הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 24, פרוטוקול מספר 26, 2021-12-20 13:00

מיכל שיר סגמן: בוקר טוב, אני רוצה להתחיל את ישיבת הוועדה, היום ה- 20 בדצמבר 2021, ט"ז בטבת התשפ"ב.

מיכל שיר סגמן: הנושא היום מחדל התחבורה שפוגע בזכות ילדים לחינוך.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה להגיד שאני קראתי באמת את כל המסמכים ואת ניירות העמדה בנושא, ויהיו כאן שאלות מאוד, מאוד נוקבות למשרדי הממשלה, אז אלה שמאזינים לנו, אנא מכם תשובות מלאות ולא אני כן יודע, אני לא יודע, צריך לבדוק, הנה הזמן שלכם לבדוק ולהגיע לוועדה מראש עם תשובות ופתרונות שאולי כבר הגיתם מאחר וזו לא בעיה חדשה.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה לפתוח בבקשה עם קובי כהן, הנהגת הורים יישובית יוקנעם, דב וייסמן.

תמי ברנע: אני רק אגיד משהו, כולם צריכים להיות עם מסכות, מי שמדבר יכול להיות בלי מסכה, ולהציג את השם ואת התפקיד לטובת הפרוטוקול מי שבזום.

דב ויסמן: דב ויסמן, נציג הנהגת הורים יישובית ביוקנעם עילית, סגן היו"ר בחטיבה ונציג הנהגה ארצית.

מיכל שיר סגמן: בבקשה.

דב ויסמן: יש לקונה קשה מאוד בהתייחסות של המשרדים והם גוררים לעניין גם את השלטון המקומי, הנושא של הסעות התלמידים, שהם נאחזים בפסק דין של בית המשפט העליון משנת 2012.

דב ויסמן: פסק הדין של בית המשפט העליון, התייחס לחובה לממן, הוא לא התייחס לחובה לקיים, זאת אומרת הוא לא ניתן כעתירה לחובה לקיים.

דב ויסמן: יחד עם זאת בית המשפט בהחלטה שלו ציין במפורש כי חלה חובה לקיים, להנגשה של מוסדות החינוך, והיה ומוסדות החינוך לא מונגשים במסגרת אזורי הרישום על פי תקנות לימוד חובה סעיף 7, הרי שעל הרשות לדאוג להנגיש אותם באמצעות תחבורה.

דב ויסמן: אבל, כולם מתעלמים מתקנות התעבורה ומפקודת התעבורה, תקנות התעבורה קובעות במפורש ומצוות כיצד יש להסיע תלמידים לבתי הספר, בין היתר צריך להיות מושב לכל תלמיד עם חגורת בטיחות, האוטובוס צריך להיות מאובזר בפנסי איתות כשהוא עוצר על מנת שנהגים שעוברים לידו ידעו שהוא מוריד ומעלה תלמידים.

דב ויסמן: ועוד כהנה וכהנה כללים שמחויבים בתקנות ובפקודה.

דב ויסמן: התחבורה הציבורית לא מותאמת בשום צורה שהיא לדברים האלה, בתחבורה הציבורית העירונית, התלמידים מוסעים באוטובוסים מונמכי רצפה, האוטובוסים האלה צריכים להיות מונגשים לנכים ולכן אין בהם בכלל מספיק מקומות ישיבה, יש בהם אם אני לא טועה, 34 או 35 מקומות ישיבה, באף אחד ממקומות הישיבה האלה אין חגורות בטיחות.

דב ויסמן: ואז נוצר מצב שמגיע אוטובוס, למשל בחטיבה אצלנו - - -

מיכל שיר סגמן: מה זה אצלנו?

דב ויסמן: ביוקנעם.

דב ויסמן: 300, 400 ילד יוצאים, לפעמים יותר, מגיע לפעמים ל-600 ילד, מגיע קו אוטובוס לאסוף את הילדים האלה, אתה רואה מלא ילדים צובאים על דלתות האוטובוס, נאבקים כדי לנסות לעלות על האוטובוס, נדחסים לאוטובוס סדר גודל של 100 ילדים, כשמותר במקסימום על פי רישיון ההפעלה של חברת התחבורה להעלות 65 ילד.

דב ויסמן: הנהג מעלה יותר ילדים כי הוא מרחם על הילדים שנמצאים שמה והוא לא רוצה להשאיר אותם ללא תחבורה הביתה, ואז הנהג מתחיל בנסיעה ופתאום שלא באשמתו רכב חותך אותו והוא נאלץ לבלום.

דב ויסמן: שוו בנפשכם מה קורה לילדים בתוך האוטובוס, עפים כמו חפצים.

דב ויסמן: לדבר הזה צריכים לשים סוף, ילדים צריכים לנסוע בהתאם לפקודה שחלה על הסעת ילדים והתקנה שחלה על הסעת ילדים.

מיכל שיר סגמן: איך מתאפשר שאוטובוס שלא מותאם לילדים, כלומר גם בלי חגורות בטיחות, חלק מהחוק זה שיהיו חגורות בטיחות, איך מאפשרים לכזה רכב בכלל לאסוף?

דב ויסמן: כי שולחים את הילדים לנסוע בתחבורה הציבורית, לא מקיימים הסעות תלמידים יעודיות.

מיכל שיר סגמן: לא, יש הסעות ילדים יעודיות עד גיל מסוים ומגיל מסוים.

מיכל שיר סגמן: .

דב ויסמן: אין.

דב ויסמן: רק במועצות האזוריות.

דב ויסמן: במועצות המקומיות ובערים אין הסעות תלמידים יעודיות.

דב ויסמן: אלא אם כן יש דוגמא יוצאת דופן וזאת רמת גן, ששמה העירייה מממנת מכיסה בחינם לכל תלמידי העיר ולצוותי ההוראה הסעות כאלה, רמת גן היא לא דוגמא, היא עיר עשירה, לא כל עיר יכולה להרשות לעצמה הוצאה תקציבית כזאת.

דב ויסמן: משרדי הממשלה מתעלמים מהדבר הזה, ומשרד החינוך באופן עקבי מתנער מהחובה שלו, לדאוג לכך שחוק חינוך חובה ותקנות חינוך חובה ייושמו הלכה למעשה.

דב ויסמן: הוא מטיל את האשמה פעם אחת על משרד התחבורה, פעם אחת על הרשות המקומית.

דב ויסמן: בואו חבר'ה, הם לא אשמים, אתם הגוף במדינה, אתם המשרד שאחראי על החינוך, לא משרד התחבורה, אז הלקונה הזאת חייבת לבוא ליידי סיום.

דב ויסמן: אנחנו בהנהגת ההורים ניסחנו מסמך עמדה, הוא מפרט, אנחנו סקרנו את התקנות, סקרנו את החוקים, סקרנו את המצב בשטח, סקרנו אחר כך מסקנות שעולות מהדברים ואת העמדות שלנו.

דב ויסמן: כשאנחנו אומרים פעם אחת חייבים לחדול מהדבר הזה שמסיעים את הילדים שלא כחוק, פעם שנייה צריך לתקן את התקנות ואת הפקודה, כך שיתאפשר מימון של המדינה.

דב ויסמן: המדינה צריכה לדעת שהיא לא יכולה להשיט את הדבר הזה רק על הרשויות המקומיות.

דב ויסמן: כן הרשות המקומית צריכה לשאת בנטל.

מיכל שיר סגמן: אתה מדבר בעצם על חוזר המנכ"ל אני מבינה, כשאתה מדבר על תקנות, אתה מדבר בעצם על חוזר המנכ"ל של משרד החינוך שלא עודכן משנת 2012?

דב ויסמן: כן, אבל חוזר מנכ"ל, הבעיה היא, גם בית המשפט התייחס לזה, חוזר מנכ"ל הוא בגדר נוהל פנימי של המשרד, הוא לא דבר חוק, הוא לא דבר דין.

תמי ברנע: אז על איזה תקנות?

דב ויסמן: אני מדבר על תקנות לימוד חובה שמגדירות את אזורי הרישום ושמהן נגזר חובת ההנגשה.

מופיד מרעי: של משרד החינוך?

דב ויסמן: כן, תקנות לימוד חובה זה בתחום האחריות של משרד החינוך.

דב ויסמן: צריך לבצע שם תיקון של אזורי הרישום, אני לא אומר שילדים לא צריכים ללכת ברגל, ילדים צריכים ללכת ברגל לבתי הספר אבל בגדר הסביר.

דב ויסמן: התקנות האלו לא לוקחות בחשבון דיפרנציאציה בין ישובים שונים, מתאר גיאוגרפי שונה בין היישובים, תנאי אקלים שונים בין יישובים.

דב ויסמן: צריך לעשות רביזיה, התקנות האלו הן משנת 1948 חברים.

מיכל שיר סגמן: יש לי שאלה, בפועל לדבריך 34 ילדים להיכנס לכזה אוטובוס?

דב ויסמן: לא יהיה להם חגורות בטיחות.

מיכל שיר סגמן: בפועל כמה נכנסים?

דב ויסמן: מגיע ל- 100, 90.

מיכל שיר סגמן: 100?

מיכל שיר סגמן: 100 באוטובוס שמותר ל- 34 וגם הוא בלי חגורות בטיחות?

דב ויסמן: כן, שהוא כל כך עמוס, שהילדים נשענים על הדלתות שלו.

דב ויסמן: עכשיו זה לא קורה רק ביוקנעם, שלא תבינו אותי לא נכון, זה קורה בגבעתיים, זה קורה ברמת השרון, זה קורה ברעננה, זה קורה באשדוד, זה קורה בתל אביב.

מופיד מרעי: איפה זה לא קורה?

דב ויסמן: במועצות האזוריות זה לא קיים, במועצות האזוריות יש להם.

מיכל שיר סגמן: במהלך הקורונה כשצמצמו את התחבורה הציבורית, משהו שם השתפר או צומצם בעקבות תקנות קורונה לפחות?

דב ויסמן: אנחנו השבתנו פעם אחת את החטיבה, בקורונה.

קובי כהן: בגלל הריחוק החברתי, שלא אפשר מספר גבוה של ילדים באוטובוס.

דב ויסמן: ולא היה להם איך לנסוע, פשוט מאוד לא היה איך לנסוע, הילדים עמדו בתחנות ולא היה להם איך לנסוע.

דב ויסמן: העירייה אז באה ופתרה, עזרה לנו לפתור את הבעיה הנקודתית הזאת בזמן הקורונה, יאמר לזכות ראש העיר, אבל זה פתרון נקודתי לאותה נקודת זמן, הוא לא פתרון רוחבי.

דב ויסמן: צריך פה פתרון רוחבי, אי אפשר כל פעם לבוא, להתקשר לראש העיר אני צריך פה עכשיו אוטובוס, זה לא עובד ככה, הפתרון צריך להיות פתרון רוחבי שהמדינה מייצרת אותו, ולא יכול כל רשות להמציא את הדרגה מחדש אצלו ברשות.

דב ויסמן: צריכה להיות פה חשיבה שתייצר פתרון מערכתי כולל לכלל הרשויות, כי הבעיה היא לא נקודתית, היא לא רק יוקנעם.

מיכל שיר סגמן: קובי.

מיכל שיר סגמן: יוליה את רוצה גם לדבר?

מוניק קונפינו: אני מוניק, אני מנכ"לית העירייה.

קובי כהן: צהרים טובים, שמי קובי כהן, אני יו"ר בהנהגת ההורים בחטיבה באורט יוקנעם.

