרדי הממשלה.

מיכל שיר סגמן: בבקשה מיטל שלום, תודה שהצטרפת אלינו.

מיטל איטקיס: שלום לכולם.

מיטל איטקיס: תודה על הזכות הזאת לדבר בוועדה החשובה הזאת.

מיטל איטקיס: יש לי ידידים רבים שיושבים סביב השולחן, אז תודה לכם שאתם נמצאים כאן ועושים למעננו ומדברים.

מיטל איטקיס: אני רוצה להתייחס ולספר רקע עלי, אני מיטל איטקיס, אני אחותם של סג"מ ברק איטקיס שנהרג כאשר הייתי בת 9.5 ושל רס"ן עמיחי איטקיס טייס בחיל האויר שנהרג כאשר הייתי בת 23, אני אחות שכולה לשני אחים ונותרתי בת יחידה.

מיטל איטקיס: אני רוצה לדבר על השלב הראשון שהייתי אחות שכולה בתור ילדה קטנה, אני לשמחתי יש לי הורים שמאוד מעורבים וכן דאגו להזכיר בפניי את הזכויות שלי ומה אני יכולה לעשות, אבל אם לי לא היה את ההורים שלי שדואגים לי ושולחים אותי לטיפול פסיכולוגי ומשתמשים בזכויות עבורי, לא הייתי יודעת שזה קיים.

מיטל איטקיס: אני הייתי כל השנים ילדה מאוד מאוד טובה, ופרידה אני מאוד מתחברת למה שאת אומרת, עשיתי המון כדי לעשות כמה שיותר טוב ולתת נחת להורים שלי.

מיטל איטקיס: אף אחד מעולם לא פנה אלי מהרגע שברק נהרג, לא במכתבים רשמיים, לא בא אלי והציג לי את הזכויות שלי, אני זאת ששאלתי את ההורים שלי אם אני יכולה ללכת לטיפול פסיכולוגי והבנתי שמקבלים על זה החזר ממשרד הבטחון.

מיטל איטקיס: כשהתבגרתי וגדלתי, כל הנושא של הבגרויות שהיה לי מאוד מאוד קשה לעבור אותו, עם שיעורים פרטיים ועניינים והחזרים, זה משהו שהתגלגלתי יחד איתו עם ההורים.

מיטל איטקיס: אבל אני כן רוצה לתת מה קורה רגע אחרי כאשר אני נהיית בגירה, ילדה בת 18 שהולכת לצבא, שלא מקבלת ליווי ראוי בכל הנושא שקשור לגיוס לצבא, ובכלל אין מישהו שמסתכל עלי ובודק האם הגיוס שלי לצבא, שזה המקום אולי הכי רגיש לאחים השכולים שהם פוגשים שם את השכול בצורה כל כך עוצמתית, אני בחרתי ללכת ליחידה של אח שלי הגדול, של ברק, שיש הרבה מאוד אחים כמו שאתם מכירים שהולכים בעקבות האחים הגדולים שלהם ליחידות ולשרת ששם הם מוצאים את המשמעות, והיחידה פשוט התייחסה אלי בתור אחות שכולה בצורה הכי מחפירה שיכולה להיות, היו לי עניינים מאוד קשים בכל מה שקשור להחזקת נשק, אחי ברק נהרג מתאונת נשק והיחידה רצתה לחשל אותי ולתת לי עוד יותר לירות בנשק על מנת שאני אוכל להתחזק ולהתחשל, ואין על זה שום פיקוח, ואף אחד לא יודע איזה בית ספר אחים שכולים עוברים ואף אחד גם לא בודק האם האחות השכולה שמגיעה לצבא, הצבא, זה שלקח לי את אח שלי שנתן את כל כולו למדינה, מה קורה במצב כזה.

מיטל איטקיס: אני רוצה מעבר לזה גם להגיד עוד משהו לגבי הנושא שקודם ח"כ מיכל הזכירה בכל הנושא שקשור לחוק החופשה השנתית.

מיטל איטקיס: חוק החופשה השנתית היום זה משהו שנתקלתי בו בתור אחות שכולה בגירה, כשאני התחלתי לעבוד, כשאני כבר מתחילה לכלכל את עצמי, להיפרד מההורים, אגב, בתור אחות שכולה של שני אחים הבנתי שכרגע החוק אומר כזה דבר, יש את יום הזיכרון הכללי שבו מותר לקחת חופש, כל בן למשפחה שכולה, לפי מה שרשום שמוגדר לפי החוק הורים, הורי הורים, בן זוג, ילדים אחים ואחיות, ובנוסף ב-2014 הוסף תיקון לחוק החופשה השנתית שמכניס בתוכו גם את יום האזכרה הפרטי.

מיטל איטקיס: מה זה אומר?

מיטל איטקיס: זה אומר בעצם שאני יום אחד, יום הזיכרון, אני יכולה לקחת חופש בלי לבקש אישור בנוסף גם על יום האזכרה הפרטי, אבל זה הולך על חשבוני.

מיטל איטקיס: ובתור אחות שכולה של שני אחים, כשיש לי 12 ימי חופש בשנה, שניים מהם על חשבוני.

מיטל איטקיס: כאילו אני צריכה לשלם את המחיר בעבודה שלי על החופש שלי, כשמן הסתם זה מוגדר לא כחופש.

מיטל איטקיס: ואותי זה הכעיס מאוד ובעיני זה משהו שחייבים חייבים לשנות אותו, ואני נתקלתי בו פעם ראשונה שאני צריכה ללכת ולחתום על יום חופש?

מיטל איטקיס: איזה מן דבר זה בכלל?

מיטל איטקיס: לחתום על יום חופש?

מיטל איטקיס: אני באמת גם הולכת להיות בחופש, הולכת לתפעל את כל הנושא של האזכרה בבית, של האזכרה בבית העלמין, של המפגש אחרי זה עם המשפחה והחברים שנמצאים אצלנו בבית.

מיטל איטקיס: אלה דברים שאותי הם מרתיחים.

מיטל איטקיס: אני הייתי רוצה לראות את האחים השכולים מעבר לזה שהם נמצאים במקום שבו יודעים את כל הרשימה של האחים ומי נמצא שם, ומי נמצא מימיני ומשמאלי ומכירים בי, שהשם שלי יהיה רשום גם על המכתבים הרשמיים שמקבלים ההורים, זה בסדר שיהיה רשום שם 'חיים, אריאלה ומיטל', לימים גם היה עמיחי, שגם הוא בעצמו היה אח שכול, שגם הוא לא קיבל כשהוא התגייס לקורס טייס שום ליווי, הצבא אפילו לא ידע, המפקדים שלו לא ידעו אפילו שנמצא אח שכול, הוא היה צריך לבקש באמצע הקורס לצאת, במבוכה מאוד מאוד גדולה לאזכרה של אח שלו.

מיטל איטקיס: אני היום בת 33, ההורים שלי כבר הולכים ומתבגרים, אני אגיד לכם את האמת, אני מפחדת מהרגע שאני אאבד את ההורים שלי, שיזכו לחיים ארוכים, כי אני לא יודעת מה יהיה ברגע שהם לא יהיו.

מיטל איטקיס: אני לא יודעת מי יזמין אותי לטקסים, איך אני ממשיכה לקיים את הקשר עם היחידות, איך אני ממשיכה שמישהו בכלל יראה אותי, חוץ מזה שאני יודעת שלפי הזכויות אני אקבל איזו שהיא קצבה מסוימת כדי לעזור בכל הנושא של הקבורה, מה מכאן?

מיטל איטקיס: זהו?

מיטל איטקיס: אני שקופה?

מיטל איטקיס: אין אותי יותר?

מיטל איטקיס: אני כבר לא אחות שכולה לברק ועמיחי?

מיטל איטקיס: אלה דברים שחייבים להשתנות.

מיטל איטקיס: פשוט צריך להכיר באחים, צריך שיראו אותנו.

מיטל איטקיס: אנחנו לא שקופים.

מיטל איטקיס: אנחנו סוחבים עלינו המון, המון מעבר לכאב הפרטי שלנו, זה פשוט לא הגיוני שזה יהיה המצב ואני פשוט מבקשת שיראו אותנו.

מיטל איטקיס: שיראו אותנו ואת הכאב שלנו.

מיכל שיר סגמן: תודה מיטל.

מיכל שיר סגמן: תודה שחלקת איתנו.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: אלי רצית להגיב, מיד אחר כך ממשרד המשפטים.

אלי בן-שם: אני רוצה לומר, הבעיה המרכזית שהאחים לא מקבלים הודעות.

אלי בן-שם: מה משרד הבטחון אומר?

אלי בן-שם: 'אין לי רשימה של כל האחים האלה, לזה אני אתן, ולזה לא?' בשביל זה הם לא נותנים לאף אחד.

מיכל שיר סגמן: יוצאים למבצע ומקבלים את השמות.

מיכל שיר סגמן: אני לא מצליחה להבין את זה.

מיכל שיר סגמן: משרד הבטחון, זה אותו משרד הבטחון ששולח את החיילים האלה למלחמה, שידעו גם לדעת לאסוף את השמות של בני המשפחה שלהם.

אלי בן-שם: אני מסביר לך שמשרד המשפטים לא נותן למשרד הבטחון וזה פלונטר כבר של שנה וחצי, ובשביל זה כל האחים נדפקים.

אלי בן-שם: למשרד הבטחון יש רשימה של 10,000 אחים שכולים.

אלי בן-שם: להערכתנו יש יותר מ-40,000-50,000.

מיכל שיר סגמן: יש כ-60,000 אחים שכולים, בממוצע של נופלי ישראל, אתה עושה שניים-שלושה אחים לנופל, מגיעים למספר הזה.

מיכל שיר סגמן: מדובר על בין 50,000-60,000 אחים שכולים.

מיכל שיר סגמן: לא צריך להיות מתמטיקאי דגול כדי להבין את זה.

אלי בן-שם: נכון.

אלי בן-שם: זו סיבה אחת.

אלי בן-שם: לגבי צה"ל, מיטל צודקת במאה אחוז, אבל בחמש השנים האחרונות חל מהפך בצה"ל, יש ליווי צמוד, הילדים שלי התגייסו בשלוש השנים האחרונות, יש לי בן ובת בצה"ל, יש ליווי, יש יום גיבוש, יש טיפול.

אלי בן-שם: בנושא הזה חל מהפך, כי היא צודקת, בתקופה שלה לא ספרו אותה ממטר.

מיכל שיר סגמן: היא בחורה צעירה, התקופה שלה הייתה לפני דקה וחצי.

אלי בן-שם: לא, אבל מיטל כבר התגייסה לפני 13, 14 שנים.

אלי בן-שם: אני מדבר על חמש השנים האחרונות.

מיכל שיר סגמן: אני חייבת לתת למשרדי הממשלה לדבר.

אלי בן-שם: מילה אחרונה.

אלי בן-שם: לגבי יום החופשה, זה היה החוק האחרון של רובי ריבלין שכבר נבחר לנשיא, ואז הוא העלה את זה.

אלי בן-שם: משרד האוצר התנגד ואז הגיעו לפשרה.

אלי בן-שם: והיא צודקת, למה זה יום בחירה?

אלי בן-שם: צריכים לתת יום חופש מלא.

מיכל שיר סגמן: נכון.

אלי בן-שם: האוצר אז התנגד ואני חושב שצריך לתקן את העניין הזה.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נתקן ואנחנו כבר נגיש פה, יש לי הרגשה שיש לי כאן שותפים לחוק.

מיכל שיר סגמן: שביט מס, רמ"ט שר המשפטים לשעבר.

שביט מס: צהרים טובים.

שביט מס: אני לא רוצה להגיד שאני שמח להיות בדיון, אני לא שמח, מפני שלדעתי אנחנו לא צריכים להיות בדיון.

שביט מס: זה דבר שהוא מובן מאליו.

שביט מס: בתפקידי הקודם כראש מטה שר המשפטים עסקתי בנושא.

שביט מס: ברשות

שביט מס: כם כדי לפשט אותו אני רוצה לחלק את זה לשני חלקים.

שביט מס: החלק הראשון, אותן רשימות מפורסמות.

שביט מס: היה לנו דיון בספטמבר, הייתי גם אז במילואים וגם עכשיו אני במילואים.

מופיד מרעי: אתה קובע את הדיונים בימי מילואים.

שביט מס: כן.

שביט מס: בעקרון משרד הבטחון צריך להוציא טופס א', בקשה להעברת נתונים לרשות האוכלוסין.

שביט מס: רשות האוכלוסין, מכיוון שיש שם מספר תעודת זהות, זה אפרופו נתון חד-חד ערכי של נופלים, מספר תעודת הזהות - - -

מיכל שיר סגמן: כל חנות נעליים שאני הולכת לקנות שם נעליים מבקשת את תעודת הזהות שלי, אז עכשיו זה הפך להיות פרט סודי ביותר?

שביט מס: לא, שניה.

שביט מס: לאט לאט.

שביט מס: אני אומר, נתוני השכול ידועים לכולנו, בטח במשרד הבטחון, הם יכולים להוציא פלט של כל החללים במערכות ישראל ופעולות האיבה ולהעביר בדיוק בהתאם לנהלים טופס א' למי שצריך, וברגע שיש את הנתון הזה של תעודת זהות הנופל/נופלת, למעשה רשות האוכלוסין יודעת לגזור מי האחים ומי ההורים, זה נתון שבלחיצת כפתור כמעט, ותיכף יגידו בעצמם, אפשר להוציא את זה ולהעביר את הנתונים למשרד הבטחון.

שביט מס: מכאן ואילך יש כנראה תיקון חקיקה, לפחות משרד המשפטים טוען שצריך לעשות תיקון חקיקה על מנת שאפשר להעביר לארגון יציג את הנתונים, גם זה משהו שהוא פתיר לחלוטין, אני לא מבין למה זה לא קרה, בטח לא בחודשיים האחרונים, ולא בכלל.

שביט מס: אבל אלה שתי פעולות שונות שהן מאוד פשוטות, אחד, זה משרד הבטחון מול רשות האוכלוסין, השני זה משרד המשפטים מול משרד הבטחון שזו פעולת חקיקה מול הכנסת, להעביר את זה ואת זה לסיים.

שביט מס: ברגע שיש את בסיס הנתונים, וזה משהו שחייבים ייעוץ משפטי לחשוב מה עושים עם הנתונים האלה.

מיכל שיר סגמן: ברגע שיהיה את בסיס הנתונים, אני כבר אומרת לך מה יקרה.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נראה את הפער העצום בין מספר האחים השכולים לבין מיצוי הזכויות.

מיכל שיר סגמן: יש חוק, פסיכולוג, עזרה בלימודים, סיוע פה, סיוע שם, הרי זה מעוגן בחקיקה.

