הוועדה המיוחדת לעובדים זרים, כנסת 24, פרוטוקול מספר 16, 2021-12-13 10:00

אבתיסאם מראענה: בוקר טוב לכולן ולכולם, שלום, ברוכות הבאות וברוכים הבאים ילדות וילדים, תלמידות ותלמידים.

אבתיסאם מראענה: אני מאוד שמחה לארח אתכן ואתכם בוועדה, אנחנו גם נקשיב לכם תכף, אז תרגישו בנוח ותכינו את הנאומים, בסדר?

אבתיסאם מראענה: הדיון שלנו להיום, הוא בעצם דיון בנושא מדיניות הגירוש של ילדי העובדות והעובדים הזרים, בדגש על מדיניות האכיפה כלפי תלמידות ותלמידי בתי הספר.

אבתיסאם מראענה: לפני שאני מתחילה את הדיון, אני מחויבת לקרוא פסקה מאוד חשובה, מכיוון שיש לנו פה נוכחות של תלמידות ותלמידים, קטינים וקטינות, ולכן אנחנו מחויבות להדגיש את הנושא, על מנת לשמור עליכן ועליכם.

אבתיסאם מראענה: כידוע, ישיבת הוועדה מוקלטת ומשודרת, יש פה מצלמות והכל מוקלט והכל משודר, ויש לנו ערוץ שנקרא ערוץ הכנסת.

אבתיסאם מראענה: כמובן שהפרוטוקול וגם שידור הישיבה יפורסמו באתר האינטרנט של הכנסת.

אבתיסאם מראענה: ככל שיעלו עניינים הנוגעים לקטינים וקטינות, אלה אתם שמתחת לגיל 18, שיש חשש שעברו, אני מקווה שלא אבל אם וכאשר, הטרדה מינית, פגיעה מינית, עבירת אלימות או כל עבירה של התעללות, שיעלה דבר שיש בו לייחס להם עבירה, או מקשר אותם לבדיקה, טיפול או אשפוז פסיכיאטרי, או להליך פלילי המתנהל בבית משפט, חל איסור על פרטים מזהים שלהם, ולכן הם לא יצולמו או יוקלטו, לא נשמע ולא נראה אותם, ולא יכללו פרטים מזהים שלהם בפרוטוקול של הדיון.

אבתיסאם מראענה: כמו כן, בגלל רגישות הנושאים הצפויים לעלות בישיבה זו, אני קובעת כי בהתאם לסעיף 120 לתקנון הכנסת, ככל שתהיה בקשה או יעלה צורך, יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים המזהים את הדוברות, קטינים, קטינות, ובמיוחד לדוברות ולדוברים כפי שנאמר לעיל, או ככל שזה יידרש, לבקש ממשתתף אחר בישיבה.

אבתיסאם מראענה: זהו, זה הדבר שאני הייתי מחויבת להקריא.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה לציין משהו מאוד חשוב.

אבתיסאם מראענה: הדיון שלנו הוא דיון מיוחד במינו.

אבתיסאם מראענה: המיוחדות שלו היא משום שיש לנו השתתפות של תלמידות ותלמידים, הם בטח לא מנוסות ומנוסים בישיבות כאלה בכנסת ובוועדות, אז בבקשה, אני מאוד מבקשת שהדיון הזה יהיה דיון מכבד, כל פעם שתינתן רשות דיבור למי שנרשמה ונרשם מראש, שייקח בחשבון שהוא מסתכל לילדה שלו בעיניים, או לילד שלו בעיניים, או לאחיין שלו בעיניים, או לאחיינית שלו, או בבית הספר עם התלמידות והתלמידים שלהם.

אבתיסאם מראענה: בקיצור, קחו בחשבון שיש עיניים מדהימות שמסתכלות עליכם ושומעות ומקשיבות.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה מאוד לבקש שהדיון הזה יהיה מכבד, גם בגלל הנוכחות שלהם ובכלל, כי אנחנו בכנסת ישראל, בוועדה לעובדות ועובדים זרים, ומי שיחרוג מהבקשה הזאת, מבלי שאני אפילו אבקש, הוא מוזמן להמשיך את הצעקות או את הדיבורים שלו או שלה, מחוץ לחדר הזה.