קובי כהן: אצלנו בחטיבה יש כ- 1000 תלמידים, 650 בבית ספר אחד ועוד 350 בבית ספר אחר.

קובי כהן: אני אתן לכם דוגמא ללקונה שאני לא בטוח שמשרד החינוך נתן עליה את הדעת, שרת החינוך, ד"ר יפעת שאשא ביטון, קיצרה את ימי הלימוד בשבוע לחמישה ימים בעל יסודיים, בעבר התלמידים האלו למדו בימי שישי, עכשיו מה עשו?

קובי כהן: צעד מבורך, נתנו לתלמידים ללמוד חמישה ימים בשבוע, אבל ביום חמישי, בעצם בכל מהלך השבוע הם מסיימים בשעה 15:30.

קובי כהן: ואז נוצר מצב שיש פקק.

קובי כהן: דמיינים בנפשך בערך 1,000 תלמידים, מתוכם 600 או 500 תלמידים יוצאים ב- 15:30 יחד, איזה כוח של אוטובוסים צריך כדי להסיע אותם הביתה.

קובי כהן: עכשיו מה קורה?

קובי כהן: יש בסך הכל ביוקנעם שלושה אוטובוסים שעוברים בשעה, כלומר בפעימה בן שלוש לארבע ונניח שהם מגיעים ריקים, 65 מקומות ישיבה כפול 3 אנחנו מגיעים ל- 200 נוסעים.

קובי כהן: בפועל אני יכול להגיד לכם שהונצח מצב שהורים, אני כהורה לוקח את הילדים שלי בבוקר לבית הספר, אני מגיע לעבודה, מדברים על פריון, שרת התחבורה מתראיינת ומדברת על פריון, בואו נעודד נסיעה באוטובוסים, בואו נשחרר את הפקקים, בכדי שהורים יוכלו להגיע לעבודה, יהיה לנו פריון יותר גבוה.

קובי כהן: עכשיו בתוכנית החומש כמו שאתם מכירים, השקיעו הרבה מאוד כסף, נדמה לי מיליארדים של שקלים בכדי לתגבר באוטובוסים, בפועל אין גם שום פריון, אנחנו מגיעים לעבודה בשעה 09:00 בגלל המצב הזה, וגם בתחילת היום לילדים אין איך להגיע לבית הספר.

קובי כהן: אני רוצה להגיד לך, שבתור השופר של ההורים, ההורים יש לנו בין 4,000 ל- 4,500 תלמידים ביוקנעם, אני יכול להגיד לך שאנחנו בהנהגה, גם של החטיבה אבל גם בהנהגה היישובית, מקבלים מאות אם לא יותר תלונות, ההורים אומרים דחילאק, תעשו משהו.

קובי כהן: איך יכול להיות שהמדינה כותבת חוק על איך להסיע תלמידים מצד אחד ובצד השני רומסת אותו בעצמה ולא מקיימת אותו.

מיכל שיר סגמן: כל מה שקשור לילדים במדינת ישראל, זה לא דבר חדש וגם לא הדבר היחיד.

קובי כהן: דב כרגע סקר את תקנות התעבורה שמגדירות איך להסיע תלמידים, המדינה רשמה את החוק הזה, היא חוקקה אותו, בא משרד החינוך.

קובי כהן: .

מיכל שיר סגמן: אני אגיד לך את מה שאני אומרת בכל אחת מהוועדות, אגב בלי קשר לנושא, זה לא אישי.

מיכל שיר סגמן: ילדי ישראל מופקרים.

קובי כהן: את צודקת, לא רציתי להתבטא במילה הגסה הזאת אבל ככה אנחנו מרגישים.

קובי כהן: פנינו לד"ר אורנה שמחון, מנהלת מחוז צפון, אולי חמש או שש מכתבים, התשובה הלקונית, ואני אומר לך אני לפעמים קורא את התשובה ואני כולי מתגרד.

קובי כהן: התשובה הלקונית שאנחנו מקבלים, היא מפנה אותנו לתקנות ב- 2012 שנכתבו, האחריות על ביצוע ההסעות וארגונן, חלה על הרשות המקומית, אנא פנה לראש העיר או אנא פנה לרשות המקומית.

קובי כהן: תגידי לי את, הרשות המקומית יכולה להתמודד עם 4,500 תלמידים להסיע אותם הביתה כשאין אוטובוסים, כשאין לה כלים?

קובי כהן: אין אפשרות.

קובי כהן: מי שצריך לאכוף את זה, זה משרד החינוך.

קובי כהן: הוא יישם את חוק חינוך חובה, הוא צריך לדאוג שהתלמידים יגיעו ב- 08:00 לכיתות ויבצעו מבחנים, ויגיעו בזמן, וילמדו ויחזרו בזמן סביר הביתה, היום אין את זה.

מיכל שיר סגמן: בוא אני אגיד לך מה לא קרה, בטח שלא בשנים האחרונות, ואני מאוד מקווה שכשנגיע לתשובת משרדי הממשלה יפתיעו אותי לטובה, אני מאוד מקווה, אבל מה שקרה זה דבר כזה, משרד התחבורה לא ישב עם משרד החינוך, שלא ישבו עם המרכז לשלטון מקומי, הם לא עשו איזה שולחן עגול, הם לא פתחו את הנושא, כדי לדבר כולם ביחד, כדי להציף את הנושא ולמצוא לו אגב פתרון.

מיכל שיר סגמן: אני די בטוחה שהיגיון בריא יוכל למצוא פתרון, כזה או אחר או אפילו פתרון גשר, זה משהו והלוואי שאני אופתע לטובה, אני מסתכלת על הזום כי אני יודעת שעוד מעט הם יעלו שם, סביר להניח שלא קרה.

קובי כהן: יש פתרון מידי, כמו שאתם יודעים עכשיו השמים סגורים, אין תיירות פנים בישראל, יש מאות אוטובוסים של תיירים, אוטובוסים בין עירוניים, שעומדים כמו רוחות רפאים.

קובי כהן: יש נהגים שאין להם עבודה, אתם מכירים מה קורה בעולם התעופה ועולם התיירות.

קובי כהן: אוטובוסים עומדים, תקשיבו את האבסורד, אוטובוסים עומדים, נהגים מקבלים חל"ת, כי אין להם עבודה להסיע תיירים, אבל הילדים סובלים, נחבלים בתחבורה הציבורית כי אין מענה, המשרדים לא יושבים ביניהם ופותרים את הבעיה.

קובי כהן: עכשיו אני חייב להגיד שיש שרת תחבורה לדעתי טובה מאוד, היא כן קשובה, היא כרגע, דב לא הזכיר את זה.

מיכל שיר סגמן: היא יכולה להיות קשובה, אם היא לא יושבת עם המרכז לשלטון מקומי ויחד עם משרד החינוך, הקשב לא עוזר במקרה הזה.

קובי כהן: אחת הבעיות כשישבנו עם ראש העיר, נדמה לי בשבוע שעבר ישבנו עם ראש העיר, שבאמת עושה עבודה נהדרת, והוא קשוב לנו והדלת אצלו פתוחה, אנחנו לפחות אחת לשבוע נפגשים עם ראש העיר בעניין הזה, ומנסים כל פעם להעלות מהאוב איזה שהוא פתרון יצירתי, פעם זה לדבר עם המנהלות שיוציאו את התלמידים לפני.

מיכל שיר סגמן: כמה תלמידים אושפזו בעקבות פגיעה?

קובי כהן: ברוך השם לא, אבל נחבלו.

קובי כהן: אני יכול לספר לך על סיפור למשל, מה שדב ציין, הנהג סטה ממסלולו כי מישהו חתך אותו, הילדה עפה ונחבלה ברגל, האמא בגלל שהיא לא ידעה שהיא צריכה ללכת לביטוחים וכו' פשוט הילדה ישבה בבית, עם רגל חבולה.

קובי כהן: עוד הורה שדיבר על איזה שהוא ילד שנקע את הרגל, ילדים חוטפים ילקוטים בפנים, כמו שדב אמר לך, כמו שדב אמר לך, תדחסי עכשיו 100 ילדים בעמידה, הילקוט אחד של השני כמעט בפנים.

מיכל שיר סגמן: איזה גילאים הילדים שעומדים באוטובוס?

קובי כהן: תראי אני הולך איתך בכל הרמות, בכל הגילאים, מכיתה א' עד כיתה יב', כאשר הילדים הרכים סובלים.

מיכל שיר סגמן: כיתה א' נוסעים יחד עם חטיבה ו-י"ב?

קובי כהן: לא, לא, ביוקנעם, תיכף מוניק מנכ"לית העיר תסקור מה יש, ביוקנעם יש לנו קווים ייעודיים שגם איתם יש בעיה, יש קווים ייעודיים שממתינים לתלמידים, לפחות בבית ספר אחד או שניים שממתינים לתלמידים בשעה אחת.

מוניק קונפינו: שזה ייחודי ביוקנעם, אנחנו נלחמנו על זה כדי לשמור על זה, בדיוק באותה סוגייה שאת אמרת, ילדים עד גיל מסוים כן לתת להם את ההסעות הייעודיות.

קובי כהן: איפה הלקונה כאן?

קובי כהן: שהילדים האלה בכיתה א', ב', ג' שעולים לאוטובוס, אין שמה מלווה, דמייני בנפשך שעולה פדופיל, לא בתחנה של בית הספר, זה אוטובוס שבסוף עושה קו בכל העיר.

קובי כהן: יכול לעלות איזה שהוא פדופיל בתחנה כלשהי ולחכות לילד, ובהסעות של כיתות א', ב', ג' צריך להיות מלווה, זה בדיוק מה שדב דיבר, הסעות תלמידים.

קובי כהן: הסעת תלמידים מדברת על 55 מקומות ישיבה.

מיכל שיר סגמן: הסעת תלמידים עוברת בכל העיר ואוספת נוסעים רגילים?

דב ויסמן: זה לא הסעת תלמידים, זה קווי תלמידים.

מיכל שיר סגמן: כן, רגע שנייה, בבקשה ניתן למנכ"לית העיר רגע לדבר והיא תענה על זה, יש לנו עוד דוברים.

מופיד מרעי: לא בלבלת פה במשהו מה רצית להגיד?

דב ויסמן: זאת לא הסעת תלמידים, אלו קווי תלמידים של תחבורה ציבורית, זה אוטובוסים ציבוריים.

דב ויסמן: כל נוסע שרוצה לעלות על האוטובוס הזה, רשאי לשלם ולעלות.

מופיד מרעי: אתה מוכן לענות לי לשאלה?

מופיד מרעי: שאלתי אם זה הסעה של העירייה או קו אוטובוס רגיל, כי אם זה קו אוטובוס רגיל זה כבר לא באחריות בכלל.

דב ויסמן: זה קו אוטובוס רגיל שיוצא מבית הספר היסודי.

מופיד מרעי: ואתה אומר שהילדים עולים עליו כדי להגיע לבית ספר?

דב ויסמן: הוא יוצא מבית הספר, התחנה הראשונה שלו היא בבתי הספר היסודיים, הוא יוצא שמה, הוא מוגדר על ידי משרד התחבורה כקווי תלמידים, במכרזים שהמכרז מפרסם זה מוגדר כקווי תלמידים.

דב ויסמן: יחד עם זאת, כל אזרח שרוצה לעלות על האוטובוס הזה, הוא רשאי לעלות.

מיכל שיר סגמן: זו בעיה בפני עצמה.

מופיד מרעי: אני ממש לא הבנתי עכשיו, אתה אומר שמשרד התחבורה מפרסם קו הסעות לתלמידים בתוך העיר?