מיכל שיר סגמן: אתה תראה את הפער ואז אתה תראה דבר מחריד, איך מדינת ישראל חוסכת כסף על גבם של האחים השכולים, שזו הציניות הגרועה ביותר.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נראה את הפער.

מיכל שיר סגמן: אנחנו לא ננחש אותו, אנחנו לא נגיד שהוא קיים, אתה תראה את הפער.

שביט מס: מכיוון שיש גופים, ואמרו פה מצד אחד משרד הבטחון שבעצמו כנראה לא יודע מי הם כל האחים השכולים, מצד שני יש את משרד החינוך, אני חושב שבחקיקה אותם נתונים צריכים לעבור באופן אוטומטי.

שביט מס: אם אח שכול מגיע למערכת החינוך, באופן אוטומטי במערכת החינוך צריך להיות מסומן שהוא אח שכול.

שביט מס: זה לא תעודת קלון, אני לא רוצה להגיד שזו זכות להיות אח שכול, חס וחלילה, אבל בהחלט זה משהו שמדינת ישראל חייבת שכל משרדי הממשלה ידעו למצות את הזכויות לאחים השכולים.

שביט מס: שלב א', לבקש את הנתונים, ושלב ב', לדאוג שהנתונים יהיו במשרדי הממשלה כדי שאף אחד לא יצטרך להתחנן לקבל את הנתונים.

מיכל שיר סגמן: אנחנו ערכנו פה בוועדה לזכויות הילד דיון על ילדים יתומים.

מיכל שיר סגמן: יתומים לא של נפגעי פעולות איבה, לא של כוחות הבטחון.

מיכל שיר סגמן: יתומים מאב, יתומים מאם, ממחלה כזאת או אחרת.

מיכל שיר סגמן: אנחנו ראינו את הנתונים של עד כמה אותם ילדים עלולים, לאו דווקא, אבל עלולים להיות במצב של סיכון כי אותו ילד מגיע לבית הספר והוא מתפרע, הוא מתנהג בצורה קצת אחרת, אם אין מישהו שיודע לאסוף אותו, להכיל אותו, לחבק אותו, לטפח אותו, אותו ילד עלול להפוך להיות נוער בסיכון.

מיכל שיר סגמן: אני יוצאת מנקודת הנחה שכשמדובר על אחים שכולים, מדובר על אותו הסיכון.

מיכל שיר סגמן: אם אף אחד לא רואה את האח השכול, לא יודע שהוא אח שכול, ממערכת החינוך ועד לשאר המערכות של המדינה, ועד למיצוי הזכויות שלו כי ההורים שלו לאו דווקא פנויים כרגע רגשית כדי להכיל אותו ולשים לב אליו או אפילו להציע לו את הדברים שכן מגיע לו על פי חוק, אותו ילד או ילדה עלולים להידרדר מהנקודה הזו, וזה יהיה אך ורק באשמתנו.

מיכל שיר סגמן: אך ורק באשמתנו.

שביט מס: נקודה אחרונה, מכיוון שהרשויות המקומיות הן אלה שמזמנות את המשפחות השכולות, בטח ביום הזיכרון, אני חושב שהנתונים של האחים והאחיות השכולים, חייבים לוודא שלא תהיה מניעה להעביר אותם גם לרשויות המקומיות על מנת שהללו ישמרו על קשר עם האחים השכולים גם בטקסים בבתי העלמין, גם בטקסים בערבים, כיום זה לא קיים גם כן ולמעשה אלה שעושים את הטקסים לא יודעים לפנות לאחים והאחיות השכולים.

מיכל שיר סגמן: אתה מבין מה שאתה אומר לי?

מיכל שיר סגמן: יש טקסים ממלכתיים, אני לא מדברת על העיריות והמועצות המקומיות שמן הסתם הן יודעות אז הן יודעות לכנס את זה, אבל אני מדברת על טקס ממלכתי של המדינה, אחים שכולים לא מוזמנים.

אלי בן-שם: מיכל, הן גם לא יודעות, הרשויות פונות אלינו לבקש את הרשימה.

אלי בן-שם: גם הם לא יודעים.

מיכל שיר סגמן: אז פרידה, אני חוזרת בי, האחים השכולים עדיין שקופים.

אלי בן-שם: נכון.

מיכל שיר סגמן: יש עבודה להפוך אותם ללא, אך הם עדיין שקופים.

פרידה שניידרמן: אני חייבת להוסיף משפט קטן.

פרידה שניידרמן: באחד הכנסים שלנו עלתה אחת האחיות ואמרה ככה: 'שיחקנו ילדים למטה.

פרידה שניידרמן: לכל הילדים קראו, ורק אותי שכחו, אף אחד לא קרא לי'.

פרידה שניידרמן: וזה בדיוק אח בבית, וזה האח בחוץ, ואנחנו מדברים שלא מכירים אותם אפילו, לא יודעים איך קוראים לו.

פרידה שניידרמן: אז איך נדע איך הוא נראה?

מיכל שיר סגמן: את ציינת בפני משהו.

מיכל שיר סגמן: מה קורה כשהם גדלים ומתחתנים ונשים משנות את השם שלהן?

מיכל שיר סגמן: לכו תחפשו את האחיות השכולות.

אלי בן-שם: הן נעלמות.

מיכל שיר סגמן: בכלל.

מיכל שיר סגמן: זה כבר אין לך שום סיכוי, אגב מערכת הבטחון, אפרופו משרד הבטחון, להשיג אותן.

מיכל שיר סגמן: פרידה התחתנה, שינתה את השם.

מיכל שיר סגמן: איך תמצאו אותה?

מיכל שיר סגמן: היא לא הלכה לארגון יד לבנים.

אלי בן-שם: למשרד הפנים יש את זה.

שביט מס: מיכל, אני חוזר חזרה - - -

קריאה: - - לדעת לשחזר.

מיכל שיר סגמן: אבל אנחנו יודעים הרי שהמערכות לא באמת מדברות אחת עם השניה, זה שמערכת אחת יודעת זה לא אומר שהיא מעבירה את האינפורמציה לשניה.

שביט מס: צריך לזכור, נתוני תעודת הזהות הם חד-חד ערכיים.

שביט מס: אם ידאגו כל שנה או כל תקופה מסוימת, גם בחקיקה, לחייב את גוף א' להעביר לגוף ב' את הנתונים, מעודכנים, אז נדע שגב' א' התחתנה - - - מיש אבל בשביל זה צריך רצון, שביט.

שביט מס: אני לא רואה שיש רצון.

שביט מס: צריך בחקיקה לעשות את זה ולוודא שאחר כך לא תהיה בעיה, בטח בנתונים האלה, להעביר אותם מגופים לגופים.

שביט מס: זה לא נתון שצריך להיות מסווג בשום פנים ואופן.

שביט מס: וזה משהו שאם הוא לא יקרה בחקיקה, הוא לא יקרה.

מיכל שיר סגמן: איך אומרים באנגלית, if there is a will there is a way.

מיכל שיר סגמן: אין will ולכן אין way.

מיכל שיר סגמן: מאוד פשוט.

מיכל שיר סגמן: אני חייבת לעבור למשרדי הממשלה.

מיכל שיר סגמן: שקד ממשרד המשפטים כאן ורוצה להגיב?

מיכל שיר סגמן: אחר כך משרד הבטחון ואחר כך רשות האוכלוסין.

שקד קרפ: אני מתנצלת על האיחור.

שקד קרפ: הייתי בדיון על הצעת חוק של ביטול מבחן הכנסה אז לא שמעתי את ההתחלה.

שקד קרפ: אני כן רוצה להגיד שהגיעו פניות אלינו למשרד המשפטים, דנו בנושאים של ה-, אני מדברת על העניין של העברת פרטים ליד לבנים.

שקד קרפ: דנו בזה, אנחנו הצענו כמה רעיונות, בין השאר תיקוני חקיקה.

שקד קרפ: יש דברים שצריך להסדיר מבחינת פרטיות.

שקד קרפ: כלומר יש - - -

מיכל שיר סגמן: תסבירי לי מה זה פרטיות.

מיכל שיר סגמן: איזה פרט שם הוא נורא נורא סודי?

שקד קרפ: לא, יש חוקים של העברת מידע בין גופים.

מיכל שיר סגמן: נסדיר.

מיכל שיר סגמן: את יודעת שאם הם היו מתפקדי מפלגה הייתי עכשיו מוציאה לך, מישהו יכול לעשות לי בבקשה את ספר הבוחרים של כל המפלגות, עם תעודות הזהות, בואו נראה עד כמה זה סודי.

שרון רופא אופיר: זו עבירה על החוק.

שרון רופא אופיר: את לא תשיגי את זה כרגע, מיכל.

מיכל שיר סגמן: אני בחמש דקות משיגה לך את זה.

מיכל שיר סגמן: את הולכת לחנות נעליים, את רושמת - - -

שרון רופא אופיר: אבל בואי נעשה פשוט יותר, נסדיר את החוק.

מיכל שיר סגמן: בחנות נעליים את רושמת את תעודת הזהות שלך, את רוצה לרשום את הילד שלך לחוג את רושמת את תעודת הזהות שלך.

מיכל שיר סגמן: אבל כשמשרד ממשלתי לא מעביר את המידע הזה למשרד ממשלתי אחר, לא מפרסם אותו בציבור.

מיכל שיר סגמן: למשרד ממשלתי אחר כדי שאותו ילד יקבל את הזכויות שלו, זה - - -

שרון רופא אופיר: מיכל, אני איתך לגמרי.

שרון רופא אופיר: אני מדברת כמוך מדם ליבי גם.

שרון רופא אופיר: אבל אם זו הבעיה, אנחנו מחוקקות, בואי נסדיר את החוק.

פרידה שניידרמן: זה כבר מדובר למעלה מעשר שנים.

מיכל שיר סגמן: שנים מנסים, בחקיקה, לא בחקיקה.

מיכל שיר סגמן: ולא הולך?

מיכל שיר סגמן: החוק לא עבר?

מיכל שיר סגמן: אני לא מכירה חוק שעבר, אז בואו נעביר את החוק.

פרידה שניידרמן: כבר עשר שנים זה הולך וחוזר.

מיכל שיר סגמן: שרון, זה רק נשמע פשוט.

מיכל שיר סגמן: כמישהי שעוסקת בזה שלוש שנים כבר, זה רק נשמע פשוט.

שקד קרפ: אנחנו עומדים בסוף, יש חקיקה של חוק הפרטיות להעברת מידע בין גופים, בסוף בשביל - - -

מיכל שיר סגמן: בין גופים ממשלתיים גם?

שקד קרפ: בין גופים ממשלתיים.

שקד קרפ: יש בחקיקה.

שקד קרפ: אני מכירה פשוט את הפניה של יד לבנים, שם צריך איזה שהוא תיקון חקיקתי שכבר דיברנו עם משרד הבטחון עליו, הצענו כל מיני אפשרויות בנושא הזה.

אלי בן-שם: אני יכול לומר משפט ברשותך?

אלי בן-שם: אני חייב לומר משהו.

מיכל שיר סגמן: חייב?

אלי בן-שם: לא.

אלי בן-שם: אני יכול להמתין שהיא תסיים.

מופיד מרעי: רק תסבירי איזה תיקון חקיקתי ומי צריך לעשות.

מופיד מרעי: למה לא פניתם למשרד הבטחון?

שקד קרפ: משרד הבטחון אחראי על החוק הזה.

שקד קרפ: הוא מגיע אלינו עם ה- - -

מיכל שיר סגמן: למה שהם יפנו?

שקד קרפ: עם המידע, אם צריך - - -

אלי בן-שם: משרד הבטחון ממתין לקבל מכם את המידע.

אלי בן-שם: אנחנו מרגישים בארגון יד לבנים ש- - -

שקד קרפ: מה זאת אומרת לקבל מאיתנו את המידע?

שקד קרפ: המידע לא מוחזק אצלי.

אלי בן-שם: - - שיש איזה שהוא משרד, שמשרד המשפטים בוחר מתוך איזו שהיא בחירה שאנחנו לא מבינים מה היא, כי יש פניות חוזרות ונשנות.

שביט מס: לא, סליחה.

שביט מס: אתה מבלבל בין שני גופים.

שביט מס: מי שאמור להעביר אתה מידע למשרד הבטחון זה משרד הפנים, ויושב פה נציגם.

שביט מס: הוא אמור להעביר את המידע למשרד הבטחון, שוב, רק לאחר שמשרד הבטחון ממלא את הבקשה להעברת מידע בין משרדי ממשלה.

שביט מס: טופס א', תיכף יסבירו לכם, נורא פשוט, רק זה לא מבוצע.

שביט מס: זה שלב א'.

שביט מס: שלב ב' זה השלב שנכנס משרד המשפטים מול משרד הבטחון, תיקון חקיקה.

שביט מס: זהו.

שקד קרפ: קודם כל תיקון חקיקה, בשביל שיהיה להם את האפשרות - - -

שביט מס: אין את הנתונים לאגף השיקום.

שביט מס: לאגף השיקום אין את הנתונים.

אלי בן-שם: כבר חמש שנים אנחנו שומעים את הסיפורים האלה, ובינתיים כמו שאמרת מי שנדפק זה האחים השכולים, הצעירים שלא מקבלים כלום מהמדינה, המדינה על הגב של האחים האלה מרוויחה כסף.

מיכל שיר סגמן: ומחכים שמיליונר ימות בצרפת כדי שיד לבנים יקבלו את הכסף.

אלי בן-שם: - - משנת 1948 האחים שהולכים לעולמם.

מיכל שיר סגמן: נכון נכון.

מיכל שיר סגמן: אבל אלי, ככה חוסכים כסף.

קריאה: צריך לטפל בסיפור הזה, הסוגייה הזאת חייבת להיפתר.

שקד קרפ: אנחנו הצענו, אמרתי, הצענו דברים, אנחנו בדיונים על הדברים האלה, אנחנו בסופו של דבר חלק מהפאזל פה, אנחנו נידרש לכל דבר שיגיע אלינו, אנחנו ננסה - - -

מיכל שיר סגמן: סליחה, משרד המשפטים, אתם נדרשתם יותר מפעם, יותר מפעמיים, בשנים האחרונות.

מיכל שיר סגמן: לא בחודש האחרון.

מיכל שיר סגמן: מה זה 'אם נידרש'.

מיכל שיר סגמן: נדרשתם.

מיכל שיר סגמן: מה זו התשובה הזאת?

מיכל שיר סגמן: מה עשיתם עם הדרישה?

שקד קרפ: אנחנו הצבענו על כל מיני פתרונות שאפשר לעשות - - -

מיכל שיר סגמן: ומה קרה מאז?

שביט מס: משרד הבטחון צריך לתקן את החוק, הוא חוק של משרד הבטחון.

מיכל שיר סגמן: משרד הבטחון לא מעוניין לתקן את החוק.