אבתיסאם מראענה: אז תבטיחו לי שנקיים דיון תרבותי, והוא לא יהיה הראשון ובטח לא האחרון בסדרת הדיונים הזאת.

אבתיסאם מראענה: הדבר הראשון שהייתי רוצה זה לשמוע את מייקל פינדה, בוקר טוב מייקל.

אבתיסאם מראענה: אתה יכול להוריד את המסכה בזמן שאתה איתנו.

אבתיסאם מראענה: מייקל, אתה תלמיד בית ספר?

מייקל פינדה: כן, בפסגות ביהוד.

אבתיסאם מראענה: בפסגות ביהוד, בבקשה.

אבתיסאם מראענה: אתה כתבת לנו מכתב, ואתה רוצה להקריא לנו אותו, יש לך שלוש דקות להקריא את המכתב שלך.

מייקל פינדה: אני מייקל, תלמיד כיתה ט' בבית ספר פסגות ביהוד.

מייקל פינדה: אני רוצה לספר לכם את הסיפור שלי, איך נעצרתי ואיך שוחררתי.

מייקל פינדה: הכל התחיל ב-06:00 בבוקר ב-21 ביולי 2019.

מייקל פינדה: דפקו לנו בדלת, אמא שלי אמרה לי לא לפתוח את הדלת, לא הבנתי למה ונשארתי במיטה מפוחד.

מייקל פינדה: בסופו של דבר אמא שלי פתחה את הדלת, באתי איתה, ראיתי שלושה שוטרים ולא ידעתי למה אבל אמרו לנו לארוז מזוודה.

מייקל פינדה: אמא שלי ארזה מזוודה בזמן שאני חושב לעצמי, מה קורה פה?

מייקל פינדה: למה זה קורה לי?

מייקל פינדה: בסוף לקחו אותנו למקום שבו עשו לנו חקירה, והחליטו לגרש.

מייקל פינדה: לקחו אותי לתא מעצר, ישנו שם שבוע מפוחדים ולא יודעים מה לעשות.

מייקל פינדה: בלילות, אמא שלי בכתה, ואני רק אמרתי לה שהכל יהיה בסדר ונעבור את זה.

מייקל פינדה: לילה אחד שמעתי שצועקים "לשחרר את מייקל", אמא שלי בהתחלה חשבה שאני מדמיין, אבל בסוף הבנתי שזה אמיתי.

מייקל פינדה: אלה היו החברים שלי שהגיעו מיהוד, הם הצליחו למצוא את התא שלי וצעקו "הנה מייקל!", לא האמנתי שהם באמת שם, שהחברים שלי הגיעו, אבל בסוף התפרקתי.

מייקל פינדה: עבר שבוע, ובעזרת החברים שלי וראש העיר של יהוד, הצלחנו להשתחרר.

מייקל פינדה: חברים שלי סיפרו לי מה קרה, בקבוצה הכיתתית כתבו שמייקל בחדשות, כולם חשבו שזכיתי בגביע שח מט, כי הם ידעו שאני שחקן טוב.

מייקל פינדה: אבל, אז הם גילו שרוצים לגרש אותי, לכן הם ארגנו את כולם מבית הספר ובאו לשחרר אותי.

מייקל פינדה: יש לי חברים טובים, אבל אני לא האמנתי שלאנשים כל כך אכפת ממני, לא חשבתי שיהיו כתבות או הפגנות עליי.

מייקל פינדה: אני יודע שעדיין יש משפט, אבל לפחות השתחררתי.

מייקל פינדה: אני כל כך בר מזל שיש לי חברים כאלה, וכל כך הרבה אנשים שאכפת להם, ואת אמא שלי, בלעדיהם לא הייתי מי שאני עכשיו.

מייקל פינדה: אני כל כך שמח על זה, ואני רוצה להודות לכולם.

מייקל פינדה: חשוב לי להישאר פה, מכיוון שכל חיי גדלתי פה, עם החברים שלי.

מייקל פינדה: ישראל היא הבית שלי, ביום ששוחררתי, אמרתי לעצמי שכשאהיה גדול אני אהיה עורך דין ואני אעזור לאחרים כמו שעזרו לי.