דב ויסמן: לא.

מופיד מרעי: מה לא, זה מה שאתה אמרת.

דב ויסמן: עוד פעם, זה לא הסעת תלמידים.

מופיד מרעי: אולי אני אגיד כמה מילים לפני?

מיכל שיר סגמן: בבקשה.

מופיד מרעי: קודם כל אני ראש רשות לשעבר וגם ראש פורום ראשי רשויות של הדרוזים והצ'רקסיים, ועסקתי עם הסוגייה הזאת.

מופיד מרעי: ואני מסכים אתכם שראש העיר מתעסק עם זה או ראש הראשות מתעסק עם זה כל הזמן, והבעיה היא בעיה כואבת, והבעיה היא בעיה מערכתית.

מופיד מרעי: ה- יו"ר אמרה, כל עוד ואנחנו לא יושבים, לא רוצה להגיד שולחן עגול, אם לא יהיה צוות שיקבל אחריות על מה שקשור, בכל משימה אגב, לא יכול להיות שמכרז החינוך להסעת הילדים.

מופיד מרעי: מי שמוציא את המכרז להסעת הילדים זה הרשות המקומית, והרשות המקומית היא זאת שצריכה לפקח ולא בטוח שיש לה גם את היכולת לפקח, ואז נותנים בסופו של דבר לאחראי על הבטיחות בדרך כלל, בוא אתה תפקח עכשיו על ההסעות של הילדים.

מופיד מרעי: גם לא לוקחים בתקנות את הטופוגרפיה, דין יוקנעם זה לא כדין נהריה ודין נהריה זה לא כדין חורפיש.

מוניק קונפינו: זו נקודה חשובה מאוד.

מופיד מרעי: כשעומר שמחון בא לבקר אצלי בחורפיש, אמרתי לו אוקי, מה זה שני ק"מ?

מופיד מרעי: אצלך זה מישור, עכשיו מה קורה גברתי היו"ר?

מופיד מרעי: זה לא רק מרחק, היום אנחנו מכבידים על התלמיד בכיתה א', בכיתה ב', בכיתה ג', בתיק ענק של ספרים, התיק שוקל יותר מהילד, ואם הוא עולה בעליה בכלל הוא יכול להתהפך לאחור.

מופיד מרעי: הנושא מאוד מאוד מורכב, היו הרבה צעקות או טענות, העלנו בזמנו את הנושא.

מיכל שיר סגמן: עדיין יש, יש ראשי רשויות שמפגינים להם מתחת לבית עד היום, אתם פה יוקנעם, אבל יש עוד ערים חוץ מיוקנעם שיתכן שהרשויות פחות חשובות עם פחות כלים.

תמי ברנע: אנחנו הזמנו את כפר סבא, חיפה, תל אביב.

מופיד מרעי: אנחנו מדברים מערכתי על כל הארץ, לא רק על יוקנעם, כרגע יוקנעם מציגים את זה.

מופיד מרעי: באמת כמו שנאמר כאן, אולי במועצות האזוריות הנושא הוא קצת יותר מאורגן, קצת יותר מסודר, ואני מכיר ויודע ששם באמת קצת יותר מסודר.

מופיד מרעי: גברתי היו"ר, אם לא יהיה גוף שיידע לקבל את ההחלטות תחת קורת גג אחת, בסוף ההסעות של כל התלמידים, גם בתיכון יוצאים מאיפה?

מופיד מרעי: מהרשות המקומית.

מופיד מרעי: משרד החינוך מוציא את התקנות שלו, הרשות המקומית מוציאה את המכרזים להסעות, משרד החינוך לא יכול להוציא מכרז לכל הארץ להסעות?

מופיד מרעי: זה בלתי אפשרי, הוא לא יכול לשלוט, למרות שאני אישית בתפיסה אזורית, אני גם הייתי שייך לאשכול גליל מערבי, חשבתי בכלל שלכל ההסעות ייצא מכרז של האשכול, של האזור ואז יוכל לשאת את התלמידים, דין מועצה אזורית כדין מועצה מקומית כדין עירייה, כי יש את כולם באותו אשכול.

מופיד מרעי: אני לא יודע אם נצליח להגיע לשם, בגוף הזה חייב להיות גם פיקוח, לא יכול להיות שילדים, כמו שנאמר כאן בכיתה א', ב' ג', אני מדבר על ילדים באמת בגיל צעיר עולים לאוטובוס בלי פיקוח.

מיכל שיר סגמן: בפיקוח, 36 מקומות על 100 ילדים שנדחסים בעמידה.

מופיד מרעי: באחד הדיונים פה אמרתי מקרה שהיה אצלנו, דווקא עם חינוך מיוחד במקרה הזה שצריך מלווה, ויש מלווה בחינוך מיוחד כל הזמן, אז גם לגילאים כאלה צריך להיות מלווה.

מופיד מרעי: לכן אני אומר, בואו גם אתם לא לערבב, אני לא הייתי מקבל בכלל את הטיעון שיש תחבורה ציבורית, משרד התחבורה, אני לא יודע מי הוציא את המכרז, ויש הסעה של ילדים שהיא לא בשליטה, לא בשליטה של הרשות ולא בשליטה של משרד החינוך, ולא בשליטה של הקב"ט.

מופיד מרעי: זה ציבורי, לכן הייתי ממליץ ואומר, דבר כזה, אני לא הייתי מאשר לילדים שלי כראש עיר שיסעו בהסעות כאלה כי הן לא מפוקחות על ידי, והפיקוח פה הוא מאוד, מאוד חשוב.

מיכל שיר סגמן: רגע, היא עוד לא קיבלה את רשות הדיבור, זה לא דיון אישי ויש כאן עוד דוברים שמחכים יפה לתורם אז בבקשה.

מוניק קונפינו: מוניק קונפינו, מנכ"לית עיריית יוקנעם.

מוניק קונפינו: אני רוצה להתייחס לשתי סוגיות, ואני חושבת שהדיון הזה בוועדה לזכויות הילד יש לו משמעות, את גם פתחת ונגעת בכמה נושאים.

מוניק קונפינו: עד שלא יתייחסו להסעות ילדים בדיוק כמו שהוא דיבר.

מיכל שיר סגמן: עד שלא יתייחסו לילדים.

מוניק קונפינו: לילדים, אני מסכימה, קשה לי האמירה הזו, אבל אני אומרת, עד שלא יתייחסו להסעות תלמידים ואת יודעת מה, בגילאים של א' עד ג', כהסעות יעודיות, הסוגייה הזאת לא תיפתר.

מוניק קונפינו: כמו שאת רואה, יש לי הנהגת הורים מאוד, מאוד דעתנית, ואני באה גם ממקום של הנהגות הורים, אנחנו קשובים ואנחנו נותנים להם מענה 24/7 לא כקלישאה.

מיכל שיר סגמן: אתם.

מיכל שיר סגמן: מצד שני יש כאן רשויות שלא הגיעו לדיון הזה בכלל, למרות שהם הוזמנו.

מוניק קונפינו: כן, אבל מה שחשוב לי כן לציין כי הוא נגע כאן, כל ההסעות שהמכרזים יוצאים על ידינו, וזו סוגייה שהיא מאוד משמעותית, יש פיקוח שלנו, יש מלווה שאנחנו משלמים כרשות, גם אם משרד החינוך לא מאשר לי להעלות מלווה מסיבה כזו או אחרת, בכספי הרשות אנחנו מממנים, אנחנו מממנים חינוך מיוחד גם כשמשרד החינוך לא מאשר, אנחנו מממנים הסעות חוץ למשל לבית ספר ממלכתי דתי, כי אין לנו בתוך הרשות, 50% מתקציב העירייה הולך לחינוך.

מוניק קונפינו: זו סוגייה אחת.

מוניק קונפינו: הסוגייה השנייה זה שהסעות התלמידים בבתי הספר היסודיים, אנחנו ניסינו, אני מסכימה זה לא הסעה פרטית, זה תחבורה ציבורית.

מוניק קונפינו: ניסינו לשמר את זה, כשההסעה מתחילה מפתח בית הספר, זה נותן לנו שבעה בתי ספר יסודיים בסוף הלימודים, אוטובוסים מתייצבים שם לפי כמות הילדים ולפי מערכת השעות, שם אין בעיה, הנהגת ההורים יכולה להגיד כך או אחרת, שם אין את הבעיה.

מוניק קונפינו: איפה הבעיה התחילה להתעורר?

מוניק קונפינו: כשפתחנו שתי חטיבות, חטיבה אחת צומחת ועוד חטיבה, שבסה"כ יש לנו ביישוב, סה"כ 5,500 תלמידים, בחטיבות יש כ- 2,000 תלמידים, כ- 40% זה המסה העיקרית.

מוניק קונפינו: עשינו רה ארגון לפני שנתיים עם משרד התחבורה, אנחנו ממתינים לפעימה, זאת אומרת ברגע שתקציב המדינה יעבור ואנחנו נקבל את הפעימה השנייה, יתווספו לנו כמות של אוטובוסים, עוד לא קיבלנו ואני קוראת כאן אולי בעזרתך אם תוכלי לקדם את הנושא הזה.

מוניק קונפינו: אנחנו הראשונים לקבל מספר אוטובוסים גדול ולהכפיל.

מיכל שיר סגמן: יכול להיות שהקצו להם את זה ל- 2022.

מוניק קונפינו: הבטיחו לנו שזה ייכנס לתוקפו בספטמבר, עם פתיחת הלימודים בספטמבר תשפ"ב, ועד אז עשינו מספר דברים, יש לנו ראש רשות 32 שנה, מצחיק שאני באה לכנסת כדי לבוא ולדבר על איזו שהיא בעיה שיש ביוקנעם, תמיד אנחנו מסבירים איך אנחנו התפתחנו מעיירת פיתוח לעיר מובילה.

מוניק קונפינו: יש לנו ראש רשות, עשינו מהלכים, לקחנו קווים, לקחנו איזו שהיא אחריות והסטנו קווים, הסטנו קווים בין השעות 13:00 ל- 16:00 ועמדנו אל מול התושבים שלנו ואמרנו להם אפרופו, קודם כל הילדים.

מופיד מרעי: אתם מצליחים לעשות את זה?

מוניק קונפינו: עמדנו ועמדנו בגבורה, הנהגת ההורים אמרו איך תעמדו.

מיכל שיר סגמן: כן, אבל אני חייבת לקטוע אותך ולשם שינוי אני באמת חושבת שזה פעם ראשונה בוועדה שזה קורה, אני מאוד נהנית לשמוע רשות מקומית שעושה כל כך הרבה דברים גם למען התושבים ובטח שלמען הילדים, אבל לצערי אני אומרת את זה, הטוב שאתם עושים הוא לא מדגם מייצג, ושם הוועדה הוא לא יוקנעם, אלא מחדל תחבורה שפוגע בזכויות ילדים.

מוניק קונפינו: אני באתי בכובע של יוקנעם.

מיכל שיר סגמן: אני אומרת, ולכן אני נהנית לשמוע את דברייך ואני שמחה לשמוע שיש רשות מקומית שעושה את הדברים.

מיכל שיר סגמן: ועם זאת, מקומות אחרים בארץ יותר מידי מקומות בארץ, יש ממש סכנת נפשות של ילדים שנדחסים אל תוך אוטובוסים כמו שק תפוחי אדמה, אני לא מדברת על התאונות שעלולות להתרחש, אני לא מדברת על הפגיעות הגופניות על ידי בלימה, וילדים שכבר רגילים כי זו חוויה יום יומית להיזרק לתוך שמשה של רכב.