שביט מס: משרד הבטחון, קודם כל הוא מעוניין.

מיכל שיר סגמן: משרד הבטחון לא אמור - - - את החוק.

מיכל שיר סגמן: משרד המשפטים, מה אתם הולכים לעשות עם זה?

שביט מס: מיכל, דיברתי בזמנו עם גלי, העוזרת של בני גנץ.

שביט מס: הם בעד, מוכנים לעשות תיקון חקיקה, צריכים פשוט לעשות.

שביט מס: זה הכל.

שביט מס: עכשיו את התיקון חקיקה - - -

מיכל שיר סגמן: או, עכשיו בכנסת, כשאתה אומר שאתה בעד לעשות תיקון חקיקה, אבל אתה יושב מהיציע כאילו אתה לא נבחר ציבור, זאת הבעיה.

מיכל שיר סגמן: אני בעד, גם אני בעד.

מיכל שיר סגמן: אני לא מגישה את הצעת החוק, אבל אני בעד.

מיכל שיר סגמן: לא עולה לי כסף להגיד שאני בעד.

מיכל שיר סגמן: הם לא צופים מהצד, משרד המשפטים, אתם לא צופים מהצד, משרד הבטחון אתם לא צופים מהצד.

מיכל שיר סגמן: יש לכם יכולת לחוקק, יש לכם יכולת לשנות, אתם לא פרשנים, תתחילו לעשות.

שקד קרפ: הצענו כל מיני מתווים, אנחנו עדיין בדיבורים על זה, מחכים לעוד - - -

קריאה: אבל אם יש לך גוף שלא מעונין, אז מה - - -

מיכל שיר סגמן: שניה, היועצת המשפטית רוצה לומר משהו.

נירה לאמעי רכלבסקי: בשלב הראשון יש בעיה שרשות האוכלוסין תעביר למשרד הבטחון קדימה ואחורה את הפרטים של המשפחות?

נירה לאמעי רכלבסקי: אין בעיה.

שביט מס: שיעבירו טופס.

שביט מס: זה הכל.

שביט מס: אין בעיה.

נירה לאמעי רכלבסקי: למשרד הבטחון יהיה דאטה בייס שאומר שבכל משפחה, מה השלם שלה, הורים, אחים.

נירה לאמעי רכלבסקי: ומשרד הבטחון בשלב ראשון לא צריכה להיות בעיה.

מיכל שיר סגמן: האם יש עם זה בעיה, משרד המשפטים?

אלי בן-שם: למה צריך חקיקה לזה גם?

נירה לאמעי רכלבסקי: לזה לא צריך חקיקה.

נירה לאמעי רכלבסקי: אחר כך תחשבו אם אתם רוצים, אם זו פגיעה בפרטיות של אח שיד לבנים יפנה אליו ויגיד לו 'בוא לפעילות', אני מניחה ששם יש את החשש לפגיעה בפרטיות.

נירה לאמעי רכלבסקי: אבל בשלב ראשון, וזה לא - - -

מיכל שיר סגמן: לא לפעילות, זה להודיע לאחים השכולים מה מותר להם לקבל על פי חוק.

נירה לאמעי רכלבסקי: אני לא מבינה איך לצורך מיצוי זכויות משהו אמור להיות פגיעה בפרטיות, אבל זאת פרשנות.

נירה לאמעי רכלבסקי: אבל בשלב ראשון שהדאטה בייס יהיה במשרד הבטחון?

שביט מס: זה לא קשור למשרד המשפטים.

שביט מס: אגף השיקום צריך להעביר את הבקשה, הוא לא העביר בקשה.

שביט מס: הוא העביר מכתב שהוא רוצה.

מיכל שיר סגמן: כבר נשמע את משרד הבטחון.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: ח"כ מופיד מרעי בבקשה.

מיכל שיר סגמן: הוא תיכף מנהל פה את הדיון במקומי, תיכף אתה מחליף אותי.

מיכל שיר סגמן: ח"כ שרון רופא אופיר.

שרון רופא אופיר: תודה גבירתי היו"ר.

שרון רופא אופיר: אני חייבת להגיד, וזה קורה לא בפעם הראשונה, זה קורה בהרבה ועדות שאנחנו משתתפות בהן, שהתחושה היא תחושה של משרד כדורגל.

שרון רופא אופיר: משרד אחד מגלגל את הכדור למשרד השני שמגלגל את הכדור למשרד השלישי, אני רק לא יודעת להגיד מי עומד בשער ודואג לבלום או לחטוף גול.

שרון רופא אופיר: אז סליחה שאני משתמשת בכזו הלצה בנושא כאוב וקשה כל כך, אבל זה פשוט מדהים, כי אני יודעת כמה שנים את מובילה את הנושא הזה, אני עוד מכירה את זה מתקופתי כעיתונאי.

שרון רופא אופיר: אלי בן-שם יו"ר ארגון יד לבנים יודע.

שרון רופא אופיר: הנושא הזה קרוב ללבי הרבה מאוד שנים, לא רק של אחים ואחיות שכולים, גם של יתומי צה"ל.

שרון רופא אופיר: שאין גיל תפוגה להיות יתום.

שרון רופא אופיר: זה לא נגמר בגיל 21.

שרון רופא אופיר: מדינת ישראל טוב תעשה אם בשנתה ה-74, שנת העצמאות ה-74 שלנו תסדיר את כ ל נושא השכול במדינת ישראל כדי שאנחנו נתפנה לעסוק בנושאים נוספים בוועדה החשובה הזאת.

שרון רופא אופיר: אני חושבת שמה שנקרא, enough is enough.

שרון רופא אופיר: בואו נחליט שאנחנו מקדמים את זה, צריכים בשביל זה חקיקה?

שרון רופא אופיר: יש לך פה מספיק חברי כנסת שיחוקקו חוקים, ידפקו על השולחן ונצרף אלינו עוד חברי כנסת שיתמכו.

שרון רופא אופיר: לא צריך בשביל זה חקיקה?

שרון רופא אופיר: צריכים לדבר בין משרדים.

שרון רופא אופיר: אז אני בטוחה גבירתי היו"ר, שאנחנו נבקש שעוד שבוע נקבל תשובה בין איזה משרד לאיזה משרד צריך לדבר.

שרון רופא אופיר: אבל באמת, חלאס עם הפארסה הזאת.

שרון רופא אופיר: בואו נסיים עם זה.

שרון רופא אופיר: זה פשוט לא יאומן.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נעשה בעוד חודש בערך דיון המשך ונראה מה התקדם.

שרון רופא אופיר: אחים שכולים במשך שנים לא נספרו כי בתפיסה התודעתית היה, 'בואו נעטוף את ההורים', וזה בסדר, אבל היום אנחנו נמצאים במקום אחר ואנחנו מבינים, אם אנחנו כבר נמצאים בתפיסה שגם צריכים לדאוג לבנות זוג, לא כאלה שנישאו לחלל שנפל בקרב או בפעולת הטרור, אז שאנחנו לא נדאג לאחים ואחיות שכולים?

שרון רופא אופיר: לאן אנחנו הולכים?

שרון רופא אופיר: זאת פשיטת רגל של מדינת ישראל.

שרון רופא אופיר: אני אגיד בנימה אישית ובזה אני אסיים, אני גייסתי את הבת שלי הבוקר לצבא, רגע מאוד מרגש בחייו של כל הורה, בחייה של כל אמא.

מופיד מרעי: מזל טוב.

שרון רופא אופיר: כן.

שרון רופא אופיר: מזל טוב, אני מודה, גם עמדתי שם ובכיתי.

שרון רופא אופיר: וכל עוד אנחנו ממשיכים לגייס את ילדינו לצבא, ואנחנו נמשיך לגייס את ילדינו לצבא כי זו מדינה ציונית יהודית דמוקרטית שנלחמת גם מול אויבים, מה נעשה, אין ברירה, יש לנו צבא והוא צריך להישאר צבא חזק.

שרון רופא אופיר: אנחנו מבינות מיכל כאימהות, שלא נדע, אלוהים ישמור, שאנחנו גם משלמים מחיר.

שרון רופא אופיר: זה חלק מהרגע הזה שצובט לך בלב.

שרון רופא אופיר: ואם אנחנו לא נדע, איך אומרים, 'תדע כל אם עבריה', אז תדע כל אם עבריה שאם חס וחלילה קורה משהו לבנה או לבתה בקרב, יש פה מדינה שדואגת לשאר הילדים שלה.

שרון רופא אופיר: לאחים והאחיות, לילדים היתומים שיישארו.

שרון רופא אופיר: אנחנו חייבים את זה.

שרון רופא אופיר: החלק מהחובה שלנו ואני בטוחה שאנחנו נקדם ונפתור את הבעיה הזאת, כי הגיע הזמן שזה ייעשה.

שרון רופא אופיר: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: ח"כ מופיד מרעי בבקשה.

מופיד מרעי: תראו, לא תיארתי לעצמי, אני מדבר פה דווקא לחברים שאני מכיר, שאנחנו נשב כאן בכנסת ונדון על המצב של האחים השכולים, כי אנחנו מכירים דרך השכול, דיברנו, ליוויתי את אלי גם בהקמת העמותה 'לנצח אחי', עם אלי בן שם אנחנו בהיכרות עמוקה ואנחנו פועלים ביחד.

מופיד מרעי: פועלים ביחד ואני יודע שאלי ואלי באמת שמחים על זה שאני נכנסתי לכנסת כדי להאיץ ולדחוף את הנושא הזה קדימה ולחוקק את מה שצריך לחוקק.

מופיד מרעי: אבל מאיפה שאנחנו לא מסתכלים על זה, מכל צד ומכל היבט שאנחנו מסתכלים על זה זה מורכב, בסופו של דבר פתרון אין, דיבורים יש.

מופיד מרעי: ממצב של פתרון אין ודיבורים יש אנחנו צריכים בסופו של דבר להגיע למעשים.

מופיד מרעי: איך אנחנו מגיעים למעשים?

מופיד מרעי: עלו פה כמה דברים שהם בתוך בית המחוקקים, חלק מהדברים לא בבית המחוקקים אבל אנחנו מרגישים שאנחנו מחויבים גם לסייע, גם להגיע לפתרונות, גם אם זה לא בתוך בית המחוקקים.

מופיד מרעי: נכון חברתי אמרה ובצדק, יהיו מספיק חברי כנסת שיירתמו לנושא הזה כדי לשנות את החוקים, ואנחנו הקמנו גם שדולה למשפחות השכולות, לאחים וליתומי צה"ל וגם לאלמנות, כדי באמת לשמוע מה הבעיות שלהם, ויש הרבה בעיות.

מופיד מרעי: אני מכיר את הבעיות.

מופיד מרעי: התחככתי, טיפלתי, וזה מאוד מורכב.

מיכל שיר סגמן: פה האבסורד אגב, שיש בעיות אבל הן יחסית מעטות.

מיכל שיר סגמן: הדבר היחיד שמבקשים זה רשימות שהאדם יוכל לקבל דואר על השם שלו ולדעת מה הזכויות שלו.

מיכל שיר סגמן: זה עד כדי כך אבסורד ופשוט.

מופיד מרעי: מיכל, תאמיני לי שזה בהרבה יותר מורכב.

מופיד מרעי: את אפילו נגעת בזה עכשיו, כי בסוף האחים השכולים, אני מטפל בהם.

מופיד מרעי: הזמנתי לפה מישהו מהחברה הדרוזית ודווקא בצ'רקסים, שם זה עוד יותר מורכב.

מופיד מרעי: באיזה שהוא מקום הם מסתגרים בתוך עצמם וכאילו מתביישים לדבר, כאילו מתביישים לבקש, והסטיגמה כאילו משרד הבטחון מחבק את כולם.

מופיד מרעי: נכון, משרד הבטחון, אני אומר לכם, לא בגלל שכרגע גנץ שר הבטחון, הם עשו כברת דרך ארוכה בנושא הזה ועדיין לא הגענו לסוף, בלטפל באחים כאלה, להוציא אותם לתעסוקה, שזה חלק מההתמודדות עם השכול, להוציא אותם ללימודים.

מופיד מרעי: דיברת על בגרות, לתמוך בהם.

מופיד מרעי: היום אין מסגרות ואין צוותים תומכים, ולא כולם גם רוצים את התמיכה.

מופיד מרעי: זה מאוד מורכב, אני לא חושב שזה הנושא של הדיון שלנו, אבל בסופו של דבר באיזה שהוא מקום האחים השכולים גם עם ההורים וגם אחרי לכתם של ההורים שזה מורכב יותר, צריכים בסופו של דבר להיות מוגדרים.

מיכל שיר סגמן: תודה.

שרון רופא אופיר: רק לשניה, אני במקרה נוגעת בפלאפון וקופץ לי פוסט של אייל אביטן אחיו של עדי אביטן ממש מעכשיו מלפני כמה שעות, הוא כותב 'סתם יום של חול אבל היום לא, כי כשהתעוררתי היום את עיני הציפו דמעות חונקות, זה לא יום רגיל עבורי, עדי היה היום צריך לחגוג את יום הולדתו ה-42'.

שרון רופא אופיר: זו מקריות.

מופיד מרעי: את השפה הזאת הרבה אנשים לא מבינים.

מיכל שיר סגמן: כן.

מיכל שיר סגמן: משרד הבטחון בבקשה, ואני אבקש מח"כ מרעי להחליף אותי בניהול הדיון החשוב הזה, אני מתנצלת.

מיכל שיר סגמן: את רוצה לומר משפט בקצרה?

אריאלה ידידה ברגהש: כן.

אריאלה ידידה ברגהש: שמי אריאלה ברגהש, אחות של אביחי שמעיה דנוך, אחי נהרג בלבנון.

אריאלה ידידה ברגהש: כששואלים 'לבנון' זה לא לבנון הראשונה ולא לבנון השניה.

אריאלה ידידה ברגהש: מדינת ישראל העלימה את המלחמה בין שתי המלחמות האלה, ושם הוא נפל כי חיזבאללה תמיד היה שם.

אריאלה ידידה ברגהש: אני מרגישה שאני נושאת את הדגל של אחי שתרם לחברה בחייו הצעירים, הוא נהרג בגיל 19.5 ויש לי אחים, אחים שלי כאן, פרידה ואלי, והאבא שלי אלי, אני מרגישה שזה משפחה, אבל ככה ברחוב אני לא מדברת, אני שקופה, אני לא מרשה לעצמי לדבר.

אריאלה ידידה ברגהש: בעבודה, אני יודעת שנדפקתי מהרגע שאחי נפל, מהרגע שאחי נפל קרה לי משהו שלקח לי שנים על גבי שנים לעכל את זה ואחר כך לנסות לפתור את העניין.

אריאלה ידידה ברגהש: ההורים שלי, שאמא שלי נפטרה בעקבות האסון, היא הייתה אז חולת סרטן וכשהיא קיבלה את הבשורה היא הייתה אצלי בבית והמלים שלה עד היום מזעזעות אותי.