מייקל פינדה: אני מחכה ליום הזה.

אבתיסאם מראענה: תודה, מייקל.

אבתיסאם מראענה: אתה יכול להגיד לי במשפט אחד מה הרגשת כשישבת שבוע בכלא?

אבתיסאם מראענה: היית עם אמא באותו תא?

מייקל פינדה: פחד.

אבתיסאם מראענה: ממה?

מייקל פינדה: מזה שאם אני אהיה מגורש, זאת תהיה התחלה חדשה בשבילי, מדינה חדשה, מקום חדש.

מייקל פינדה: פשוט הייתי בלחץ ממה שיקרה לי בעתיד.

אבתיסאם מראענה: ובתוך השבוע הזה בעצם אמא הייתה איתך?

מייקל פינדה: כן.

אבתיסאם מראענה: ומי חיזק אחד את השנייה?

מייקל פינדה: תכלס, אמא שלי בכתה כפי שאמרתי, ואני חיזקתי אותה.

אבתיסאם מראענה: מה אמרת לה?

מייקל פינדה: שהכל יהיה בסדר.

אבתיסאם מראענה: למה האמנת שהכל יהיה בסדר?

מייקל פינדה: כי האמנתי שיש תקווה שאני אשאר פה.

אבתיסאם מראענה: כי אתה במקום טוב, יש לך חברים, יש אנשים שמחזקים ומחזקות אותך.

אבתיסאם מראענה: תודה מייקל.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה לשמוע את גנה אנטיגו, תורידי מסיכה ותדברי למיקרופון, בבקשה.

גנה אנטיגו: קוראים לי גנה ואני בכיתה ט' ואני לומדת בגימנסיה העברית הרצליה.

גנה אנטיגו: לפני שנתיים, ביום רביעי בבוקר, לפני שאפילו התעוררתי, הגיעו אליי הביתה אנשים ממשטרת ההגירה ולקחו אותי לכלא.

אבתיסאם מראענה: סליחה שם, בבקשה, אני בקושי שומעת אותה.

גנה אנטיגו: כשהגענו לכלא, פגשתי ילד בשם הראל שתפסו אותו יומיים לפני כן.

גנה אנטיגו: בכלא הייתי עם אמא שלי, איתו ועם אמא שלו.

גנה אנטיגו: אני זוכרת את האוכל בכלא, הוא היה דוחה.

גנה אנטיגו: היו חרקים במיטות ולא היו מים חמים במקלחת.

גנה אנטיגו: בגלל כל החלץ כשלקחו אותי מהבית, שכחתי להביא איתי חולצות.

גנה אנטיגו: ביום השני שלי בכלא, אמא שלי אמרה לי שמפגינים בחוץ.

גנה אנטיגו: ניסיתי לשמוע מה הם צועקים אבל לא הצלחנו.

גנה אנטיגו: שוטרת שהייתה שם באה אליי והראתה לי לייב של ההפגנה.

גנה אנטיגו: הצלחתי לדבר מטלפון ציבורי שהיה בכלא עם חברות שהיו בהפגנה.

גנה אנטיגו: יום לאחר מכן, הלכתי לבית משפט ושם פגשתי חברים שבאו לבקר אותי, וכולנו התחלנו לבכות.

גנה אנטיגו: בעזרת כל האנשים, החברים, המורים, המדריכים בצופים, בסוף שוחררתי הביתה.

גנה אנטיגו: באותו היום הייתה פעולה בצופים, וכולם רצו אליי מכל הכיוונים וחיבקו אותי.

גנה אנטיגו: אחר כך, חזרתי גם לבית הספר, וזה יצא ביום גיבוש.

גנה אנטיגו: אפילו שהכרתי את הכיתה שלי רק חודשיים, שמחתי לחזור לבית הספר, לחברים שלי ולבית שלי.

גנה אנטיגו: עד היום, אין תשובה סופית אם אני מגורשת מהארץ, למרות שנולדתי וגדלתי כאן בישראל, אני עדיין לא יודעת אם אני נשארת פה.

שפי פז: זהו, גמרנו עם ה - - -

אבתיסאם מראענה: בלי להפריע, יש לך זכות דיבור, תוכלי לדבר.