מיכל שיר סגמן: אני לא מדברת על המחנק העצום, אני לא מתחילה לדבר על משבר הקורונה, אני כן אומר שזה מתחיל להישמע כמו אסון מירון, שעד שלא חלילה יקרה משהו גדול, כנראה שאף אחד פה במדינה לא יירגע, ואז משרדי הממשלה ימהרו לשבת ביחד, אבל לא לפני שהם ימשיכו לזרוק אחריות אחד מהשני כי זה לא סקסי.

מיכל שיר סגמן: אז אני אומרת כבר עכשיו, כדאי למשרדי הממשלה לייצר שיח כבר בשלב הזה, לפני אסון מירון 2 חס וחלילה, וכבר מהיום להתחיל למצוא פתרונות משותפים לפני שנגיע לאסון, כי אז הם כבר יעמדו בסיטואציה אחרת.

מיכל שיר סגמן: וזה מה שנקרא שבנס ובהשגחה עליונה לא קרה עד היום, מה גם שאנחנו נמצאים היום בקורונה, ואי אפשר לדחוס כל כך הרבה אנשים באוטובוס אחד.

מופיד מרעי: לפני כחודשיים, בכניסה המזרחית לחורפיש, אם אתם זוכרים את התאונה עם האוטובוס, הוא הסיע ילדים, מי שנהרג זה המשפחה עם המונית, אבל תארו לעצמכם שאוטובוס כזה מתדרדר לתהום, מלא ילדים, לא בטוחים.

מוניק קונפינו: אם תצליחי באמת לעזור לנו, עשיו אני מדברת ברמה הארצית, אני מתחברת למה שאת אמרת, להחזיר את ההסעות הייעודיות של מכיתה א' עד כיתה ג', את יודעת מה לא ד', ואז התחבורה הציבורית תתפנה לילדים היותר גדולים, אנחנו נוכל להסתדר עם זה.

מוניק קונפינו: זאת אומרת, אני חושבת שכל ראש רשות מקומית ידע לעשות יחד עם הזכיין שלו באותו אזור, נוכל לעשות עבודה, זה יהיה מאוד משמעותי.

מיכל שיר סגמן: תיכף נשמע את משרדי הממשלה ונציע את זה.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה בבקשה להעלות את ירון חן, הנהגת הורים ארצית, לאחריו יער אמיר, מנכ"ל פורום חברות התחבורה הציבוריות והפרטיות.

מיכל שיר סגמן: בבקשה.

מיכל שיר סגמן: ירון חן לא נמצא?

מיכל שיר סגמן: בסדר מנסים להשיג אותו.

מיכל שיר סגמן: יער אמיר נמצא איתנו?

מיכל שיר סגמן: יער בבקשה ושלום לחבר הכנסת עלי סלאלחה.

יער אמיר: שלום לכולם, אני רוצה דבר ראשון לברך על הדיון החשוב הזה.

יער אמיר: אני מנכ"ל פורום חברות התחבורה הציבוריות הפרטיות, ואני מייצג תשעה מפעילים שמפעילים שירותי תחבורה ציבורית, בין היתר חברות סופרבוס, מטרופולין, אפיקים, נתיב אקספרס ונוספות.

יער אמיר: הנקודה החשובה לצורך הדיון הזה, שבשורה התחתונה משרד התחבורה מנחה את מפעילי התחבורה הציבורית להפעיל שירותי תחבורה ציבורית מה שנקרה קווי תלמידים, מבחינת השעות, התדירות, הזמנים, סוג האוטובוס וכן הלאה.

יער אמיר: למפעילי התחבורה הציבורית אין שום יכולת לשנות או להשפיע על זמני הנסיעה של האוטובוסים, הם כפופים לכל ההנחיות הרגולטוריות, בין היתר הנחיות של כמות הנוסעים באוטובוס והנחיות אחרות ולכן יש פה בעיה מאוד קשה במתן מענה לצרכים של התלמידים.

יער אמיר: כאשר יש תחילת וסיום שעות פעילות של מוסדות החינוך, ויש מאות ולפעמים גם אלפי תלמידים שרוצים לעלות לאוטובוס כדי להגיע ללימודים או לחזור הביתה, אוטובוס אחד, שניים או שלושה, לא יכולים לתת מענה לכולם וצריך לייצר פתרון מערכתי, שלם, ארצי לכל הנושא הזה של הסעות תלמידים למוסדות חינוך.

יער אמיר: בשורה התחתונה זו הנקודה, אני אשמח להשיב עוד על שאלות או להצטרף בהמשך הדיון אם יתעוררו עוד נושאים נוספים שיצטרכו את התייחסותי.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה יער.

מיכל שיר סגמן: תיכף המועצה הלאומית לשלום הילד ליאורה אלטמן ואז נעבור למשרדי הממשלה.

מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת סלאלחה, אתה רוצה עכשיו לדבר?

עלי סלאלחה: לא, אני אשמע קודם.

מיכל שיר סגמן: תשמע קודם, בסדר גמור.

מיכל שיר סגמן: המועצה הלאומית לשלום הילד ליאורה איתנו?

מיכל שיר סגמן: ליאורה לא נמצאת איתנו, בסדר.

מיכל שיר סגמן: אני מבינה שגם מועצת התלמידים לא איתנו, אני פשוט נורא אוהבת לתת להם לדבר, הם אלה שסובלים בסוף אבל הם גם לא איתנו היום.

מיכל שיר סגמן: בוא נפתח במשרד החינוך, שמעון אבני מנהל אגף הסעות, בבקשה.

שמעון אבני: שמעון אבני, מנהל אגף הסעות במשרד החינוך מזה שש שנים.

מיכל שיר סגמן: במשרד החינוך?

שמעון אבני: במשרד החינוך כן.

שמעון אבני: הסוגייה הזאת היא סוגייה שדנו בה רבות, אני אישית השתתפתי במספר דיונים בכנסת, סוגייה קשה, בעייתית שבאמת מצריכה גיוס של מספר משרדי ממשלה כדי לפתור אותה.

שמעון אבני: אני רק אומר, שילדי מדינת ישראל לצורך העניין, מרבית ילדי מדינת ישראל נוסעים בתחבורה ציבורית, כולל אגב תלמידים בחינוך מיוחד שנוסעים בתחבורה ציבורית.

שמעון אבני: כשאנחנו מדברים על קווי הסעות בוקר, או קווי הסעות תלמידים, אנחנו מדברים על קווי הסעות של תחבורה ציבורית, על הקווים האלה יכולים לעלות גם אנשים שנוסעים לעבודה.

מיכל שיר סגמן: כלומר ילדים שעולים בבית הספר בכיתה א' ונוסעים לבית הספר לביתם או בחזרה, גם אין מספיק מקומות ישיבה, אז הם עומדים ונדחסים 36 מקומות על 100 ילדים שנדחסים לתוך אוטובוס, גם על כל זה אוטובוס שמפוצץ בילדים, מאפשרים לאנשים אחרים לעלות למעלה.

מיכל שיר סגמן: כלומר הבטיחות פה היא לא מבחינת התחבורה והבטחון בנסיעה, אלא גם לא ביטחון אישי, אני מבינה נכון את דבריך?

שמעון אבני: הילד הזה גם נוסע אחר הצהריים לחוג, הילד הזה נוסע להורים שלו, הילד הזה נוסע לעוד פעילויות, זה לא שונה מזה שהוא נוסע בבוקר.

מיכל שיר סגמן: על פי חוק הוא לא מחויב להגיע לבית הספר, סליחה, תן לי תשובה שהיא טובה ולא תשובה של מריחה.

מיכל שיר סגמן: בוא נתחיל מהתחלה.

מיכל שיר סגמן: הילד מחויב להגיע לבית הספר והוא לא מחויב להגיע לחוג, הוא כן מחויב להגיע לבית הספר והוא מחויב להגיע לבית הספר בבטחה הלוך ושוב, זה הסיפור.

מיכל שיר סגמן: מה זה מחויב להגיע, הוא גם מחויב להגיע לסבתא שלו אבל אז ההורים לוקחים על זה אחריות.

שמעון אבני: אבל התאונה יכולה לקרות לו גם כשהוא נוסע לחוג ולא רק לבית הספר.

שמעון אבני: אם תתנו לי להשלים רגע את הסקירה, אז יהיה יותר קל לכולם כי יש לי כמה דברים שאני רוצה להגיד ואני מבין שאין הרבה זמן.

שמעון אבני: אז אמרתי שמרבית התלמידים נוסעים, מדובר על קווי אוטובוס שהם לא הסעות שהמשרד ממן, אגב המשרד מממן הסעות או מטפל בהסעות רק בחינוך המיוחד, שם יש חובה להסיע ילדים בהסעות מאורגנות, שם יש חובה להציב מלווים ובחינוך הרגיל זה לא מוסדר ברמה הזו, זה לא שאי אפשר לסדר את זה, תיכף אני אגיד איזה פתרון לדעתי צריך לתת.

שמעון אבני: קווי האוטובוס האלה של הבוקר - - -

מיכל שיר סגמן: סליחה שאני קוטעת אותך, אבל חוזר מנכ"ל משנת 2012 הוא עדיין קיים, אמנם לא מעודכן אבל קיים.

מיכל שיר סגמן: "אוכלוסיית התלמידים הזכאים להשתתפות המשרד בהסעה: א' תלמידים בגיל חובה ובחינוך הרגיל.

מיכל שיר סגמן: בית משפט עליון קבע, כי הזכות לחינוך חינם אינה כוללת את הזכות למימון הסעה לבית הספר, עם זאת המשרד משתתף בהוצאת הסעה לגני חובה ולבתי ספר רשמיים בלבד, מכיתה א' עד כיתה י' ועד בכלל".

שמעון אבני: מה הבעיה עם זה?

שמעון אבני: זה מתממש.

מיכל שיר סגמן: אין בעיה.

שמעון אבני: כל מה שקראת עכשיו מתממש.

מיכל שיר סגמן: השאלה היא איך מתממש?

קובי כהן: לא מתממש.

שמעון אבני: אנחנו משתתפים בעלות של תלמידים זכאים על פי קריטריונים שנקבעו, אפשר שחוזר המנכ"ל, אפשר לבוא בטענות ולסדר את זה, בסוף זה סוגיות של תקציב ולכן לדעתי בוועדה, אני כבר אקפוץ לסיכום.

שמעון אבני: אני רק אגיד לפני זה, משרד החינוך לא יכול להחליף את הרשויות המקומיות בכל מה שקשור למכרזים, לתפעול של הסעות, לבקרה על הסעות.

שמעון אבני: אנחנו לא יכולים, אני עם ששת האנשים שלי, לא יכול לעשות בקרה על 250 רשויות במדינת ישראל שמוציאות מכרזים, אני עושה כמובן בקרות וביקורות ואנחנו מטפלים בדברים שאנחנו מוצאים, אבל בסדר גודל כזה אנחנו לא נוכל, אנחנו כמשרד חינוך לא נוכל להפעיל מכרזים.

מיכל שיר סגמן: שמעון אתה שומע אותי?

שמעון אבני: שומע.

מיכל שיר סגמן: במהלך שש שנותיך במשרד החינוך, ולאור העובדה שזוהי אינה בעיה חדשה, מקסימום בעיה שהתעצמה, ומאחר והילדים שלומדים הם כן תחת אחריות משרד החינוך, האם לאור העובדה שאתה יודע שיש בעיה, ובוא נאמר שזה לא באחריותך, למרות שיש כאן חוקים שאומרים אחרת, אבל בוא רגע נגיד שזה לא באחריותך, אבל אתה כן יודע שיש בעיה.