אריאלה ידידה ברגהש: עד היום.

אריאלה ידידה ברגהש: 'אריאלה, תגידי להם שזה לא נכון'.

אריאלה ידידה ברגהש: ועד היום אני מרגישה חסרת אונים.

אריאלה ידידה ברגהש: אמא שלי נפטרה כבר לפני 25 שנים, אבל המילים האלה, ויש לי את אבא שלי שיחייה, שגם הוא איבד את הבן הצעיר שלו, את בן הזקונים.

אריאלה ידידה ברגהש: אני הבכורה.

אריאלה ידידה ברגהש: אז כאילו הוא לא 'שם' עלי.

אריאלה ידידה ברגהש: תסלחו לי ושאבא שלי יסלח עלי, למרות שהוא כן דואג לי, אבל במשקל הזה אסור לנו.

אריאלה ידידה ברגהש: אני מבקשת מהנפשות הפועלות, תעזרו לנו.

אריאלה ידידה ברגהש: אני מתמודדת עם משהו, כל אחד מהאחים הוא נשמה שאתם לא מבינים, הכי נוח לי להיות עם האחים שלי, הכי טוב.

אריאלה ידידה ברגהש: לי.

אריאלה ידידה ברגהש: עכשיו אני מרגישה - - -

מיכל שיר סגמן: תודה.

מיכל שיר סגמן: אני רואה שאת מתרגשת.

מיכל שיר סגמן: תודה.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה לעבור למשרד הבטחון ולצערי אני נאלצת לצאת.

מיכל שיר סגמן: ח"כ מרעי יחליף אותי בניהול הדיון.

מיכל שיר סגמן: משרד הבטחון, אני כבר אומרת, יהיה כאן דיון המשך ובעוד זמן קצר יהיה כאן דיון המשך, כדי לדעת ולהבין איך התקדם ומה התקדם, כפי שח"כ שרון רופא אופיר אמרה, הסאגה הזאת תיפסק והיא תיפסק בקדנציה הזו.

מיכל שיר סגמן: תודה.

מיכל שיר סגמן: (היו"ר מופיד מרעי)

מופיד מרעי: ריקי מורד ממשרד הבטחון בבקשה.

ריקי מורד: שלום לכולם.

ריקי מורד: אני מאגף משפחות הנצחה ומורשת ולפני שאני מעבירה את רשות הדיבור לסיגל רקנאטי היועצת המשפטית שלנו אני רוצה קודם כל לשלוח חיבוק גם לפרידה גם לאלי וגם למיטל שדיברו מדם ליבם.

ריקי מורד: אני חושבת שמיום הקמת אגף משפחות הנצחה ומורשת בשיתוף פעולה הדוק עם ארגון יד לבנים, גם האגף וגם ארגון יד לבנים מאוד קשוב לאחים השכולים ולצרכים שלהם והוא כל הזמן מגבש מענים, גם קבוצות תמיכה וטיפול פרטני.

ריקי מורד: לאחרונה הוספנו שורה של זכויות כלכליות, הטבות, כמו יתומי צה"ל שניתנים מכספי עזבונות.

ריקי מורד: לגבי הנושא של העברת הנתונים לארגון יד לבנים, לנו יש קובץ נתונים של אחים שכולים שמונה 30,000 אחים.

ריקי מורד: אני חייבת לציין שמדי חודש בחודשו הרשימה מתעבה מפני שכל אח שכול שמבקש למצות את הזכויות שלו, בעיקר טיפול נפשי, אנחנו מוסיפים את השם שלו.

ריקי מורד: כרגע אנחנו מנועים לצערי להעביר את השמות לארגון יד לבנים.

ריקי מורד: סיגל תרחיב בנושא הזה.

מופיד מרעי: לפני שאת מעבירה לסיגל, ה-30,000 אלה שמות שאתם בניתם את הדאטה?

מופיד מרעי: קיבלתם את זה מאיזה שהוא מקום?

מופיד מרעי: ממשרד הפנים?

ריקי מורד: בנינו את הדאטה הזאת.

מופיד מרעי: אתם בניתם, מה שנקרא זה עבודה שלכם?

ריקי מורד: כן.

מופיד מרעי: והיא מבוססת על פניות של אחים שכולים או שהיא מבוססת על מאגר נתונים?

ריקי מורד: לא, היא מבוססת על מאגר נתונים וגם על פניות של אחים שכולים.

מופיד מרעי: מאגר של מי?

קריאה: זה מידע שבכנסים של אחים שכולים אספנו את המידע הזה ביחד עם הארגון.

מופיד מרעי: זה לא מאגר, חברים.

מופיד מרעי: אני שאלתי שאלה שאני חושב שהיא מאוד ברורה.

מופיד מרעי: האם אתם מתבססים על מאגר נתונים או על אנשים שנרשמו כאחים שכולים במשרד הבטחון דרך יד לבנים או דרך האגף למשפחות שכולות ולהנצחה, ועם זה בניתם את ה-30,000?

ריקי מורד: גם וגם.

מופיד מרעי: אז מאיזה מאגר, לא הבנתי?

ריקי מורד: במהלך השנים עשינו הצלבה עם מינהל האוכלוסין.

מופיד מרעי: או.

מופיד מרעי: קיי.

מופיד מרעי: לא קיבלתם ממאגר אחר, זה מאגר שלכם.

מופיד מרעי: התשובה ברורה.

קריאה: למה צריך לעשות הצלבה כשיש את הנתונים במשרד הפנים?

מופיד מרעי: נכון.

מופיד מרעי: בגלל זה שאלתי מאיפה זה.

ריקי מורד: דרך ההורים הצלבנו את ההורים עם מינהל האוכלוסין.

מופיד מרעי: עובדים מהיד לפה.

מופיד מרעי: בסדר.

מופיד מרעי: כי הצורך הכתיב.

אלי בן-שם: כבוד היו"ר, המאגר שלהם לא נכון, הוא לא משקף בכלל.

מופיד מרעי: בטוח שהוא לא משקף.

אלי בן-שם: אנחנו לקחנו חלק מהרשימות, בכלל אין אחים כאלה כי שינו כתובות והאחיות החליפו כתובות.

אלי בן-שם: אין להם כלום.

אלי בן-שם: זה סתם סיפורים.

מופיד מרעי: או.

מופיד מרעי: קיי.

מופיד מרעי: לא משנה, אבל - - -

ריקי מורד: ראש האגף שלנו ב-30 לספטמבר פנה לראש מינהל אוכלוסין והגירה בבקשה לעשות פרויקט משותף כדי לחדש את הרשימה, לארגן אותה, לדייק אותה, אבל עד עכשיו עוד לא קיבלנו תשובה.

שביט מס: אתם גם לא תקבלו.

שביט מס: אתם צריכים למלא טופס א', העברת מידע בין משרדי ממשלה, ואתם תקבלו.

שביט מס: המכתב שהוצא אומר 'אני רוצה'.

שביט מס: צריך לעשות פעולה אקטיבית.

שביט מס: אם לא תעשו את הפעולה האקטיבית לא תהיה לכם רשימה.

שביט מס: הרשימה הזאת בלחיצת כפתור, רשות האוכלוסין תוציא לכם את זה.

שביט מס: אבל תבקשו.

שביט מס: יש נהלים, בהתאם לנוהל תקבלו.

מופיד מרעי: שביט, בוא ניתן להם לסיים ואחרי זה נתייחס.

מופיד מרעי: חשוב גם לשמור על הנוהל התקין של הדיון.

מופיד מרעי: כמו שהם הקשיבו, למרות שהם בזום, בואו נקשיב להם.

מופיד מרעי: הערות רק אם דחוף.

מופיד מרעי: כן.

סיגל רקנאטי: שלום לכולם.

סיגל רקנאטי: כפי שהציגו אותי אני היועצת המשפטית של האגף ואני קודם כל מברכת על הוועדה, אני חושבת שנשמעו פה המון דברים חשובים ואני חושבת שפה כולם במטרה משותפת באמת למצוא את כל האפשרות גם להנגיש את המידע וגם באמת לשפר ולייעל את הסיוע והמיצוי של הזכויות עבור האחים.

סיגל רקנאטי: בטוח שמבחינתנו כמשרד הבטחון, ואני חושבת בשיתוף פעולה גם עם הארגון היציג האחים הם ממש ממש לא שקופים, אין שום תפיסה כזאת, והאגף פועל רבות ולמען הנושא הזה, זה בטח משהו שמעסיק את האגף, יש גם מחקר שנעשה באגף לאיתור צרכים עבור האחים השכולים כך שאחים שקופים, אני מבינה את התחושות, אבל זה בטח לא משהו שאנחנו מבחינתנו בגישה, אנחנו עושים הכל כדי לשנות את התחושה הזאת אם לצערי היא קיימת.

סיגל רקנאטי: לדעתי בין כל הדברים שנאמרו פה יש איזה שהוא קצת בלבול ואני רוצה לעשות בכמה משפטים סדר.

מופיד מרעי: שאלה אחת לפני זה.

מופיד מרעי: מתוקף מה אתם עושים את מה שאתם עושים?

מופיד מרעי: מתוקף חוק?

סיגל רקנאטי: זה בדיוק מה שאני רוצה להסביר אדוני.

סיגל רקנאטי: חוק משפחות חיילים שנספו במערכה משנת 1950 הוא החוק שקובע מי הוא נספה ומי הוא בן משפחה של מי שנספה במערכה והוא מגדיר מי הם בני המשפחה.

סיגל רקנאטי: החוק הזה גם מסדיר את כלל הזכויות וההטבות שניתנות למשפחות השכולות שהוכרו על פי החוק, כאשר בשנת 2014 נעשה תיקון מקיף לחוק שבמסגרתו גם עוגנו כל ההטבות שניתנו במשך השנים מכח הוראות נוהל פנימיות ובמסגרת תיקון חשוב זה נעשה גם תיקון שאחיי הנספה נמצא גם במסגרת ההגדרה.

סיגל רקנאטי: במסגרת הגדרת בן משפחה כיום גם נמצא את אחיי הנספה שהמטרה היא בעצם לתת להם מקום וביטוי כחלק מבני משפחתו של החלל שיש להם זכויות על פי חוק, כאשר הזכויות שניתנות לאחים על פי חוק הן עוגנו בשנת 2014.

סיגל רקנאטי: עד 2014 רוב ההטבות לא היו מעוגנות בחקיקה.

מופיד מרעי: תחזרי על המשפט האחרון לגבי ההבהרה לגבי האחים, ותגידי את זה לאט שכולם יבינו.

סיגל רקנאטי: אני אומרת שבשנת 2014 נעשה תיקון מקיף לחוק משפחות באופן של הגדרת אחיי הנספה.

סיגל רקנאטי: לפרק 1.

סיגל רקנאטי: פרק 1 בסעיף ההגדרות, בהגדרת 'בן משפחה' התווספה הגדרת אחיו של הנספה, כשהמטרה היא בעצם לקבוע שאחיו ואחיותיו של הנספה זכאים לזכויות שמעוגנות בחוק.

סיגל רקנאטי: אני אסביר איך זה בעצם עובד.

נירה לאמעי רכלבסקי: צריך לציין כמה ההגדרה מוגבלת, כן?

נירה לאמעי רכלבסקי: זה אח ואחות אם הם יתומים שטרם מלאו להם 18.

סיגל רקנאטי: לא, שניה רגע.

סיגל רקנאטי: אני אעשה סדר כי זה לא נכון.

סיגל רקנאטי: אני אסביר את זה.

סיגל רקנאטי: ההגדרה של אח שכול - - -

מופיד מרעי: גבירתי תמתיני שניה.

מופיד מרעי: אנחנו מנהלים את הדיון, נשמע את היועצת המשפטית של הוועדה.

סיגל רקנאטי: אנחנו צריכים לעשות הבחנה.

סיגל רקנאטי: חוק משפחות עוסק בשני נושאים מרכזיים.

סיגל רקנאטי: אחד, הוא עוסק בנושא של תגמולים שמשולמים, תגמול חודשי, ובחלקו השני בהסדרה של כלל הזכויות וההטבות.

סיגל רקנאטי: לעניין התגמולים, לאחים שכולים באופן ישיר אין זכאות לתגמולים.

סיגל רקנאטי: הזכאות לתגמולים היא לאלמנות ולהורים שכולים, כאשר ההורים השכולים מקבלים תוספת לתגמול עבור אחיי הנספה, עד גיל 22.

סיגל רקנאטי: אבל באופן ישיר אין זכאות לתגמולים, ולכן בהגדרת בן משפחה - - -

מופיד מרעי: תקשיבי גם לנו כי קודם אמרתי שניתן ליועצת המשפטית של הוועדה לדבר.

מופיד מרעי: תבהירי בדיוק מה הזכויות של האחים השכולים.

מופיד מרעי: של המשפחות אנחנו יודעים.

מופיד מרעי: של האחים, מה היום הזכויות על פי מה שאת אומרת.

מופיד מרעי: בבקשה, היועצת המשפטית של הוועדה.

נירה לאמעי רכלבסקי: אני רק מבקשת להסביר גם לחברי הוועדה שההגדרות הן מאוד ממוקדות ומצומצמות.

נירה לאמעי רכלבסקי: אולי באמת תתמקדי בפרק 3.1, ולאו דווקא בבר מצווה לאח או כאלה.

אלי בן-שם: למה ברישא של החוק אנחנו לא מוגדרים כאחי הנספה?

נירה לאמעי רכלבסקי: נכון.

נירה לאמעי רכלבסקי: אז אולי אפשר באמת להסביר מה כן אחים מקבלים במסגרת החוק, שיהיה ברור עד כמה זה מצומצם.

מופיד מרעי: בבקשה סיגל.

סיגל רקנאטי: זה בדיוק מה שהתחלתי להסביר, שבשנת 2014 התווספה הגדרה לרישא של החוק.

סיגל רקנאטי: שההגדרה באה ומעבר להגדרה הבסיסית של מי זכאי לתגמולים התווספה הגדרה של אחיו ואחיותיו שזכאים לאותן זכויות שמנויות בפרק 3.1 לחוק משפחות.

סיגל רקנאטי: מה שאני רוצה לציין, כי נאמר פה על הנושא של מיצוי הזכויות.

סיגל רקנאטי: החוק מונה מספר הטבות, יש מספר הטבות שזכאים להן אחים שכולים אבל צריך לזכור שמרבית ההטבות הן הטבות שמגיעות להם בהיותם קטינים, ועל כן ההטבות בעצם מועברות לאח בעדו באמצעות ההורים כאפוטרופוס טבעי של אותו אח, ועל כן - - -

מופיד מרעי: אני חושב שאת מתפזרת.

מופיד מרעי: אנחנו לא שם.