מיכל שיר סגמן: האם, ואם כן אז מתי ישבו משרד החינוך, כלומר אתה, עם נציג משרד התחבורה, עם נציג המרכז לשלטון מקומי ואולי גם עם נציג האוצר, אני מניחה שהוא היה יכול להיות רלוונטי לסיפור, אולי רפרנט כל שהוא, מתי ישבתם ואמרתם יש פה בעיה, בוא נשב ביחד וננסה לפתור אותה?

שמעון אבני: אנחנו לא ישבנו, אנחנו פנינו, אנחנו רוצים לשבת.

מיכל שיר סגמן: מתי פניתם?

שמעון אבני: אני אשלח לך מכתבים, עכשיו בקורונה, עכשיו לפני חצי שנה, יש מכתב שלי ששלחתי למשרד התחבורה, בעקבות פניות של הורים, של רשויות שמבקשים את קווי הבוקר האלה, על מנת להסיע תלמידים, להגדיל את מספר קווי הבוקר האלה, משרד התחבורה טוען שיש לו חוות דעת משפטית, עוד פעם, אני לא ראיתי אותה מעולם, אבל שיש לו חוות דעת משפטית, שאין זה באחריותו ושהוא לא צריך להסיע תלמידים, שזה אחריות של משרד החינוך.

שמעון אבני: אז אתם מבינים, אני לא יודע מה זה אחריות של משרד החינוך להסיע תלמידים.

שמעון אבני: אנחנו בסוף לא מקיימים מכרזים.

מיכל שיר סגמן: ואתה אומר שזה בעיה של מי?

מיכל שיר סגמן: שלהם או של העיריות?

שמעון אבני: אני אומר שזה גם בעיה שלי בסדר?

שמעון אבני: אני לא מתנער מזה שאני צריך לטפל בזה, אבל אם אני לא אזכה לשיתוף פעולה כפי שזה היה עד היום, אני מוכן שתקום וועדה משותפת, של אוצר, תחבורה, חינוך, מרכז השלטון המקומי, ונשב שם ונטכס עצה, זה יעלה כנראה הרבה כסף, אבל אני לא נציגו של האוצר, יבוא האוצר ויגיד מה צריך לעשות.

שמעון אבני: אגב, אני אומר לכם היום, שאנחנו לחינוך המיוחד לא מצליחים להביא מלווים, אז אם אתם רוצים להביא עכשיו עוד, לא יודע לא ספרתי, 1000 מלווים לתלמידים בחינוך רגיל, אז כנראה זה משהו שלא יכול לקרות פשוט.

שמעון אבני: אבל אני אומר שוב, אני מוכן שתקום וועדה שאני אנהל אותה, שמשרד התחבורה ינהל אותה, שאנחנו נשתתף ותוך פרק זמן של שלושה חודשים, יחד עם השלטון המקומי נביא הצעה לפתרון.

שמעון אבני: אנחנו בעד להסיע את הילדים, שלא תטעו, אנחנו חושבים שזה, נכון, שזה חשוב, שזה ראוי.

מיכל שיר סגמן: ממתי הבעיה הזאת קיימת?

שמעון אבני: שנים.

מיכל שיר סגמן: אני שמחה שאולי בעתיד אתם תשבו ביחד.

מיכל שיר סגמן: שמעון תודה תישאר איתנו, אני עוברת למשרד התחבורה.

מיכל שיר סגמן: יוקנעם אתם מקסימים, אתם נהדרים, שמענו אתכם, אולי בסוף הדיון אם יישאר זמן אני אתן לכם לדבר שוב.

מיכל שיר סגמן: נועה אבירם, מנהלת אגף בכיר תחבורה ציבורית, משרד התחבורה בבקשה.

נועה אבירם: שלום, צהרים טובים, אני רוצה קודם כל באמת להודות על קיומו של הדיון החשוב מאוד הזה.

מיכל שיר סגמן: הוא נעשה כי אתם לא ישבתם לדון ביניכם.

נועה אבירם: אז אני תיכף ארחיב על מה שנעשה, ואצלנו לפחות נעשה רבות בנושא.

נועה אבירם: קודם כל אני רוצה להבחין בין מה שאנחנו מדברים על קווי תחבורה ציבורית לבין הסעות לתלמידים.

נועה אבירם: קווי תחבורה ציבורית, כמובן שזה נאמר כאן גם קודם, הם פתוחים לכל גם על פי הפקודה ועל פי התקנות, כל נוסע שמעוניין לעלות על הקו שעוצר בתחנה על קו תחבורה ציבורית הפועל מרישיון, רשאי וצריך לאפשר לו לעלות, אין פה איזה שהיא אבחנה, תלמיד, לא תלמיד, האבחנה הזו לא קיימת.

מיכל שיר סגמן: בעצם לא מדובר על הסעות ילדים, אנחנו בעצם מדברים על תחבורה ציבורית, שבמקרה האוטובוס הוסט ונמצא בקרבה לבית ספר, ואז בגלל שהוא קרוב אל אותו מוסד חינוכי אז עולים עליו גם תלמידים?

נועה אבירם: תוכנן ככה שהוא ידע לתת מענה לאותו מוקד ביקוש של בית ספר, אבל כן זה קו תחבורה ציבורית כמו קו 5 בתל אביב.

מיכל שיר סגמן: האם במדינת ישראל יש דבר כזה שקוראים לו הסעות תלמידים?

נועה אבירם: הסעות תלמידים קיימות בפקודה, בפקודת התעבורה והן מתייחסות לזה שהנוסעים, התלמידים חייבים לשבת, חייבת להתאפשר להם חגירה, מה שכמובן לא קיים בקווים העירוניים שלא בנויים לזה ושצריכים להתאים לתקנות היבשות.

מיכל שיר סגמן: כמה הסעות ילדים על פי החוק, שהם חייבים לשבת חגורים וכו' כמו שאנחנו מכירים, כמה כאלה קיימים?

נועה אבירם: הסעות תלמידים זה כמו שאמרתי זה לא תחבורה ציבורית, זה לא ברישיון של תחבורה ציבורית, אנחנו כן הרגולטור של חברות ההיסעים, אבל מה שזה אומר שאנחנו רגולטור, שאנחנו נותנים להם את הרישיון להפעיל רכב היסעים, האם המסיעים עובדים למפעלי ים המלח או תלמידים לבתי ספר, זה כבר לפי התקשרויות שיש להם, וכן צוין הנושא פה של חוות הדעת המשפטית שבידי, של הלשכה המשפטית של משרד התחבורה שמתייחסת על חובה שחלה הן על משרד החינוך והן על הרשות המקומית, להביא את התלמידים אל בתי הספר.

נועה אבירם: אז אני אומרת, אנחנו עשינו ונמשיך להפעיל קווים עירוניים לאותם מוקדי ביקוש, וגם בהחלט אנחנו צריכים להמשיך ולתגבר אותם ולאפשר נסיעה טובה, נוחה ובטוחה לכלל הנוסעים, אבל זה לא היה וזה לא יהיה הסעות תלמידים, זה לא מאפשר את אותם כללים שקבועים בפקודה, שמחויבים להיות לתלמידים שנוסעים לבתי הספר.

נועה אבירם: אלו שני נושאים שונים, זה לא תחבורה ציבורית.

נועה אבירם: כן אנחנו יכולים להגיד, הנושא הזה לא נעלם מעיננו, ואנחנו בטח לא חושבים שנכון להתחמק או לגלגל את התלמידים ואת ההורים מבין משרדי הממשלה.

מיכל שיר סגמן: הרגע גלגלת, משרד החינוך אמר זה לא אני זה התחבורה, אתם התחבורה אומרים זה לא אני זה החינוך, עכשיו בוא נראה מתי יתחילו להאשים את מרכז השלטון המקומי, אני מחכה.

נועה אבירם: רגע, אני רוצה ברשותך חברת הכנסת, אני רק רוצה להשלים מה כן נעשה, נעשית אצלנו כבר תקופה, זה בהיקף מאוד, מאוד גדול, עבודת מיפוי של כלל השירותים, שירותי ההיסעים שניתנים היום לתלמידים, הן אם זה בקווי תחבורה ציבורית, קווים שסמוכים לבתי ספר, והן אם זה באמצעות האוטובוסים הצהובים של המועצות האזוריות, וכל מיני הסדרים אחרים שקיימים.

מיכל שיר סגמן: אבל איך אתם עושים את המיפוי הזה אם אתם לא מדברים עם משרד החינוך?

מיכל שיר סגמן: מאיפה יש לך את הנתונים על ילדי ישראל אם אף פעם לא הרמתם טלפון למשרד החינוך לשבת איתם ולשאול אותם את השאלות האלה?

נועה אבירם: אז זה לא מדויק, ואני חייבת גם לומר, אני לא חושבת שיש פה איזה שהוא מקום לגלגל אשמה כמו שאמרתי, אבל אני לא מכירה שמשרד החינוך בא ואמר, אני רוצה לעשות עוד הסעות תלמידים, רק תנו לי את המיפוי, אנחנו בהחלט מנסים לדבר עם משרד החינוך, וגם דרך אגב עם משרד האוצר, וגם בימים האלה שאנחנו מקדמים החלטות ממשלה שנוגעות לעולם של פקקים.

מיכל שיר סגמן: אני שוב חוזרת, אמרתם שאתם עושים מיפוי, מאיפה יש לכם את הנתונים למיפוי?

נועה אבירם: עברנו רשות, רשות, כל רשות מקומית עברנו ואספנו מידע ברשויות המקומיות.

מיכל שיר סגמן: דילגתם מעל משרד החינוך, חבל, משרד החינוך היה יכול פשוט לפתור לך הרבה מאוד מהבעיות.

נועה אבירם: ניסינו גם עם משרד החינוך.

מיכל שיר סגמן: תשובה כיפית לקבל מהמשרד.

נועה אבירם: אבל אני אגיד שבשורה התחתונה, יש מידע, ויש תוכניות עבודה, ואנחנו גם כן בתהליכים מול משרד האוצר, ברור שהמדינה צריכה לפתור את זה בשולחן אחד, ויחד עם זאת חשוב כן לעמוד על ההבדלים של בין תחבורה ציבורית לבין היסעים לתלמידים.

נועה אבירם: תחבורה ציבורית לא מאפשרת את אותן חובות שכרוכות בהסעת התלמידים, וכמו שאמרתי קודם לכן, הסעת תלמידים היא באחריות משרד החינוך והרשות המקומית.

מיכל שיר סגמן: אבל את יודעת, בסוף יש עניין תקציבי, בסוף הם לא עושים את זה כדי לגלגל ילדים שיהיה לכם ברור, הם עושים את זה כדי לגלגל את הכסף, זה בסוף העניין, זאת הסיבה שאף אחד לא מוכן לקחת על זה באמת אחריות, כי בסוף זה כסף.

מיכל שיר סגמן: משרד החינוך לא רוצה לבוא ולהגיד אני רק שם את התקציבים על זה, משרד התחבורה בא ואומר, אבל רגע זה באחריות משרד החינוך או באחריות המועצות המקומיות, שהם יממנו את זה, מה אתם רוצים ממני וככה זה נראה.

מיכל שיר סגמן: יש לך עוד משהו להוסיף?

מיכל שיר סגמן: תישארי על הקו אנחנו עוד בדיון.

נועה אבירם: כן, אני רק רוצה לשוב ולחדד, שמעבר לסיפור הכספי, ששוב אני אומרת, בתחבורה הציבורית אנחנו לא יודעים לתת את המענה החוקי.

נועה אבירם: אם אתם אומרים לנו, תפעילו את ההסעות לבתי הספר בתחבורה הציבורית העירונית, זה פשוט לא תואם את החובות שבפקודה ובתקנות.

מיכל שיר סגמן: אני אגיד לך מה היה קורה, מאחר ובתקופת הקורונה, הרבה מאוד מנהגי ההיסעים, במיוחד בכל הנוגע לתיירות, שווקו, משוועים לעזרה, במקום להזרים להם מענקים, אפשר פשוט לעשות להם הסטה, תעברו להסעות תלמידים.

נועה אבירם: קודם כל, הם הופעלו במאות, במאות בתחבורה הציבורית.

נועה אבירם: ושוב אני חוזרת ואומרת, אנחנו מחויבים לתקנות הנגישות, לא ניתן להפעיל קו תחבורה ציבורית ברכב בן עירוני בעיר, בשירות העירוני, זה לא מאפשר לאנשים עם מוגבלות להשתמש ככל שהם מעוניינים בתחבורה הציבורית.

מיכל שיר סגמן: לא דיברתי על אנשים עם מוגבלות כרגע עדיין.

נועה אבירם: לא, אני אומרת שהתחבורה הציבורית פתוחה לכל.

מיכל שיר סגמן: במקום לדחוס ילד בכיתה א' שיעמוד עם עוד 100 אנשים באוטובוס שבכלל לא בנוי לתקן של 100 אנשים, ושהוא יזרק לתוך החלונות כל יום, וזה הפך להיות סוג של הרגל, אפשר פשוט לקחת את כל מוניות השירות או ההסעות האלה ששווקו חיים בתקופת הקורונה במיוחד.

מיכל שיר סגמן: אבל כל הדברים האלה דורשים בסה"כ דבר אחד, שתשבו יחד, תשבו יחד.

נועה אבירם: אני חייבת להעיר, גברתי, בהיבט הזה שוב, חברות ההיסעים יכולות לפעול מול כל חוזה, מול כל מעסיק, ואין שום בעיה שרשות, שבית ספר ייקחו ויפעילו אותם, אין לזה שום קשר לתחבורה הציבורית.

קובי כהן: איך הם ייגבו כסף?

קובי כהן: ראש העיר יביא אוטובוס, יש לו 5000 תלמידים, איך הוא יגיד למי לעלות ולמי לא לעלות?

מיכל שיר סגמן: תודה רבה לך.

מיכל שיר סגמן: ענת לובזנס, סגנית סמנכ"ל היחידה הכלכלית, מרכז השלטון המקומי.

ענת לובזנס: נעים מאוד, לובזנס.

ענת לובזנס: אני רק רוצה להעיר פה כמה נקודות מצד השלטון המקומי, שבאמת גם אנחנו דנים בסוגייה הזאת הלוך ושוב לא מעט פעמים.

ענת לובזנס: מה שעומד בפתח הרשויות זה באמת איך להסיע את התלמידים, או איך לעמוד בחובות ההסעה, כשהן מסיעות הן נתונות למכרזים, עלויות מאוד גבוהות, משרד החינוך משתתף בדרך כלל ב- 40% או 50% בלבד מעלות ההסעה, בסך כל הרשויות זה מאמיר למאות מיליונים בשנה, יש הרבה מאוד תשומות כדי לנהל את זה, שמעון צודק, בשישה אנשים אי אפשר לנהל מערך של הסעות תלמידים לכל מדינת ישראל, ואנחנו נרצה לשבת בשולחן עגול כזה ולנהל דיון על איך מנהלים מערך כזה.

מיכל שיר סגמן: אבל אתם רוצים, אבל למה למען השם במשך עשור כמעט אף אחד לא עשה את זה?

מיכל שיר סגמן: למה צריך להגיע לוועדה לזכות הילד כדי להגיד לי שאתם רוצים?

מיכל שיר סגמן: אתם יכולים לעשות, פשוט תעשו.

ענת לובזנס: לא עושים את זה אני מצטערת, אני לא יודעת מאיפה הנתונים של הנהגת ההורים ביוקנעם שטענו שכמעט באף רשות זה לא קורה, אבל בהרבה רשויות מקומיות כן מפעילים הסעות לפי מה שהם מחויבים: בראשון לציון, ברחובות, בבאר שבע, בעוד הרבה רשויות מקומיות שהן לא מועצות אזוריות.

ענת לובזנס: היום חלק מהקושי בלהפעיל בנוסף, את מי שכרגע איננו זכאי לפי חוזר מנכ"ל, זאת אומרת מי שמרוחק פחות משלושה קילומטר מבין הספר שלו, או בילדים קטנים יותר פחות משני קילומטר, זו סוגייה כמובן כמו שאת אמרת לפני, של עלויות, ואם הרשות צריכה לשאת ב- 50% שמאמיר למיליון ועשרות מיליונים בשנה לכל קו כזה, היא לא מסוגלת.

מיכל שיר סגמן: ולמי הרמתם את הדגל האדום הזה?

ענת לובזנס: אנחנו בדיונים עם משרד החינוך על זה, שלחנו לקרן טרנר עוד שנדמה לי כשישבה במשרד התחבורה איזה פנייה, פנינו גם ב- 2020 בתקופת הקורונה בדיוק את ההצעה שעלתה פה בוועדה, להשתמש באותם אוטובוסים של הסעות תיירים לצורך הסעת תלמידים בהסעות מאורגנות.

ענת לובזנס: הבעיה ידועה מזה זמן רב.

מיכל שיר סגמן: היא ידועה לכם?

מיכל שיר סגמן: היא ידועה להרבה אנשים.

ענת לובזנס: היא ידועה לכולם.

מיכל שיר סגמן: זה כאילו, וזה לא אישית נגדך, אני כמובן שאת מבצעת את עבודתך נאמנה.

מיכל שיר סגמן: אבל זה כאילו, צריך לרשום מודעה למשרדי הממשלה, דרושה גננת, שתושיב את כל משרדי הממשלה והשלטון המקומי ותגיד להם, חבר'ה אתם יודעים שיש בעיה?

מיכל שיר סגמן: כולם יהנהנו בראש, אז פשוט תושיב אותם, שידברו אחד עם השני, ידסקסו קצת ויפתרו את הבעיה, כמו שאנשים בוגרים עושים, כמו שעושים בחברות פרטיות, כמו שעושים בכל משהו שרוצים להצליח ולפתור בעיות.

מיכל שיר סגמן: אני, מהתשובה שלך, ומהתשובה של משרד החינוך, ומהתשובה של משרד התחבורה, מבינה שכולם מבינים שיש בעיה, ואף אחד לא באמת מעונין לפתור אותה.

מיכל שיר סגמן: למה?

מיכל שיר סגמן: כי כל אחד פוחד משני דברים, פעם אחת שייקחו ממנו כסף, ופעם שנייה שיגידו לו, אה אתה רוצה ליזום את זה, זה אומר שזה באשמתך.

מיכל שיר סגמן: כלומר אף אחד גם לא רוצה את האחריות לעצמו.

מיכל שיר סגמן: עכשיו מי נפגע בסיטואציה הזאת?

מיכל שיר סגמן: הילדים שדחוסים בתוך אוטובוסים, לא חגורים, עומדים, נזרקים על השמשות, נופלים אחד על השני, עומדים בגשם בסופות במשך שעות, לא שעות.

עלי סלאלחה: אל תשכחי את התיק הכבד שהוא נושא על הגב.

מיכל שיר סגמן: והתיק הכבד, אבל אתה יודע מה חבר הכנסת סלאלחה, אתה יודע מה ההבדל בין הדיון היום לבין הדיון בעוד מספר חודשים חלילה וחס?

מיכל שיר סגמן: זה שהדיון הזה בא ואומר, חבר'ה אנחנו לפני אסון מירון שמתקרב אלינו, שועט לעברנו, חיי ילדים בסכנה, עומדים בחנק, צפופים 100 איש, ילדים בתוך אוטובוס שמתאים ל- 30 איש למען השם, בתקופת קורונה, עם 400 הרוגים בתאונות דרכים בשנה במדינת ישראל, עוד מישהו מעז לעלות ילדים לא חגורים לאוטובוס, מזל שיש אכיפה על רכבים פרטיים.

מיכל שיר סגמן: אבל הם בינתיים אומרים, רגע זה לא אני זה הוא, כן נכון צריך לשבת, צריך לשבת זה חשוב, צריך לשבת, אלה התשובות שאני מקבלת מכם, ואני לא מדברת רק אלייך, אני מדברת למשרד החינוך, אני מדברת למשרד התחבורה.

מיכל שיר סגמן: יש לכם מזל אחד, שהדיון הזה קורה היום ולא אחרי האסון, כי אחרת התשובות שלכם היו מביאות אתכם למקום הרבה יותר גרוע, אבל אתם יודעים מה?

מיכל שיר סגמן: זה כבר היה דמעות לשווא כי היו ילדים מתים, וזה היה על הכתפיים שלכם, וזה היה אחריות של השלטון המקומי, וזאת הייתה אחריות של משרד התחבורה, וזאת הייתה אחריות של משרד החינוך.

מיכל שיר סגמן: אז תתעוררו לפני התאונה, תתעוררו לפני האסון, ואם אתם צריכים גננת אני אהיה הגננת, שבו ביחד ותפתרו את העניין הזה, שבו ביחד, זה מה שאתם צריכים?

מיכל שיר סגמן: שהגוף שמפקח על הממשלה, יבוא ויגיד לכם, שבו ביחד חברים, תפתרו את הדבר הזה?

מיכל שיר סגמן: גם משרד התחבורה, גם משרד החינוך, גם השלטון המקומי, התשובות שלכם מביישות בעיקר את הילדים ואת ההורים שלהם.

עלי סלאלחה: להם גם יש ילדים.

מיכל שיר סגמן: שבו יחד ותסגרו את הנושא הזה, זה לא קשה, יש אתגרים הרבה יותר משמעותיים במדינה הזאת, מאשר למצוא אוטובוס שלוקח ילדים בצורה בטוחה, בושה וחרפה.

מיכל שיר סגמן: סליחה חבר הכנסת סלאלחה.

עלי סלאלחה: גם להם יש ילדים שנוסעים באוטובוסים באותו מצב שאת דיברת עליו, אז מה הבעיה, הילד שלך הוא חשוב, גם של אחרים הילד הוא כן חשוב, כל ילד הוא חשוב, אנחנו צריכים באמת לקחת את הדברים ברצינות, ובאמת לעשות מעשה.

עלי סלאלחה: תשבו ביחד, תקבלו החלטות, תיקחו את ההורים שיושבים פה בחשבון, בסה"כ רוצים לדאוג לשלומם של הילדים, ייסעו בבוקר, יחזרו אחרי הצהריים, שלמים ובמצב טוב, זה מה שרוצים.

מיכל שיר סגמן: אבל הם לא תחת אחריות של אף אחד.

מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת סלאלחה, אני אומרת את זה בכל דיון ואני אמשיך לומר את זה.

מיכל שיר סגמן: חיי ילדי ישראל הם הפקר בכל תחום, לא רק בתחום ההסעות, בכל תחום שהוועדה הזו לא שמה עליה את היד, יש בריחת אחריות של משרדי הממשלה, יש חוסר תקשורת משווע של משרדי הממשלה, זאת לא התנהלות.