מופיד מרעי: אנחנו מדברים פה רק על מה שמגיע לאחים השכולים על פי חוק.

מופיד מרעי: על זה אנחנו מדברים, לא מה שמקבלים דרך ההורים.

מופיד מרעי: נכון שיש את ההבחנה של הגילאים, אבל ילד שגדל עם המשפחה שההורים שלו עדיין בחיים, הרי כל החיבור של משרד הבטחון הוא מול המשפחה, לא מול הילד.

מופיד מרעי: הילד גדל, אחרי שעבר את גיל 22 והפך להיות ילד בוגר, באיזה שהוא שלב ההורים כבר אינם.

מופיד מרעי: מה החיבור שלו על פי חוק למשרד הבטחון?

מופיד מרעי: אתם יודעים להגיד את זה?

מופיד מרעי: הרי אין את זה.

מופיד מרעי: אני יודע שאין.

סיגל רקנאטי: יש מספר הטבות שניתנות לאחים גם לאחר שמלאו להם 22 שנה.

סיגל רקנאטי: יש את הנושא של טיפול נפשי שהוא בעצם טיפול במגוון דרכים, אבל טיפול נפשי שניתן לאחים וללא מגבלת גיל, והוא ניתן לכל אורך החיים.

סיגל רקנאטי: מעבר לזה יש את הנושא של סיוע בלימודים אקדמאיים, שזה להורים, אבל בנסיבות מסוימות גם אפשר לתת את זה ישירות לילד.

סיגל רקנאטי: חוץ מזה - - -

אלי בן-שם: למה בנסיבות מיוחדות?

סיגל רקנאטי: קודם כל אני חייבת להגיד שהנושא הזה הוא בבחינה, גם אנחנו סבורים בעניין הזה שצריך לעשות שינוי מהותי בהיבט של הזכאות, שהיא תהיה ישירה לאח.

סיגל רקנאטי: זאת אומרת זה באמת משהו שהוא מבחינתנו - - -

מופיד מרעי: השינוי יתבצע בנוהל או בחקיקה?

מופיד מרעי: אתם יכולים להגיד לי?

סיגל רקנאטי: לא, זה בחקיקה.

סיגל רקנאטי: זה מוסדר בחקיקה.

מופיד מרעי: מה עושה היום משרד הבטחון כדי לעשות שינוי בחקיקה?

מופיד מרעי: זו השאלה הבאה.

מופיד מרעי: תעני לי אם אפשר.

סיגל רקנאטי: יש נושאים שהם על סדר היום מבחינת חקיקה, יש נושא שהוספנו להתערבות רגשית שזה מקבילה של טיפול נפשי אבל לא טיפול נפשי.

סיגל רקנאטי: זה טיפולים אחרים, אלטרנטיביים, שאנחנו עכשיו נמצאים בטיוטת חקיקה שאנחנו רוצים לקדם, נכון לעכשיו.

סיגל רקנאטי: בנושא של הלימודים נעשה שינוי לדעתי ממש בשנים האחרונות, אני חושבת שזה היה ב-2017 שהכרנו בעניין הזה שבנסיבות מסוימות, אני חושבת שזה היה בהמשך להצעת חוק פרטית, אנחנו יזמנו שבעצם נאפשר, אני מסכימה שצריך בכל מקרה, אבל לעומת המצב הקודם שהיה שרק הורים היו מקבלים את הלימודים עבור האח, אז עכשיו יש איזה שהוא דרפאט שיש מצבים מסוימים שהאח יכול לקבל ישירות.

סיגל רקנאטי: כדי לתקן את המצב שהאח יקבל באופן ישיר ושיתנתק מהזכאות של ההורים, זה משהו שצריך לבחון אותו כי צריך לקחת בחשבון שהדבר הזה צריך להיות מתואם ושיש הסכמה עליו.

סיגל רקנאטי: זאת אומרת כמשרד בטחון, אולי זה לאו דווקא רק סיי שלנו, יכול להיות שיש הורים שעדיין היו רוצים שזה יהיה באמצעותם ולא יינתן ישירות לאח.

סיגל רקנאטי: יש פה משהו שאנחנו צריכים לבחון אותו מעבר להיבט אם לתקן את החוק או לא לתקן, יכול להיות שזה משהו שלא כולם ירצו אותו.

סיגל רקנאטי: איך זה יתקבל מבחינת הארגון, זה משהו שאני חושבת ששווה לדבר עליו, והוא מאוד מאוד חשוב.

מופיד מרעי: סיגל שני דברים.

מופיד מרעי: אחד, האם יש לכם באמת נתונים מלאים לגבי אחים שכולים ולגבי מספר האחים השכולים, מה אתם עשיתם למען האחים השכולים, ותתני לנו כאן לכל החבר'ה את יסודות ההכרה של משרד הבטחון, של בני, באחים השכולים.

מופיד מרעי: מה שעשה לפני כמה - - -

מופיד מרעי: תעשו את זה בקצרה כי אנחנו רוצים לעבור גם למשרד החינוך וגם לרשות האוכלוסין.

סיגל רקנאטי: אני רוצה שניה להעיר לגבי מה שאמרתם וזה חזר פה מספר פעמים, משרד החינוך.

סיגל רקנאטי: צריך להבין שברגע שילד הוא תחת האפוטרופוס הטבעי שלו משרד הבטחון מנוע מלהעביר פרטים של קטין.

סיגל רקנאטי: הכל צריך להיות באמצעות ההורים ובהסכמתם.

סיגל רקנאטי: אנחנו מדברים על ילדים שיש להם אפוטרופוס טבעי, אנחנו לא יכולים להעביר נתונים, לא אודות אחים קטינים ולא - - -

מופיד מרעי: אני מבין סיגל שלכם במשרד הבטחון יש את הנתונים, הבעיה היא האם אתם יכולים להעביר אותם או לא.

סיגל רקנאטי: לא, יש פה אבל שתי נקודות.

סיגל רקנאטי: גם אם היום היה לי את כל שמות האחים וגם אם היום הייתי מעבירה את זה לארגון היציג, עדיין אני כמדינה - - -

מופיד מרעי: אז את אומרת שעדיין אין לכם ואתם לא יכולים להעביר.

סיגל רקנאטי: שניה, אני רוצה להגיד משהו.

סיגל רקנאטי: אני כמדינה לא יכולה להעביר נתונים אודות קטינים למשרד ממשלתי אחר.

סיגל רקנאטי: יש אפוטרופוס טבעי לאח השכול.

מופיד מרעי: את אומרת את זה כבר פעמיים ואנחנו הבנו.

סיגל רקנאטי: אבל יש איזה שהוא חוסר סדר לדעתי.

מופיד מרעי: אני לא יודע על איזה חוסר סדר את מדברת, עם כל הכבוד.

נירה לאמעי רכלבסקי: אתם קיבלתם חוות דעת משפטית בעניין הזה?

נירה לאמעי רכלבסקי: קיבלתם חוות דעת משפטית שאומרת, אני שואלת משהו היפותטי כי משרד החינוך גם יכול לשאול את הדבר הזה בכל מיני דרכים, ושר החינוך בזמנו בנט אמר שהם גם מעוניינים לעשות את זה, שיהיה רישום בבית ספר על ילד, כמו שצריך שיהיה רישום אם הוא יתום - - -

סיגל רקנאטי: אבל מקור המידע זה ההורים.

ריקי מורד: היה בעבר דיון דומה שהוצע בטופס הרישום של הילדים לאפשר להורים את הבחירה איזה מידע הם בוחרים לשתף את המוסד שאליהם הם רושמים את הילד שלהם.

סיגל רקנאטי: צריך להסביר, אנחנו לא פטרונים על המידע הזה.

סיגל רקנאטי: אנחנו משרד ממשלתי שברור שהתפקיד שלו זה לדאוג לאחים ולמקסם את האפשרות לתת להם את כל הסיוע, אבל אנחנו לא פטרונים על המשפחה.

סיגל רקנאטי: אם המשפחה לא רוצה לשתף את בית הספר במידע הזה?

מופיד מרעי: סיגל, קודם כל אנחנו באמת הקשבנו ושמענו, וכשאמרתי שאת חוזרת על הדברים פעמיים כדי שנבין פעם אחת, הבנו.

מופיד מרעי: ונשאלת שאלה לגבי ייעוץ משפטי.

מופיד מרעי: יש לך חוות דעת משפטית לגבי הנושא הזה, כן או לא?

מופיד מרעי: כי אנחנו לא נפתח את הדיון - - -

סיגל רקנאטי: אני לא שומעת את השאלה.

סיגל רקנאטי: סליחה.

נירה לאמעי רכלבסקי: האם מבחינת

נירה לאמעי רכלבסקי: כם העמדה המשפטית שלכם היא, בהנחה שיש לכם את המידע ואני מבינה שאין לכם, כי אני לא מבינה שרצתם אחורה ל-1948 ויש לכם ממינהל האוכלוסין דאטה בייס של כל האחים השכולים, אולי אני טועה אבל כך אני מבינה.

נירה לאמעי רכלבסקי: אבל מבחינת

נירה לאמעי רכלבסקי: כם העמדה המשפטית שלכם היא שלכם אין אפשרות חוקית לעשות שימוש במידע הזה על מנת למצות זכויות?

סיגל רקנאטי: אם זה להעביר לארגון יציג, ליד לבנים, לנו אין בעיה להעביר.

סיגל רקנאטי: יש פה שני נושאים, אני מצטערת אבל חייבים לעשות פה סדר.

סיגל רקנאטי: אתם מבלבלים בין היכולת למצות זכויות על פי חוק שחוק הוא מן המפורסמות ולא צריך להעביר מידע בשביל זה, לבין האפשרות להעביר את ה- - -

נירה לאמעי רכלבסקי: תתפלאי מה אנחנו רואים פה בוועדה.

נירה לאמעי רכלבסקי: ילדים יתומים שאין להם מושג שמגיע להם קיצבה מביטוח לאומי.

נירה לאמעי רכלבסקי: את כל האוכלוסיות החלשות אנחנו רואים פה בוועדה, נמצאות בתחתית הרשימה של מיצוי זכויות בגלל שהחוק הוא לא מן המפורסמות בשבילם.

נירה לאמעי רכלבסקי: ואת זה אנחנו למדים פעם אחרי פעם פה בכנסת, שדווקא האוכלוסיות החלשות צריכות שיתנו להן יד כדי למצות את הזכויות שלהן.

סיגל רקנאטי: אבל שניה, אני רוצה להגיד, באגף משפחות יש עובדים סוציאליים ועובדי רווחה שהם בקשר שוטף עם ההורים השכולים, יש חוברת מידע שהמשפחה מקבלת, יש אתר של האגף, המידע נגיש ומועבר בכנסים של אחים שכולים, המידע נגיש בכל מקום.

סיגל רקנאטי: זאת אומרת ברגע ש- - -

מופיד מרעי: סיגל תקשיבי שניה.

מופיד מרעי: את פעמיים אומרת שצריך לעשות כאן סדר, אנחנו פה כדי לעשות סדר ואני אומר לך שכל מי שהתאסף כאן הגיע היום כדי באמת לשים את הדברים הכואבים על השולחן.

מופיד מרעי: אני גם אח שכול, אולי אתם לא יודעים, ואני חווה את זה.

מופיד מרעי: יש פה נושא מאוד מאוד מורכב.

מופיד מרעי: אתם מנסים לצייר תמונת מצב שהכל בסדר.

מופיד מרעי: ממש לא, הכל לא בסדר.

מופיד מרעי: יש דברים שמתקדמים, יש דברים שעדיין לא התקדמו.

מופיד מרעי: לכן תענו על השאלות כי אנחנו צריכים גם לעבור לנושאים אחרים.

מופיד מרעי: בשורה התחתונה, כל הנתונים שיש לכם, אתם אספתם אותם לבד כדי שתעבירו את זה למשרדים האחרים, אין לכם אפילו עדיין חוות דעת משפטית, האם אתם כן יכולים לעשות את זה, לא יכולים לעשות את זה, איך עושים את זה?

מופיד מרעי: לכן משפט מסכם שלך לנושא הזה, תמשיכו להיות בזום ויכול להיות שנחזור אליכם.

מופיד מרעי: אנחנו נעבור לדובר הבא.

מופיד מרעי: בבקשה סיגל, משפט מסכם.

סיגל רקנאטי: לגבי העברת המידע לארגון יד לבנים כפי שצוין פה וגם דיברה הרפרנטית שלנו היועצת המשפטית שקד, הנושא של העברת מידע לארגונים יציגים מוסדר בצו הגנת הפרטיות, זה צו של משרד המשפטים ואנחנו בימים אלה, כפי שנאמר פה, בוחנים אפשרויות איך לתקן את החוק על מנת שכן אפשר יהיה, כי אנחנו בוודאי בעד העברת המידע לארגון היציג.

סיגל רקנאטי: איך כן אפשר יהיה להעביר את המידע כשבמקביל אנחנו כן ניצור פניה על מנת לגבש את כל המידע העדכני במערכות שלנו.

מופיד מרעי: תוך כמה זמן אתם מגישים הצעה להצעת חוק?

סיגל רקנאטי: זה לא תלוי רק בי, אני לא רוצה לנקוב בזמן.

סיגל רקנאטי: אנחנו נעשה את זה כמה שיותר יעיל שאפשר.

מופיד מרעי: תודה.

מופיד מרעי: מינהל האוכלוסין בבקשה.

אלי לוי: שלום.

אלי לוי: אני מנהל אגף מרשם וביומטרי במינהל האוכלוסין שברשות האוכלוסין וההגירה.

אלי לוי: אני אגיד כמה דברים.

אלי לוי: אחד, באמת קיבלנו את המכתב שדיברו עליו לפני חודשיים ממשרד הבטחון, קיבלנו מכתב, העברנו את זה לוועדה למסירת מידע, למרכז הוועדה, מרכז הוועדה שלנו פנה למרכזת הוועדה במשרד הבטחון על מנת שהם יגישו בקשה מסודרת בטופס א'.

אלי לוי: כך זה נקבע בהעברת מידע בין גופים.

אלי לוי: ככל שמשרד הבטחון - - -

מופיד מרעי: זה טופס ששביט דיבר עליו כל הזמן.

אלי לוי: בדיוק.

אלי לוי: ככל שיעבירו בקשה מסודרת בטופס א', הוועדה תבחן, אני מאמין שהיא תמליץ להעביר את המידע ונעביר את המידע.

אלי לוי: עדיין לא קיבלנו את הטופס, אתמול תיזכרנו אותם פעם נוספת לפני הישיבה, תיזכרנו שוב פעם את מרכזת הוועדה של משרד הבטחון.

אלי לוי: אני חייב להגיד רק עוד עניין אחד שצריך לשים אותו על השולחן.

אלי לוי: לנו במרשם האוכלוסין אין מידע על אחים.