מיכל שיר סגמן: אין אימא ואבא לילדי ישראל בשום תחום שהוא, במקרה הזה זה כבר דיני נפשות, זה דיני נפשות ואלה התשובות שאנחנו מקבלים.

מיכל שיר סגמן: אני פונה עכשיו לכל משרדי הממשלה ואני רוצה לדעת דבר אחד, כמה פניות, כמה תלונות הוגשו אליכם בשנה האחרונה?

מיכל שיר סגמן: אני לא הולכת שש שנים אחורה, אני לא הולכת עשר שנים אחורה, בשנה האחרונה יש לכם תשובה?

מיכל שיר סגמן: כמה תלונות?

מיכל שיר סגמן: מישהו שם לב להורים שפונים ומגישים תלונות?

מיכל שיר סגמן: האם משרד החינוך רושם את התלונות מההורים?

מיכל שיר סגמן: האם משרד התחבורה רושם את התלונות שהגיעו?

מיכל שיר סגמן: האם אתם בשלטון המקומי רושמים, יש רישום מסודר של כמות התלונות בנושא הזה על ידי הורים ואנשים שמנסים לנפנף לכם את הדגל האדום ולהגיד לכם, הלו יש לנו פה בעיה, או שגם את זה אין?

מיכל שיר סגמן: כל פעם שאני מבקשת נתונים ממשרדי הממשלה, פשוט כל פעם אומרים לי שאין, אני מניחה שזאת תהיה אותה התשובה לכן אני שואלת, אני רוצה תשובה, אני פשוט מצטערת לומר שכנראה אני שואלת שוב שאלה רטורית.

מיכל שיר סגמן: אני חוזרת למשרד החינוך, אני מבקשת תשובה, לאחר מכן אני מבקשת תשובה ממשרד התחבורה והשלטון המקומי אני גם ממך מבקשת תשובה, כמה תלונות הוגשו בשנה האחרונה בנושא הזה?

מיכל שיר סגמן: משרד החינוך, שמעון בבקשה.

שמעון אבני: אין לי את הנתון כרגע ביד, אבל אני יכול תוך שבוע להעביר אותו לוועדה, אנחנו רושמים, אנחנו מבצעים מעקב על תלונות.

מיכל שיר סגמן: אז למה שבוע?

שמעון אבני: כי אני צריך לאסוף.

שמעון אבני: יומיים.

מיכל שיר סגמן: תודה, עד יום רביעי הוועדה מבקשת את הנתוון הזה.

מיכל שיר סגמן: בבקשה משרד התחבורה.

עלי סלאלחה: אולי תבקשי את המכתבים ואת התלונות מוועדי ההורים.

מיכל שיר סגמן: בבקשה משרד התחבורה אותה שאלה.

נועה אבירם: אז אין לי את המספרים לפני, אבל כמובן שאני אוכל להעביר אותם, אנחנו לא עושים עליהם מעקב, אנחנו בוחנים כל תלונה וכל פנייה, נותנים מענה בכל מקום שמדובר כמו שאמרתי על תחבורה ציבורית.

מיכל שיר סגמן: את יכולה לשלוח לי את מספר הפניות?

נועה אבירם: איפה שאפשר תקבלו את הנתונים המדויקים והמלאים ביום רביעי.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: המרכז לשלטון מקומי, אותה שאלה.

ענת לובזנס: אמרתי שאני גם אעביר את התשובה עד יום רביעי.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: יש עוד מישהו שרוצה עכשיו להביע?

מיכל שיר סגמן: קובי פה כבר ממש בהמתנה, אין לי לב להגיד לו לא לדבר עכשיו.

קובי כהן: אני אומר לך, אני נמצא בכובע של ההנהגה הארצית, יש לנו קבוצה שנקראת צוות הסעות תלמידים בהנהגת מרום שיף, שהוא כרגע בטיסה חזרה לישראל, הוא לא בארץ ולכן הוא גם לא הגיע לדיון, אנחנו בעצם מייצגים גם אותו.

קובי כהן: אני אומר לך, על המכתב שכתבנו אתמול נייר עמדה, יש שם 10 או 11 רשויות, אני אומר לך, אני שומע את הבעיות של הרשויות האחרות, כולל תל אביב-יפו שזו רשות מאוד גדולה, מחריד, פשוט מחריד.

קובי כהן: כמות התקלות והתלונות, אני כבר חושב, תראי, אם אתה פונה לגוף והוא לא עונה לך, מה הסבירות שתפנה אליו עוד פעם?

קובי כהן: היא אפסית.

קובי כהן: אני לגברת נועה אבירם ממשרד התחבורה פניתי, הם מכותבים לכל המיילים, אנחנו שלחנו להם קרוב ל- 20 מיילים עם סרטונים, ביקשנו שיתחקרו, קיבלנו תשובה לקונית אחת פשוטה שאומרת, חברים אנחנו לא אחראים, האחריות היא על הרשות המקומית, אנא פנו אליהם, יש לי את המכתב כאן.

קובי כהן: אני פשוט, אני אומר לך, אני שומע את זה ואני נחרד, איך הם אומרים שהם מתייחסים לכל תלונה?

קובי כהן: הפונה מקבל תשובה, אנחנו לא מקבלים תשובות, אנחנו מכודררים, אני ההורה, צריך להפסיד יום עבודה, לקחת יום חופש, לבוא לוועדה כאן בהתנדבות, לא משלמים לי שכר, בכדי להיות השופר של ההורים, ואני אומר לך, זה פשוט מחדל מארץ המחדלים.

קובי כהן: אני פשוט לא מאמין איך במדינת ישראל עדיין צריך את הגננת, ופנינו אלייך חברת הכנסת מיכל שיר שאת תהיי הגננת.

קובי כהן: אני כרגע מבקש ממך באמת, להקים וועדה, וועדה ממשלתית, בראשות וועדת זכויות הילד, שהיא ממוקדת לנושא הזה, ולעשות כאן דיוני מעקב אחת לחודש, ולקבל נתונים ולראות איך העסק הזה מתקדם.

קובי כהן: ולגבי משרד החינוך, שמעון אבני.

קובי כהן: שמעון אבני מקבל תקציב של 60 מיליארד שקל, התקציב השני בגודלו במדינת ישראל, איך יכול להיות שנושא כזה חשוב מוזנח עם שישה עובדים?

קובי כהן: איך יכול להיות?

קובי כהן: 60 מיליארד שקל, עם מערך היסעים של תלמידים, של שני מיליון תלמידים עם שישה עובדים, איפה המנכ"ל?

קובי כהן: איפה השרה?

קובי כהן: למה השרה לא מתייצבת כאן?

קובי כהן: למה היא לא נותנת תשובות?

קובי כהן: סליחה אני מתנצל, התשובות האלה לקוניות, זה לא תשובות בעינינו, אנחנו חוזרים עכשיו ליוקנעם עם אותה בעיה, אין פתרון.

קובי כהן: מה אני אגיד לאימא שאני מסתכל עליה מחר בבוקר והבן שלה מאחר למבחן ולא יכול להגיע לבית הספר?

קובי כהן: או שהאימא בשעה 15:30 הבן שלה לא יכול לנסוע הביתה והוא נרטב בתחנה שעה וחצי, מה אני אענה לה?

קובי כהן: תגידי לי מה אני אענה לה?

מיכל שיר סגמן: קובי תודה.

מיכל שיר סגמן: קודם כל אני חושבת שאנחנו צריכים להודות כל יום שאנחנו לא מדינה של 300 מיליון אלא רק של 10 מיליון כי אחרת כנראה בכלל המערכות כאן.

מיכל שיר סגמן: ..

מיכל שיר סגמן: דבר שני אני אגיד משהו ששוב אני חוזרת ואני אומרת אותו בכל וועדה, אין קשר לאיזה משרד ממשלתי, ואני אומרת את זה בצער, ו/או באיזה נושא אנחנו דנים.

מיכל שיר סגמן: התשובות הן אותן תשובות, אין גורם מתכלל, אין שיח בין משרדי, ילדים נופלים בין הכיסאות, פה פשוט זה של האוטובוס אז זה ברור איפה הם לפחות נופלים.

מיכל שיר סגמן: נופלים בין הכיסאות, ילדים נפגעים, ילדים לא מקבלים את הטיפול הראוי בכל תחום ותחום.

מיכל שיר סגמן: זה לא אישי, זה פשוט מחדל של כלל ממשלות ישראל לדורותיהן, אנחנו פה כדי לשים לזה סוף, פה בוועדה.

מיכל שיר סגמן: לכן אני אומרת, יצירת שיח בין משרדי, זה אחד הדברים שהכי חסרים פה במדינה, במיוחד בנושא ילדים, פשוט לא מדברים אחד עם השני.

מיכל שיר סגמן: בבקשה, בקצרה ואנחנו תיכף נסיים.

דב ויסמן: אני רוצה פשוט להתייחס למשרדים.

מיכל שיר סגמן: אני רק רגע רוצה לשאול את החבר'ה בזום, דן לכטשיבר מעיריית תל אביב נמצא איתנו?

מיכל שיר סגמן: כן?

מיכל שיר סגמן: אני רוצה גם לשמוע אותו קצת, את הזווית התל אביבית.

דב ויסמן: אני רוצה להתייחס לדברים של שני משרדי הממשלה ולמרכז השלטון המקומי, כי הם היו רחוקים קצת מהאמת ומהמציאות.

דב ויסמן: אני אתחיל עם משרד החינוך, ההיתלות של המשרד באופן עקבי בפסק הדין והסירוב שלו לראות את המכלול ואת האחריות שלו בתשובות שאנחנו קיבלנו לכל הפחות, היא יותר ממכעיסה, היא עוברת כל גבול כבר, ובמשרד יודעים בדיוק מה נאמר בפסק הדין, הם בוחרים במודע לא לצטט את הכל או להוציא דברים מהקשרם.

דב ויסמן: משרד התחבורה, יש לנו פרוטוקול מוקלט ממשרד התחבורה, ישב נציג ממשרד התחבורה, נציגת משרד התחבורה אמרה מקודם שהם מתגברים את הקווים ודואגים.

דב ויסמן: ישב איתנו נציג משרד התחבורה, שזה כבר היה שקר, ישב איתנו נציג משרד התחבורה וגם שלח לנו גם נייר עמדה שלכם במפורש, שאתם פועלים לביטול גורף של כל קווי התלמידים בארץ.

דב ויסמן: אז להגיד שאתם פועלים לתגבור שלהם, ולדיוק שלהם, זה בדיוק הפוך ממה שהוא אמר ומהמסמך שאתם המצאתם לנו, זה דבר אחד.

דב ויסמן: דבר שני, אתם תולים כל הזמן את חוסר היכולת שלכם בכך, שהמשרד כפוף לתקנות הנגישות לאנשים מוגבלים, אתם יכולים לפרסם מכרזים למפעילים, כך שיסיעו את התלמידים באוטובוסים בינעירוניים, שבהם ישנם את רוב ההתאמות ושהם יוסיפו את ההתאמות הנדרשות שהן, פנסי איתות ושילוט, זה לא עולה הרבה כסף, וזה פתרון שניתן לעשות אותו כבר מחר בבוקר, אתם בוחרים לא לעשות אותו, אתם בוחרים לגלגל את האשמה אחד בין השני.

דב ויסמן: המרכז לשלטון המקומי, גם לו יש כלים.

דב ויסמן: יש לכם את משכ"ל.