אלי לוי: יש לנו מידע בין הורים לילדים.

אלי לוי: ככל שיש חלל צה"ל ונקבל את מספר הזהות שלו, דרך אגב, אנחנו מקבלים את זה היום, אני אגיד בעקבות מה אנחנו כן מקבלים את זה, אנחנו יכולים ללכת להורים שלו ולראות מי הילדים שלהם ואז אנחנו מבינים שהם אחים ולהחזיר את המידע הזה.

מופיד מרעי: אתה אומר שמידע מוחלט על ההורים יש, ואתם - - -

אלי לוי: אמרתי שיש מידע על ההורים, לא אמרתי מידע מוחלט.

אלי לוי: יכול להיות שחלל צה"ל עלה לבד לארץ, ואחר כך ההורים עלו או עלה יחד עם ההורים ואחר כך האחים עלו לארץ, ולא בהכרח שיהיה קשר משפחתי ביניהם.

אלי לוי: כלומר לא בהכרח שיהיה קשר משפחתי בין שני האחים האלה, כלומר אם הם לא עלו בזמנים שונים ולא כשהאח האחרון עלה לארץ והוא לא הגיע ואמר 'תעדכנו שגם אני הבן שלו', אני מדבר על עליות בשנות ה-50 וה-60, לרוב המידע הזה לא יהיה ויהיה פה איזה שהוא חוסר.

אלי לוי: בשנה האחרונה, בעקבות פעילות של כל הארגונים שהיו פה תוקנו תקנות מרשם האוכלוסין ברישומים בתעודת הזהות, והוספנו לספח תעודת הזהות להורים שכולים את המונח 'חלל צה"ל', שנרשם ליד הבן שנפטר.

אלי לוי: בעקבות כך - - -

אלי בן-שם: חלל מערכות ישראל.

אלי לוי: חלל מערכות ישראל, ועכשיו זה גם חלל פעולות איבה.

אלי לוי: היה 'נספה פעולות איבה', וזה תוקן ל'חלל פעולות איבה'.

מופיד מרעי: ואז זה רשום בספח.

אלי לוי: זה נרשם בספח.

אלי לוי: כלומר במקרים של חללי מערכות ישראל, של חללי צה"ל, כלומר זה לא רק צה"ל, זה כל חללי מערכות ישראל, שב"כ, משטרה, כל גורמי הבטחון, המידע התקבל ממשרד הבטחון.

אלי לוי: דרך אגב, אני חייב לציין שמהיום שהתחלנו לנפק ספחים להורים וניפקנו המון, זה היה ממש לפני יום הזיכרון האחרון והייתה בקשה, נתקלנו רק במקרה אחד של חלל שההורים לא היו רשומים, פנינו ובאמת כנראה זה נפל, ועדכנו את זה.

מופיד מרעי: לפני כמה זמן?

אלי לוי: לפני חצי שנה.

מופיד מרעי: כל מה שאתה אומר זו תוצאה של החצי שנה האחרונה?

אלי לוי: לא, כל מה שאני אומר זה שהוספנו את חלל צה"ל, חלל מערכות ישראל בחצי השנה האחרונה.

אלי לוי: ואז יש לנו את המידע.

מופיד מרעי: אתה יודע להגיד אם השלמתם לכל החללים?

מופיד מרעי: או שאתה לא יודע להגיד את זה?

אלי לוי: כל המידע שהתקבל במשרד הבטחון, הרי המידע על החללים הוא מידע שאצלם.

אלי לוי: כלומר זה נקלט אצלנו, ככל שהורים מגיעים ומוציאים ספחים, הם יכולים לבחור עם החלל או בלי החלל.

אלי לוי: ככל שהם בוחרים שהחלל יירשם בספח אנחנו רושמים גם כן לצד השם של הילד את האותיות "ז"ל" ואת המונח "חלל מערכות ישראל" ואת תאריך הפטירה גם כן.

מופיד מרעי: אז מה חסר לרשימה למשרד הבטחון?

אלי לוי: יש את הכל.

אלי לוי: אבל שוב פעם, בגלל זה אני מאמין שלמשרד הבטחון יש את רוב המידע.

אלי לוי: דרך אגב, כשהם אמרו שיש להם רשימה של 30,000, שחלקם ממאגרים שהם רשמיים וחלקם ממאגרים שהם אספו, אני כשהוצאתי דו"ח לפי חלל מערכות ישראל כמה אחים שכולים יש, הגעתי ל-20,098.

אלי לוי: זה המידע שיש לנו בעקבות המידע שקיבלנו בעקבות זה שהוספנו לרשימה חלל צה"ל, זה המספר שיש לנו, שחלקם אולי הם גם לא חללי צה"ל, הם חללי מערכות ישראל.

מופיד מרעי: זה נקרא חללי מערכות ישראל.

אלי לוי: המשטרה, השב"כ, המוסד, כל ארגוני הבטחון למיניהם.

מופיד מרעי: אז אני מצליח להבין שהצלחתם לבנות מאגר דאטה של אחים שכולים על בסיס המבנה של המשפחה, ומי ההורים.

מופיד מרעי: כלומר ההורים והאחים שלהם.

מופיד מרעי: איפה הפער?

מופיד מרעי: הפער הוא אצל מי שאין לו הורים, כך הבנתי, או המשפחות לא בארץ, הבנים נמצאים פה בארץ.

מופיד מרעי: יכולים לעלות שני עולים מארצות הברית או מכל מדינה, אח אחד נהרג, האח השני בחיים, הוריו בכלל לא נמצאים בארץ, וזה מורכב יותר.

מופיד מרעי: אבל זה אצלכם ברשות, זה לא מונח במשרד הבטחון.

מופיד מרעי: זה מה שאני מבין?

אלי לוי: אני לא יודע מה הם מקבלים מאיתנו, אבל אני אומר, ככל שהם ירצו את המידע הזה שיש לנו, אנחנו - - -

מופיד מרעי: אפשר להעלות את סיגל עוד פעם?

מופיד מרעי: טוב.

מופיד מרעי: שביט בבקשה.

שביט מס: זה כל כך פשוט שמבזבזים פה שעתיים על משהו שהוא נורא פשוט ושוב אמרתי, הוועדה לא צריכה להיות פה.

שביט מס: מי שצריך להיות פה הוא אגף השיקום במשרד הבטחון, להסביר לכולנו למה לא מילאו עד עכשיו טופס א'.

שביט מס: שיסיימו את טופס א', יקבלו את הנתונים.

שביט מס: נקודה.

שביט מס: עכשיו יושבת פה נציגת משרד המשפטים.

שביט מס: נציגת משרד המשפטים עם היועצת המשפטית של הוועדה יודעות בדיוק איזה תיקונים צריך לעשות.

שביט מס: לא צריך לבלבל את המוח, שפשוט יעשו.

אלי בן-שם: פשוט הם לא מעוניינים לעשות כי הם חוסכים כסף.

אלי בן-שם: זה הכל.

מופיד מרעי: דקה חברים, בשביל זה אנחנו יושבים פה בוועדה, כדי גם לחבר את הקצוות.

מופיד מרעי: זה אחד מהתפקידים שלנו.

מופיד מרעי: אני רוצה לשמוע מסיגל, את הטופס לרשם האוכלוסין הגשתם בקשה לקבל את הנתונים או שלא?

סיגל רקנאטי: אני מצטערת לומר אבל הנושא הזה לא עבר דרכי.

סיגל רקנאטי: מהרגע שעכשיו אני יודעת ורשמתי בפניי לטפל בנושא של הטפסים.

מופיד מרעי: כדי למצות את התהליך, חברים, כמו שאמרה יו"ר הוועדה מיכל, שיהיה דיון בהמשך.

מופיד מרעי: אני מבקש, כל מה שכרגע עולה, כל החיבורים שצריך לעשות בין משרד המשפטים לבין רשם האוכלוסין, לבין משרד הבטחון, לעשות אותם ולהכין אותם לקראת הדיון הבא.

מופיד מרעי: בדיון הבא אין לי כוונה לחזור ולדבר על זה שצריך לחבר בין המשרדים.

מופיד מרעי: לכן תעשו את העבודה, תכינו את עצמכם, תתחברו, תגישו את הטפסים הדרושים על מנת שיהיו לכם את כל הנתונים ואנחנו אחרי זה נראה.

מופיד מרעי: אני אגיד לכם למה זה חשוב לנו, חברים.

מופיד מרעי: גם לחברים פה.

מופיד מרעי: כי חשוב לנו בסופו של דבר שאנחנו נדע לשים את האצבע על הבעיה.

מופיד מרעי: אני יודע איפה הבעיה, אבל כולנו צריכים להיות מכוונים לאותה נקודה, ואז אם צריך ללכת עכשיו ולחוקק, ואנחנו כן צריכים ללכת ולחוקק חקיקה בנושא הזה, מיכל הובילה כבר את החקיקה בקדנציה הקודמת, לכן אנחנו צריכים בסופו של דבר לדעת אנחנו כחברי כנסת לאן אנחנו מכוונים, והוועדה לאן היא רוצה להגיע.

מופיד מרעי: לכן בלי הנתונים אנחנו יכולים באמת להגיע למצב של דו שיח של חירשים, כי גם למחוא כפיים צריך שתי ידיים.

מופיד מרעי: אי אפשר עם יד אחת.

מופיד מרעי: בבקשה אלי, קצר.

אלי אבידר: שני דברים קצרים אני רוצה לומר.

אלי אבידר: חברנו שביט לקח את העניינים לידיים והוא אמר מה צריך לעשות.

אלי אבידר: גם אני וגם אלי בן שם דיברנו עם משרד הבטחון לבקש את הטופס, אני בעצמי דיברתי פעמיים ואמרו לנו, והעברנו את המסר למועלם, להעביר את אותו טופס הבין משרדי, ביקשנו שיעבירו את הטופס.

אלי אבידר: דבר שני, ב-2010 - - -

מופיד מרעי: אבל גם חסרה פה חוות דעת משפטית.

אלי אבידר: לא, לא צריך.

אלי אבידר: חוות דעת משפטית זה רק בכדי להעביר דרך - - -

מופיד מרעי: מה עושים עם המידע, צריך חוות דעת משפטית.

אלי אבידר: זה.

נירה לאמעי רכלבסקי: בשלב הראשון משרד הבטחון יכול לבקש, הוא לא צריך, יש העברה בין משרדית לפי חוק הגנת הפרטיות.

מופיד מרעי: את זה אני אבדוק אישית גם.

אלי אבידר: ב-2010 גם אני וגם אסף היינו אצל שר הפנים שהוא היה ידיד שלנו, הוא אומר לי 'אלי מה אתה צריך', אמרתי לו 'אני רוצה רשימה של אחים שכולים'.

אלי אבידר: הוא הרים טלפון לידינו ליו"ר הרשות, הוא שאל אותו 'האם אתה יכול להוציא רשימה של אחים שכולים', הוא אמר 'בלחיצת כפתור אני מוציא לך'.

אלי אבידר: כמובן שלא ביקשנו אחר כך, אבל הוא אמר במפורש 'בלחיצת כפתור אני מוציא לך רשימה'.

מופיד מרעי: הוא יכול להוציא אבל הוא לא יכול להעביר לך.

אלי אבידר: זה משהו אחר.

אלי אבידר: אבל קודם כל מה אנחנו רוצים?

אלי אבידר: תוציאו.

מופיד מרעי: אוקיי.

מופיד מרעי: בואו נשמע את משרד החינוך.

יוכי סימן-טוב: שלום לכולם.

יוכי סימן-טוב: מבחינתי הדיון הזה היה מאוד מאוד מרגש.

יוכי סימן-טוב: אני לצערי גם אחות שכולה מהשכול של אחי.

יוכי סימן-טוב: במלחמת יום כיפור הייתה החוויה המכוננת של חיי, אני בחרתי לעסוק בעזרה לתלמידים, לילדים שסובלים משכול, מאובדן, ממשברים שונים, כנראה בגלל זה, לא סתם בחרתי את מה שאני עושה כבר 18 שנים ולפני כן כיועצת בבית ספר.

יוכי סימן-טוב: מאוד התרגשתי מהדברים שדיברו פה, ממש הרגשתי את זה בלב.

יוכי סימן-טוב: מיטל, מאוד התרגשתי איתך, גם אריאלה וכולם, פרידה, אלי וגם אתה, מ"מ היו"ר.

יוכי סימן-טוב: אנחנו במשרד החינוך מכירים לגמרי בצרכים הייחודיים של האחים השכולים, יש לנו יחידה שאני עומדת בראשה עם כ-100 מדריכי יועצים שנותנת מענה ובאמצע הדיון הייתי צריכה להגיד מענה, לא אגיד עכשיו את החדשות, אבל לאובדן שקשור בילדים, שכל אובדן קשור כמעט בילדים והייתי צריכה לתת מענה לצוותים שלרגע היו צריכים עזרה.

יוכי סימן-טוב: יש לנו תדריכים מקצועיים לכל התחומים ובוודאי גם לשכול של אחים.

יוכי סימן-טוב: יש לנו ספרות מקצועית ענפה בתחום הזה, ייחודית למדינת ישראל.

יוכי סימן-טוב: אני אפילו אגיד שהייתה לנו פגישה נציגות המדינות של ה-OECD והם מאוד מאוד התרשמו ממה שאנחנו עושים.

יוכי סימן-טוב: זה לא אומר שהכל מושלם, ממש לא.

יוכי סימן-טוב: אני בסוף השנה פורשת ואני לא מרגישה שהכל נעשה, אני אומרת את זה בכנות, לא הכל מושלם.

יוכי סימן-טוב: ממש לא.

יוכי סימן-טוב: יש עוד הרבה דרך לעשות כדי שנוכל - - -

מופיד מרעי: איפה הדברים הלא מושלמים, את יודעת להצביע?

יוכי סימן-טוב: אני יכולה להגיד.

יוכי סימן-טוב: אנחנו מאוד מאוד טובים בשעת משבר, אנשים מתגייסים, אנשים הולכים, בקורונה בסגרים הייתי צריכה להגיד למורים שאסור להם להפר את החוק וללכת להלוויה של הורה או של אח של ילד שנפטר, הם כל כך הרגישו שזה חובתם והם רצו להפר סגר, ואמרתי להם 'אתם צריכים לעשות בדרכים אחרות' והמצאנו את עצמנו מחדש איך לתמוך בילד כשהחוק אסר לצאת להלוויה.

יוכי סימן-טוב: זה היה מאוד מאוד קשה.

יוכי סימן-טוב: יש שני אתגרים אני חושבת, ואנחנו משתדלים, אני אומרת שאנחנו כל הזמן על זה.

יוכי סימן-טוב: אני והצוות שלי יום ולילה על זה.

יוכי סימן-טוב: זה אומר 24/7 מענה לצוותים, לא משנה באיזו שעה קרה המשבר.

יוכי סימן-טוב: ואני אומרת עכשיו, בזמן אמת קיבלתי טלפונים 'יוכי, צריכים עזרה קצת בייעוץ', למרות שהצוותים יודעים את העבודה וזה משבר חריף וביקשו עצה.

יוכי סימן-טוב: האתגר הוא א.

יוכי סימן-טוב: באמת בזה שלאורך זמן יראו את הילד, המעקב הוא ארוך טווח.

יוכי סימן-טוב: הרישום, שוב כולנו מדברים על אותו דבר, רצינו להוסיף את זה בטופס הצהרת בריאות כפי שאמרנו, שהיא מתחדשת כל שנה, כדי שלא יהיה בתיק תלמיד.

יוכי סימן-טוב: בהתחלה חשבנו לרשום את זה בתיק תלמיד, אבל אמרו לנו חלק מהאנשים 'מה פתאום, יש ילדים שמגיעים לגיל 15 או אפילו ילדים בני 12 שאומרים 'אני לא רוצה שיכתבו עלי כי אני רוצה להיות כמו כולם'' וצריך לתת לילד אפשרות, ברגע שהוא עומד על דעתו, לבחור האם הוא רוצה שירשמו כן או לא.

יוכי סימן-טוב: וגם להורים, יש הורים שהם בעד שירשמו את הילד, ויש הורים שלא.

יוכי סימן-טוב: הפתרון שממש נמצא עכשיו, ממש עכשיו, נמצא פתרון שיש אפשרות בפורטל הורים לעדכן טכנית בכל רגע נתון, ההורה יכול לעדכן את הסטטוס המשפחתי.

יוכי סימן-טוב: שם הוא יכול להוסיף שאלה, זה ממש בימים האחרונים נמצא הפתרון הזה, שם ההורה יכול לעדכן האם הילד עבר אובדן של אדם קרוב בשנה האחרונה, ואז יש אפשרות גם לחדש מידע וגם אם ילד עמד על דעתו ובגיל 15 הוא כבר לא רוצה שיהיה רשום, לאפשר לו את זה כי אני חושבת שגם זה חשוב, לכבד את הרצון של הילד שלא רוצה שידעו מזה.

מופיד מרעי: אתם יודעים ברישום של הפרטים האישיים שאת מדברת עליהם, אתם יודעים כמה כאלה שלא נרשמו, אם בכלל, יש?

מופיד מרעי: ואתם יכולים לשאול את השאלה האם באמת מדובר על חלל של מערכות ישראל ופעולות האיבה?

מופיד מרעי: כי יכולים הורים בטפסים שלכם לרשום גם מה שנקרא, הורים של, כאלה שנפטרו.

מופיד מרעי: אתם יודעים לעשות את ההבחנה הזאת?

יוכי סימן-טוב: לא, לא בטפסים.

יוכי סימן-טוב: אפשר להוסיף את זה, אבל זה קצת רגיש אני חושבת, כי ההורים מהשכול האזרחי אומרים שהם עוד יותר מוזנחים כי אין להם אפילו תקציב לטיפול בילד.

מופיד מרעי: בסדר, אבל כשאת אומרת 'נותנים אפשרות להורים לרשום אם הם איבדו בן או בת', אתם חייבים למצוא את המנגנון כדי לדעת האם זה אזרחי או של חלל מערכות ישראל ופעולות האיבה.

מופיד מרעי: כי הדיון שלנו הוא באמת על אחים שכולים ופה אתם במשרד החינוך צריכים לעשות את ההבחנה ברישום, כי כרגע מה שאני מבין הוא שיש לכם רישום, הרישום הוא לא מלא כפי שאת אומרת, כלומר יש שליטה חלקית או נאמר, מתקרבת לרמה יחסית גבוהה, אבל לא בצורה מוחלטת.

פרידה שניידרמן: זה גם יזום אם ההורה לא עדכן, אני אומרת עוד קודם, איך ההורה בכלל יודע שהוא יכול לעדכן.

פרידה שניידרמן: אפילו לא נכנסתי לפורטל הורים - - -

יוכי סימן-טוב: אנחנו נפיץ את זה באיגרת ייחודית להורים, את כל הפורטלים, לעדכן את ההורים, אני אבקש שיקפיצו את זה, שניתן לעדכן אובדן של אדם קרוב.

יוכי סימן-טוב: אני לא יודעת איך נעשה את זה עם ההבדל בין אובדן ממערכת הבטחון או לא, כי זה רגיש וזה דורש שתהיה חשיבה.

מופיד מרעי: אני אגיד לך גבירתי למה חשוב לנו.

מופיד מרעי: חשוב לנו, נכון, אנחנו דנים כרגע באחים שכולים של חללי מערכות ישראל.

מופיד מרעי: חשוב לנו בכלל, אנחנו הוועדה לזכויות הילד, אבל חשוב לנו גם ששאר הילדים, גם היתומים שחוו את החוויה הזאת יהיו גם מטופלים, לכן אני הייתי מציע למערכת החינוך שהרישום יהיה כולל ואתם תדעו לעשות את ההבחנה בין הדברים האלה.

פרידה שניידרמן: אני רוצה לשאול שאלה.

מופיד מרעי: יוכי את סיימת?

יוכי סימן-טוב: לא, אני אומרת שלגבי ההפרדה בין מערכת הבטחון לאחרים - - -

מופיד מרעי: כי אמרת שיש שני אתגרים, אבל אתגר אחד אמרת אותו.

מופיד מרעי: מה האתגר השני?

יוכי סימן-טוב: האתגר העיקרי המרכזי זה באמת הארוך טווח וגם העניין הזה של המעבר מבית ספר לבית ספר, ממקום למקום.

יוכי סימן-טוב: שוב, אם זה מבחירה של ההורים, זאת לא בעיה.

יוכי סימן-טוב: אם זה רישום שלנו בלי בחירה של ההורים זאת בעיה, כי יש הורים שאפילו כועסים ואומרים 'למה אתם מתייגים את הילד שלנו, אנחנו לא רוצים שתכתבו את זה'.

יוכי סימן-טוב: יש דברים כאלה.

יוכי סימן-טוב: אני אומרת לכם שיועצים לפעמים הזמינו הורה לשיחה אחרי אובדן והם אמרו 'לך יש בעיה.

יוכי סימן-טוב: לילד שלנו אין בעיה.

יוכי סימן-טוב: הוא צריך להיות ילד ככל הילדים' ואנחנו צריכים לכבד את ההחלטות של ההורים, אנחנו לא יכולים ללכת נגדם.

יוכי סימן-טוב: אז זה גם עוד אתגר.

יוכי סימן-טוב: במעברים, גם אם יודעים בבית ספר אחד, הילד עובר לבית ספר אחר לחטיבת ביניים, לתיכון, לעיר אחרת, לא תמיד ידעו אם ההורים לא ירשמו את זה.

מופיד מרעי: הנקודה ברורה.

מופיד מרעי: בסופו של דבר את מייצגת את כל מערכת החינוך ונכון מה שאת אומרת, המעבר של ילד מבית ספר לבית ספר בסוף צריך להיות בשליטה של משרד החינוך.

מופיד מרעי: יש פה שאלה אחת אליך, ואנחנו נעבור לדובר הבא.

פרידה שניידרמן: שאלה לי אליך, איך הגיעו אליכם הרשימות?

פרידה שניידרמן: מאיפה אתם מקבלים אותן?

יוכי סימן-טוב: לא, זה רק אם ההורה מדווח.

יוכי סימן-טוב: אין לנו שום רשימות מסודרות שמגיעות אלינו.

יוכי סימן-טוב: זה רק דיווח של ההורים.

יוכי סימן-טוב: תראי פרידה, ברגע שילד קרה לו אסון, בית הספר יודע ומחזיק את הידע הזה.

יוכי סימן-טוב: העניין הוא שבגלל הרגישות כלפי הרצונות של ההורים, אנחנו צריכים שההורה יחליט לרשום את זה.

יוכי סימן-טוב: כי אני אומרת לך מניסיון, יש הורים שלא רוצים.

יוכי סימן-טוב: אגב, יש גם ילדים, במיוחד מתבגרים, שלא רוצים שידברו איתם על זה, וגם ילדים צעירים.

יוכי סימן-טוב: זה דבר שצריך לעבוד איתם על זה, ולהגיד להם 'זאת לא בושה, אתם לא משהו אחר', אבל זו תופעה קיימת.

יוכי סימן-טוב: ילדים לא רוצים להיות שונים ולכן הם אומרים 'אני לא רוצה שיגידו שאין לי אבא, אני לא רוצה שיגידו שאחי נהרג'.

יוכי סימן-טוב: אלה דברים שקורים לא מעט לצערי.

נירה לאמעי רכלבסקי: כן אבל עדיין חשוב שהמערכת תדע כי בכל זאת ילד הוא ילד ואנחנו לא סתם פטרנליסטיים לגביו, כי הוא לא יודע את כל הדברים שבאמת טובים לו ולאינטרסים שלו.

נירה לאמעי רכלבסקי: אז לכן לפחות שהמערכת תדע את זה ותדע גם מאיפה מגיעה התשובה הזאת לכל התנהגויות אחרות של הילד.

יוכי סימן-טוב: לגמרי לגמרי.

יוכי סימן-טוב: אני מסכימה לגמרי.

יוכי סימן-טוב: אין לי בכלל ספק בזה ואני אומרת שוב שזה, המוטיבציה שלי היא פנימית לחלוטין בסיפור הזה.

יוכי סימן-טוב: זה לא משהו שהוא רק בתוקף תפקידי.

יוכי סימן-טוב: תודה.

מופיד מרעי: תודה.

מופיד מרעי: תמשיכו להיות בהאזנה.

מופיד מרעי: ארגון אלמנות ויתומי צה"ל בבקשה.

שלומי נחומסון: שלום לכולם.

שלומי נחומסון: צהריים טובים, אני מנכ"ל ארגון אלמנות ויתומי צה"ל.

מופיד מרעי: נפגשנו בעבר.

שלומי נחומסון: נכון.

שלומי נחומסון: נפגשנו במושב הקודם של הוועדה.

שלומי נחומסון: באמת היה חשוב לנו להגיד שבתור ארגון שמייצג ומסייע לילדים שנפגעו כתוצאה מאובדן צבאי או בטחוני אנחנו רוצים להביע סולידריות עם האחים השכולים, להביע את תמיכת ארגון אלמנות ויתומי צה"ל במאמצים להיטיב עם האוכלוסייה הזו שזקוקה לזה, אנחנו יודעים שאחים שנפגעו מאובדן כזה משלמים מחיר יקר כל ימי חייהם ואני רוצה לחזק את ח"כ שיר יו"ר הוועדה ואת כל חברי הוועדה ואותך ח"כ מרעי שאתה לא מרפה מהנושא החשוב הזה, וכמובן את עמיתיי ביד לבנים על ההעלאה של הנושא הזה לסדר היום הציבורי.

שלומי נחומסון: אנחנו כארגון אלמנות ויתומי צה"ל נתמוך במאמצים האלה ככל שנידרש.

שלומי נחומסון: הרבה מהדברים האלה אנחנו רואים גם על יתומי צה"ל, זאת אומרת כל הנושא של העברת נתונים לרשויות החינוך, דיברנו על זה גם במושב הקודם של הוועדה.

שלומי נחומסון: יש המון דברים משיקים, זה נושא שאנחנו רואים עין בעין, הדאגה לילדים שנפגעו מהאובדן הצבאי או הבטחוני, היה לי חשוב להביע את הסולידריות הזו בפני כולכם.

מופיד מרעי: רצית להוסיף משהו?

יובל ליפקין: תודה.

יובל ליפקין: אני מנכ"ל ארגון יד לבנים.

יובל ליפקין: אני מנכ"ל הארגון מספר חודשים ואני חייב לומר לך - - -

מופיד מרעי: זו הזדמנות להגיד לך בהצלחה בתפקיד, יש לך עבודה קשה.

יובל ליפקין: תודה רבה.

יובל ליפקין: אני די בשוק ממה שקורה כאן בוועדה.

יובל ליפקין: באתי לכאן ואני רואה את העיוות ההסטורי המטורף הזה שקיים, ואני כמנכ"ל שצריך לנהל ארגון כשאין לי את שמות החברים ואין לי את הפירוט של החברים, פשוט אין לי כלים.

יובל ליפקין: אין לי את הכלים לנהל את הארגון הזה כשאין לי את הרשימות ואנחנו צריכים לכתת רגליים, לא רק אנחנו.

יובל ליפקין: אנחנו, משרד החינוך, גם משרד הבטחון, זה פשוט מקום שאנחנו לא מסוגלים באמת לעשות את העבודה וכמו שאמר היו"ר שלי בן שם, בסוף בסוף מי שנפגע זה האחים השכולים.

יובל ליפקין: ואתה אדוני היו"ר, אתה גם אח שכול, אתה מכיר את העניין ואתה יודע היטב שאם אנחנו נטפל באחים השכולים כשהם צעירים, משרד הבטחון לא יצטרך לממן פסיכולוגים וטיפולים מונעים בגיל מבוגר.

יובל ליפקין: המטרה שלנו כרגע זה לטפל באחים הצעירים, כמו שאמר אלי בן שם, לתת להם את מה שהמדינה היום לא נותנת ולתת להם את המעטפת ושיכירו בהם ויתנו להם את הדברים שהם צריכים לקבל באופן ישיר, באמצעות ההורים או דרכם, ולא לשכוח.

יובל ליפקין: וכמו שאמרה ח"כ שיר, הם באמת שקופים והמטרה של הבית הזה, בית המחוקקים, זה לתת את התחושה ואת המעמד לעשות את זה, ואני חושב שיש היום לכנסת הנוכחית את הכלים, ואתה מקים את השדולה ורוצה לקדם את המשפחות השכולות פה בישראל ואנחנו מודים לך על כך ואנחנו עומדים לרשותך בכל דבר ועניין.

מופיד מרעי: תודה רבה על הדברים.

מופיד מרעי: עוד משהו אלי בן שם?

מופיד מרעי: לפני הסיכום, אני שמח שגם אלי דבי וגם אלי בן שם עובדים ביחד למען אותה מטרה ואני גם רוצה להגיד שטוב שיד לבנים כארגון יד לבנים, שאגב הוא התחיל כי הוא לא מחויב לטפל באחים שכולים, ומינה מנהל אגף של אחים שכולים והתחיל לארגן את הדברים ובחלק מהדברים הוא גם עבד מהיד לפה, התחיל להתארגן מכלום, ובנה מן אגף שיכול לתת מענה בצורה כזו או אחרת, חציו בכלל עובד מתחושות והחצי השני מנהלים שהארגון עצמו קבע בתוכו.

מופיד מרעי: חברים, נאמרו והונחו כאן הרבה תהיות על השולחן שהסוגייה הזאת צריכה טיפול.