דב ויסמן: משכ"ל יודעת להוציא מכרזי מסגרת, יודעת לנהל אותם, יודעת לבצע פיקוח, היא לא עושה את עבודתה נאמנה, יצא דוח מבקר המדינה על זה, אבל יש לה את הכלים.

דב ויסמן: אז כל אחד מכם, כל אחד משלושת הגופים האלו, יש לו כלים, אתם בוחרים לא להשתמש בהם, ולהפקיר את הילדים שלנו יום יום, וכשיקרה משהו למישהו מהילדים, אני מבטיח לכם, אני דב ויסמן, אדאג שיעמידו כל אחד מכם לדין, אני לא מוכן שהילדה שלי תצא מהבית ולא תחזור שלמה ובריאה הביתה בגלל שאתם לא עושים את עבודתכם נאמנה ורבים בינכם על סמכויות.

דב ויסמן: יש לכם כלים לפתור את זה מחר בבוקר, לא כמו שביקשו ממכם פה לפתור את זה בעוד שבועיים, יש לכם כלים לפתור את זה מחר בבוקר, תפתרו את זה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה, את רוצה גם לדבר?

מוניק קונפינו: אני רק רוצה משהו אחד.

מיכל שיר סגמן: ממש בקצרה ואז עיריית תל אביב ואנחנו מסכמים את הדיון.

מוניק קונפינו: בקצרה, אני בטוחה חברת הכנסת, שאת תגרמי לפחות לכל משרדי הממשלה לשבת ביחד, ואני רוצה כן להפנות שאלה למשרד החינוך.

מוניק קונפינו: יש את ההסעות עד כיתה א' שהרשות המקומית יודעת מצוין לעשות, מה הבעיה שיגדילו לנו מ-א' עד ג', שיתנו לנו בדיוק כמו שפועלים בגני הילדים שאנחנו מפעילים, הרשות המקומית יודעת לעשות את העבודה מצוין, לא צריכים, אני הבנתי שבכל הרשויות המקומיות, לא רק ליוקנעם עושים את העבודה מצוין.

מוניק קונפינו: שאחד הנושאים הראשונים שיעלה לסדר היום, שבדיוק ינהגו בכיתות א' עד ג' בדיוק כמו שאנחנו נוהגים בגני החינוך המיוחד.

מוניק קונפינו: יתנו לנו את התקציב, במקום 5 שקלים שהם נותנים, אז טיפה יתנו יותר, גם הרשויות יתנו יותר, יעשו את ההתאמה היותר גבוהה, וא' עד ג' אנחנו נצא למכרזים, אנחנו נדאג שיהיו שם היסעים.

מיכל שיר סגמן: אני אומר את זה במילים אחרות, משרדי הממשלה שמקשיבים לנו היום, לכשאתם יושבים בפגישה המשותפת שלכם, והוועדה גם מבקשת דיווח בדיוק מתי אתם מייצרים את אותה ישיבה בנושא הזה, אני בהחלט מבקשת שתשמעו גם את השטח, ותיקחו גם רעיונות מהשטח, מאנשים, ממנכ"לי העיריות, מוועדי ההורים שנמצאים וחשים כל אחד בעיר שלו, באזור שלו, ויודעים אולי לסייע לכם במתן אותו הפתרון.

מיכל שיר סגמן: דן לכטשיבר מעיריית תל אביב.

דן לכטשיבר: דן לכטשיבר, אני מעיריית תל אביב.

דן לכטשיבר: א' אני רוצה לברך על הנושא, אני חושב שזה נושא מאוד חשוב לכולנו.

דן לכטשיבר: קצת על עיריית תל אביב, עיריית תל אביב הנהלת המנהל בכל תחילת שנה מגבירה את הצורך הן לתלמידים שנמצאים בהסעות מאורגנות והן לתלמידים שייסעו באמצעות תחבורה ציבורית, שלשמה למוסדות האלה התחבורה הציבורית היא טובה, ונגישה ואין שום בעיה, זה בדרך כלל מתבצע לתלמידים שנמצאים מכיתה ז' ועד כיתה י"ב כמובן.

דן לכטשיבר: תלמידים מכיתות א' עד ו', אנחנו מסיעים תלמידים שעוד פעם, או שהם מרוחקים מאותם מוסדות על פי חוזר מנכ"ל משרד החינוך אנחנו מאפשרים הסעות מאורגנות, וכמובן לילדי החינוך המיוחד שהם על פי חוק, הן בתחום של ההסעות והן בתחום של הליווי.

דן לכטשיבר: אלה ההסעות שאנחנו מבצעים.

דן לכטשיבר: יש שאלות?

מיכל שיר סגמן: לא, לא שאלות, מהחוויה שלך בשטח, ושוב אתה בדיוק כמו שיוקנעם כאן מייצרים חוויה מאוד סובייקטיבית של אותה העיר, בחוויה הסובייקטיבית שלך, של עיריית תל אביב, עד כמה אתה חשוף לכשלים?

מיכל שיר סגמן: והאם הכשלים האלה מגיעים לתל אביב או שלצורך העניין בתל אביב הכל בסדר?

מיכל שיר סגמן: כי למשל בחיפה אני יודעת שהכל לא בסדר, סתם למשל.

דן לכטשיבר: הבעיה של כולם זה בעצם התחבורה הציבורית, התחבורה הציבורית עובדת על רווח והפסד, עם כל הכבוד לדוברת כאן שלהם, הם בעצם מסתכלים על רווח והפסד.

דן לכטשיבר: בבוקר כל הילדים צריכים להגיע עד 08:00, אז כמות הילדים שנוסעת לבית הספר היא גדולה, בחזור יש מספר פיזורים שהוא גדול יותר, ואז הכמות עצמה, אותם חברות של תחבורה ציבורית, ישר הן עושות את הקלקולציה שלהם, התלמידים הופכים להיות, או ההסעות האלה הופכות להיות לא רווחיות להם, ולכן גם לפי מה שאני שומע כאן ברשויות אחרות, הם דוחסים מספר גדול של ילדים, א' יכול להיות שבין 07:00 ל- 08:00, זה שעת פיק בתחבורה, שגם מורים צריכים להגיע למקומות העבודה שלהם, וגם תלמידים לבתי הספר, והם רוצים על פריסה של יותר, זאת אומרת, אם בתי הספר היו מתחילים נגיד את שעות הלימודים שלהם ב-08:30 או ב- 08:45, אני מניח שהבעיות פה היו נפתרות, כי אז הם היו עושים כמה סבבים עם אותם כלים.

דן לכטשיבר: לפי מה שאנחנו שומעים גם, אותן חברות קבלניות, שאנחנו לא כלכליים, תוסיפו לזה היום את יול"א, זה יום לימודים ארוך, שזה בכלל, פעם הם היו עושים יותר סבבים בחזור, ואז הרווחיות שלהם הייתה הרבה יותר גדולה, הם היו מסיעים את החינוך המיוחד בשעות המאוחרות יותר ואת החינוך הרגיל בשעות המוקדמות.

דן לכטשיבר: היום בפיק אחד, כולם רוצים לצאת, וזה כולל גם הורים במקומות עבודה, והעבודה הזאת נהיית לא רווחית לחברות ההסעה, והרבה מהם נוטשים את הענף, בוא נודה על האמת, יש המון חברות שבסוף השנה הזאת גם יודיעו על פשיטות רגל, תוסיפי לזה את כל מה שקורה בתחום הליווי, שאין מלווים כי אין שכר הולם למלווים, ותקבלי בעצם שיש פה בעיה מאוד, מאוד רצינית.

דן לכטשיבר: אנחנו בתל אביב מנסים לפתור את זה בדרכים שלנו, היות ואנחנו גם רשות גדולה ויש לנו גם מגוון רחב ביותר של תחבורה ציבורית, שמאפשרת בעצם להרבה ילדים נסיעה, ותוסיפי לזה היום גם את הרכב הקלה שהולכת ונבנית, אנחנו כבר מתחילים לראות את הקו האדום יוצא לפועל, אז יכול להיות שזה גם ייתן איזה שהוא סוג של מענה, גם לאותם תלמידים שישתמשו יותר בתחבורה הציבורית.

דן לכטשיבר: מה גם שראש העיר במדיניות שלו, רוצה להוביל שתהיה תחבורה ציבורית טובה, ואני מניח שזה בעצם העתיד של כולנו.

דן לכטשיבר: צריך לחשוב, אני אומר שוב, משרד החינוך עושה ככל שביכולתו כדי לאפשר לנו את המענה הנכון במיוחד בחינוך המיוחד, אבל אנחנו בעצם קמים ונופלים פה על התחבורה הציבורית, שכאן צריך לתת את המענה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: אז שוב זה חוזר לאותה הנקודה ובזה אני אסכם: הבעיה הזו היא לא בעיה של משרד ממשלתי אחד, היא בעיה של מספר משרדים ממשלתיים וגורמים ציבוריים, ועד שלא יתכנסו לשיח בין משרדי, ולהחלטות משותפות, הנושא הזה לא ייפתר.

מיכל שיר סגמן: גם אם הילדים הם תחת אחריות משרד החינוך, אבל בסוף המפעיל הוא משרד התחבורה, כל זה קורה בחסות כלשהי מסוימת של המרכז לשלטן מקומי והעיריות, אז זה די ברור שבפאזל הזה אי אפשר לפתור את זה רק עם כתף אחת.

מיכל שיר סגמן: אבל מה שמשותף לכולם, זה רק ההנהון בראש של, כן אנחנו יודעים שצריך לשבת רק שלא יושבים, וחבל שהגענו לנקודה שבה הכנסת, שהיא הגורם המבקר את משרדי הממשלה צריכה להתערב ולומר לכם, שאתם לא עובדים נכון, אתם לא עובדים טוב, אנחנו שועטים לעבר אסון וזה הזמן להתעורר, ולשבת יחד ולפתור את הנושא הזה.

מיכל שיר סגמן: החלטת הוועדה: למשרד החינוך, התחבורה, משרד האוצר ומרכז לשלטון מקומי, הוועדה מוחה על כך שהבעיה ידועה שנים רבות לכל הגורמים, אך למרות זאת אין שיתוף פעולה למציאת פתרונות, ובינתיים חיי הילדים הם הפקר.

מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת לכנס וועדה בין משרדית ולפתור במשותף את מצוקת הסעות התלמידים לבתי הספר, שנפוצות במרבית הערים בארץ.

מיכל שיר סגמן: הוועדה מבקשת שהוועדה הבין משרדית, תשתף נציגי הורים ומועצות מקומיות, על מנת לשתף את השטח.

מיכל שיר סגמן: הוועדה מבקשת עדכון לגבי ביצוע סעיף 2, עד ליום ה- 10.01.2022.

מיכל שיר סגמן: למשרד החינוך, משרד התחבורה ולמרכז השלטון המקומי, הוועדה מבקשת לקבל נתונים, לגבי מספר תלונות הורים ותלמידים שהתקבלו בכל משרד בשנה האחרונה, עד ליום רביעי הקרוב.

מיכל שיר סגמן: למשרד החינוך, הוועדה קובעת שהסעות תלמידים בגילאים צעירים, כיתות א' עד ג', חייבות להיות הסעות יעודיות, ושבכל הסעה יהיה מלווה או מפקח.

מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת לתקן את תקנה 7א' לתקנות לימוד חובה וחינוך ממלכתי 1959, תשי"ט, לעניין אזורי רישום ומרחק בית ספר ממקום מגורים, כך שייקחו בחשבון מתאר טופוגרפי של היישוב, ותנאי אקלים.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה, הישיבה נעולה.