מופיד מרעי: אני אומר לצוות הניהול של הוועדה, בניהול אחד אי אפשר למצות את התהליך הזה כי התהליך הזה הוא ארוך, ובסוף צריכים להגיע ליעד מסוים.

מופיד מרעי: כדי לסכם את הדיון לקראת הדיון הבא, מה אנחנו מחליטים כוועדה?

מופיד מרעי: הוועדה קובעת שהאחים השכולים כרגע הם שקופים בכלל למערכת השיקום וההנצחה.

מופיד מרעי: זה מצב שהוא מקומם, ואסור גם שימשיך להיות כך.

מופיד מרעי: האחים או הטפול באחים, במקרים רבים הם נושאים בנטל בתוך המשפחה, ואני לא ארחיב.

מופיד מרעי: היו לנו הרבה שיחות גם עם אלי בן שם וגם עם אלי דבי, מה עובר על האחים שבסופו של דבר צריכים לטפל בהורים שלהם.

מופיד מרעי: אני אומר לכם שזה נטל לא פשוט ולהרבה אנשים אני אומר, אם בארזים נפלה שלהבת מה יעשו אזובי הקיר.

מופיד מרעי: מה יעשו הורים שהילדים שלהם לא נמצאים בעמדות חזקות.

מופיד מרעי: מה יעשו אחים, ואני מטפל באחים כאלה, שבסופו של דבר מאבדים את ההורים שלהם, הרבה אין להם מה לעשות, והם פונים בצורה קצת אפילו עם רגשי אשם, שאסור שיהיו להם, כדי שנטפל בהם.

מופיד מרעי: לכן אני חושב שהנושא הזה חייב באיזה שהוא מקום להיפתר.

מופיד מרעי: לגבי משרד הבטחון ורשות האוכלוסין, עלה פה ואני מקווה ששומעים אותי.

מופיד מרעי: הוועדה קובעת וקוראת למשרד הבטחון לפנות לרשות האוכלוסין באמצעות טופס א' להעברת המידע, על מנת לקבל את כל הרשומות של האחים השכולים.

מופיד מרעי: מסובך ומורכב, יכול להות שלא תקבלו את הכל, כי גם אני לא יודע אם כולם רשומים, אבל לפחות שיועבר מה שיש.

מופיד מרעי: וזה מה שחשוב.

מופיד מרעי: ברגע שזה קיים, מתחילים לבדוק ומצטרפים.

מופיד מרעי: כשמתחילים לטפל במשהו יכולים להגיע להשלמה, גם אם הרשימה היא 80%, 90%, גם אם היא לא מגיעה ל-100%, היא כן צריכה לעבור על פי דרישה ממשרד הבטחון.

מופיד מרעי: עוד למשרד הבטחון, גם משרד המשפטים וגם ארגון יד לבנים ולמשרד החינוך ולרשויות המקומיות, לנסות למצוא ולאגד מתוך כל הגורמים האלה בסופו של דבר את הנתונים לגבי כולם, כי אם אנחנו נוגעים בכולם, ואני אגיד על זה מילה, בסוף חייב להיות פה צוות שירכז את כל הפעילות ואת כל איסוף הנתונים בין כולם, כי אם לא יהיה צוות או גוף, ואני עוד לא יודע איך נגדיר ונקבע אותו, אבל הגוף הזה חייב להאיץ את התהליך.

מופיד מרעי: מבחינתי ברגע שיש גוף כזה, הוא היעד.

מופיד מרעי: חברים, זו המשימה שלכם, אנחנו תוך חודש-חודשיים צריכים להגיע לכל הנתונים, ולכן תתחילו לעבוד.

מופיד מרעי: בדרך אם יהיו בעיות, שיפנו אלינו, או לכל הגורמים הנוספים.

מופיד מרעי: אנחנו קוראים למשרד המשפטים לבדוק מבחינה משפטית לגבי העברת הנתונים ומה עושים איתם.

מופיד מרעי: שתהיה חוות דעת משפטית מה עושים עם הנתונים.

מופיד מרעי: כי חברים, בסופו של דבר גם נתונים הם לא נחלת כולם.

מופיד מרעי: יש פה את צנעת הפרט, אז אנחנו צריכים ממשרד המשפטים חוות דעת.

נירה לאמעי רכלבסקי: אני הבנתי שבכל הנוגע להעברה לארגון יציג, משרד המשפטים אמר מה לדעתו צריך לעשות.

נירה לאמעי רכלבסקי: זה תיקון קטנטן בחקיקה וצריך רצון טוב מכל המשרדים פשוט להביא אותו.

נירה לאמעי רכלבסקי: אתם יכולים להגיש הצעת חוק פרטית אולי.

נירה לאמעי רכלבסקי: אולי זה קצת יזרז את העניינים.

מופיד מרעי: הוועדה רשמה את דברי נציגת משרד הבטחון לגבי תיקון החקיקה ואני מוסיף לזה גם את דברי נציגת משרד המשפטים, אבל אין ספק שאנחנו פה בבית המחוקקים צריכים עכשיו לשבת אחרי שאספנו חלק מהנתונים, אחרי שידענו, אחרי שיש לנו את המטען שאנחנו באים איתו כדי לבדוק איך אנחנו מתקנים את החקיקה.

מופיד מרעי: בסוף חברים, צריך להיות תיקון חקיקה שכל הגורמים יעבדו על פי תיקון החקיקה ושלא נשב פה ונתחיל להאשים אחד את השני.

מופיד מרעי: לשם זה אנחנו נמצאים כאן.

אלי בן-שם: אני חושב שצריך להגביל בזמן את משרד הבטחון.

אלי בן-שם: היינו בפגישה איתם לפני חצי שנה ולפני שנה ועד היום הם לא העבירו את הטופס והם מושכים את זה ברגליים.

אלי בן-שם: זה מתאים להם.

אלי בן-שם: להגביל אותם שעד הישיבה הבאה הם יעבירו את הטופס.

אלי בן-שם: אפשר בעשר דקות לעשות את זה.

מופיד מרעי: יכול להיות שלא שמעת אותי, אמרתי שאני אישית אטפל בזה ואבדוק את זה אישית במקרה הזה, כמי שקרוב לנושא מכל כיוון.

מופיד מרעי: קרוב למשרד הבטחון וגם קרוב אליכם, אז אני אקח ואבדוק את זה אישית.

מופיד מרעי: הוועדה קוראת לתת סיוע לאחים השכולים בזמן מבחני הבגרות ולא רק.

מופיד מרעי: דיברה כאן נציגת משרד החינוך, זה גם בקליטה, זה גם הילדים היותר קטנים, זה לא רק בבגרות.

מופיד מרעי: עצם העובדה שהם רשומים ויש להם אינדיקציה של אח שכול, צריך לתת סיוע.

מופיד מרעי: אני שמחתי לשמוע ממשרד החינוך שיש צוותים שיושבים על הנושא, הם מטפלים ואפילו פונים לרכזות שלהם אם יש בעיה כזו או אחרת, כי יכולה להיות בעיה שנובעת מאי הסתגלות, מכניסה לפינות שקשה להיכנס אליהן.

מופיד מרעי: לפני בחינות, וגם ביסודי, ילד שנכנס לחשיבה או לאי ריכוז מוחלט בגלל השכול שלו לפני מבחן, מה אנחנו עושים איתו?

מופיד מרעי: איך מטפלים בו?

קריאה: חשוב רק להדגיש שהיידוע כרגע הוא וולונטרי ואמרנו שיש חשיבות שההורים ידעו בכלל שיש מקום כזה בפורטל ההורים שהם יכולים לעדכן בו את הפרט הזה שהילד עבר שכול.

קריאה: חשוב שההורים ידעו שיש בכלל מקום לעדכן.

פרידה שניידרמן: אפשר גם ללכת על נושא של ההקלות?

מופיד מרעי: שניה.

מופיד מרעי: חשוב לנו, אני אומר את זה, המעקב הזה, זה לא בדיוק פיקוח אלא מעקב ברגישות כלפי הילדים האלה, זה כל כך חשוב כי בסוף הילדים יכולים להיות מופנמים וזה יכול להתבטא בדברים אחרים וזה יכול להתבטא בכשל.

מופיד מרעי: יש בתי ספר ומקומות שיודעים לארגן את זה, אני יכול לתת לכם דוגמה מחורפיש, יש לנו את הקהילה היהודית בניו ג'רזי, אנחנו בשיתופי פעולה, עושים ביחד תכנית שנקראת 'פותחים עתיד' ויש שבע אומנות שם שהתפקיד שלהן הוא לזהות מצבים שילד יכול למצוא את עצמו בדרך החוצה ולנשור מבית הספר.

מופיד מרעי: הן עובדות מול ההורים ומול מנהל בית הספר ומול המורים, המחנך, להחזיר אותם למסלול ועובדה שאנחנו מגיעים למצב של כמעט אפס נשירה.

מופיד מרעי: וזה מאוד חשוב.

מופיד מרעי: אפשר גם לארגן את זה בתוך הרשות המקומית, לכן חשובה ההירתמות גם של הרשות המקומית, של משרד החינוך, וזה גם מחזק את החשיבות של הצוות שאני אומר שאנחנו כן צריכים להקים אותו.

מופיד מרעי: הנושא האחרון, גם כלכלה וגם משפטים.

מופיד מרעי: תראו, אני הופתעתי שיום החופש לאח השכול הוא - - -

אלי בן-שם: זה יום בחירה.

אלי בן-שם: יש שלושה ימים בשנה שאפשר.

אלי בן-שם: זה יום בחירה, זה לא יום חופש.

מופיד מרעי: כן.

מופיד מרעי: לא משנה איך תגדיר אותו, בחירה, לא בחירה, חופש לא חופש.

מופיד מרעי: חברים, איפה אנחנו חיים?

מופיד מרעי: הימים האלה צריכים להיות מחוקקים בנוהל אפילו, בנוהל, שהם לא שייכים לסל החופש של העובד.

מופיד מרעי: למה?

מופיד מרעי: כשאח שלו נהרג לא שאלו אותו.

מופיד מרעי: אז אין שום סיבה שנבוא ו"נגנוב" לו שני ימי חופש מימי החופש שלו ונגיד 'אוקיי, זה בגלל שאתה אח שכול'.

מופיד מרעי: להיפך.

מופיד מרעי: צריכים במקרה הזה לתת את ימי החופש האלה מחוץ לכל חישוב ימי החופש.

אלי בן-שם: צריך לעשות שינוי חקיקה.

מופיד מרעי: אם צריך שינוי חקיקה.

מופיד מרעי: נשנה את זה.

מופיד מרעי: אני הראשון שארוץ על שינוי החקיקה כי זה לא הוגן גם.

פרידה שניידרמן: יש בעיה נוספת בזה כי מקומות ציבוריים מקבלים את זה, אבל מקומות פרטיים, הוא אומר 'אתה לא תחליט בשבילי'.

מופיד מרעי: האמת שאני הייתי בשתי תקופות עובד ציבור, הייתי מנהל אגף בטחון בביטוח לאומי, ומנהל אגף ברשות הלאומית לבטיחות בדרכים, תמיד הכירו לי בזה.

פרידה שניידרמן: יש מקומות עבודה שלא.

מופיד מרעי: בתור ראש רשות אתה לא - - -

פרידה שניידרמן: לא, גם בגוף ציבורי הרבה יותר רגישים לזה.

פרידה שניידרמן: בגוף פרטי יש בעיה.

מופיד מרעי: לכן אמרתי על פי חוק.

מופיד מרעי: אבל כנראה שזה על פי נוהל ולא על פי חוק, לכן צריך לחוקק את הנוהל הזה שיהיה חוק ושלא יישאר נוהל, כי נוהל נתון לפרשנות.

פרידה שניידרמן: אפשר ברשותך אם זה נכון להכניס את הנושא של התלמידים בבגרות, שנתיים, שלוש, חמש אחרי האסון, לעשות להם הקלות.

פרידה שניידרמן: תלמידים שהגיעו לבגרות וקרה להם אסון והם לא מצליחים ללמוד, הרי זה לא אותו בית, לפחות לכמה שנים ראשונות לתת להם הקלה בבגרות.

פרידה שניידרמן: אם אפשר לחשוב על זה.

מופיד מרעי: נציגת משרד החינוך נמצאת עוד איתנו?

מופיד מרעי: יוכי בבקשה.

יוכי סימן-טוב: אני חושבת שזה שווה דיון חינוכי.

יוכי סימן-טוב: הייתי בסרט הזה בעצמי, זה שווה דיון חינוכי מעמיק.

מופיד מרעי: אנחנו לקראת סוף הדיון.

יוכי סימן-טוב: כן אבל זה לא, אני לא נותנת תשובה אוטומטית.

מופיד מרעי: לא ביקשתי תשובה גבירתי הנכבדה והמכובדת, ביקשתי שתרשמו את הנקודה הזאת.

מופיד מרעי: יש לזה השלכות.

יוכי סימן-טוב: אני רושמת.

יוכי סימן-טוב: אני יודעת, אני בעצמי חוויתי את זה.

מופיד מרעי: תני לי לסיים את המשפט בבקשה.

מופיד מרעי: אני לא יודע איך אפשר לעזור בציוני בגרות או במבחני בגרות, אם יש מועד א', מועד ב', אבל אני כן חושב שהצוותים שמכינים את התלמידים של המשפחות השכולות לקראת המבחנים צריכים לדעתי לעבוד ביתר שאת, כלומר לתת להם יותר כלים כדי להכין אותם טוב יותר למבחנים ולהיות פשוט במעקב.

מופיד מרעי: איך עושים את זה?

מופיד מרעי: אני מסכים עם הגברת שבסופו של דבר צריך לעשות כאן דיון מעמיק.

מופיד מרעי: זהו חברים.

מופיד מרעי: אני חוזר על מה שאמרתי בתחילה.

מופיד מרעי: תמיד כשהדיון טעון גם רגש וגם שכל באיזה שהוא שלב הוא יכול ללכת גם למקומות אחרים, אז אין ספק שהדיון הזה הוא דיון חשוב.

מופיד מרעי: הדיון הזה הוא הכרחי, לא מעט אנשים ולא מעט אחים שכולים שחיים בתוך המצב הזה ומתפקידנו בסופו של דבר להביא פתרון.

מופיד מרעי: אני מקווה שנגיע לדיון הבא גם עם תובנות שלנו מדיון פנימי, לראות איך אנחנו מקימים צוות כדי לגשר.

מופיד מרעי: אמרתי למשרדים מה צריך לעשות, כל מה שעלה כאן אני מבקש מכולם לקחת ברצינות למען האחים ששכלו את היקר להם למעננו למען זה שאנחנו חיים פה ואנחנו יושבים כאן בזכותם אגב, שלא נשכח את זה.

מופיד מרעי: תודה רבה.