אבתיסאם מראענה: טוב, זה נורא מרגש, אני כל כך מצטערת שהיית צריכה לעבור את זה, כולכן צריכות לעבור את זה.

אבתיסאם מראענה: תגידי, איך זאת החוויה הזאת של לדעת שהבית הוא לא פה, איפה בעצם הבית?

אבתיסאם מראענה: מה זאת התחושה הזאת?

גנה אנטיגו: פחד, ואולי כעס, מין עצובה וכועסת שלא נותנים לי להישאר.

אבתיסאם מראענה: עד אותו בוקר שבאו ולקחו אותך מהבית לכלא, את ידעת שאת מגורשת, ידעת שמשהו לא בסדר?

גנה אנטיגו: כן, אני גם חשבתי שאני עומדת לטוס כבר, לא הייתה לי תקווה עד ששמעתי שמפגינים בחוץ.

אבתיסאם מראענה: אני לא שומעת אותך, גנה, דברי בקול רם, שהקול שלך יישמע.

גנה אנטיגו: לא הייתה לי תקווה כשתפסו אותי, אני חשבתי שאני אצטרך לחזור לאיפה שאמא שלי הגיעה ממנו, ואז כששמעתי את החברים שלי מפגינים מבחוץ, אז התקווה שלי עלתה והייתה לי התקווה שאני אוכל להישאר פה.

אבתיסאם מראענה: תודה, גנה.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה לשמוע את שילה.

שילה ולסקו: שלום לכולם, אני שילה ולסקו, אני אמא של מיקה ומאורין, מיקה היא בת 14 ומאורין היא בת 12.

שילה ולסקו: עליתי לארץ ישראל - - -

שפי פז: הופ הופ, סטופ, את לא עלית לארץ ישראל.

אבתיסאם מראענה: את לא מתערבת - - -

שפי פז: היא לא אומרת עליתי לארץ ישראל.

אבתיסאם מראענה: לא, את לא מתערבת.

שפי פז: היא לא אומרת עליתי לארץ ישראל.

אבתיסאם מראענה: לא, שפי, את לא מתערבת.

שפי פז: שתדייק בדברים שלה.

אבתיסאם מראענה: היא לא תדייק.

שפי פז: אל תתערבי את, היא לא עלתה לארץ ישראל.

אבתיסאם מראענה: שפי, בואי נתחיל מההתחלה, נעים להכיר.

אבתיסאם מראענה: אנחנו לא מכירות חוץ מהקפה בשפירא שצילמנו אחת את השנייה בסלפי, לא הכרנו.

אבתיסאם מראענה: נעים להכיר, יש לנו דרך ארוכה כנראה ביחד, נכון?

שפי פז: נכון.

אבתיסאם מראענה: אז בואי נתחיל יחסים ברגל ימין, או שמאל.

שפי פז: אני שותקת, אבל שהיא תדייק במילים שלה, היא לא תגיד עליתי לארץ ישראל.

אבתיסאם מראענה: לא, שפי, את לא רוצה למצוא את עצמך - - -

שפי פז: עליתי לארץ ישראל מוגבל ליהודים, נקודה, עכשיו שתמשיך לדבר.

אבתיסאם מראענה: את לא נותנת פקודה פה לאף אחד, עוד הפרעה אחת אני אקרא לך לסדר.

אבתיסאם מראענה: פעם שנייה, גם, פעם שלישית, אנחנו ניפרד, וחבל, אני ממש רוצה לשמוע אותך.

אבתיסאם מראענה: עכשיו, נראה אותך בשפה זרה, באנגלית, מדברת על עצמך בשפה שהיא לא עברית, אז תני כבוד לאנשים שלא בדיוק שולטים בשפה העברית כמוך, שפי.

אבתיסאם מראענה: יופי, תודה ולא להפריע.

אבתיסאם מראענה: כן, גברתי.

שילה ולסקו: שלום לכולם, אני שילה ולסקו, עליתי לארץ ישראל ב-1995 והגעתי לפה באופן חוקי.

שילה ולסקו: פה פגשתי את בעלי, ועכשיו יש לנו שתי בנות, מיקה בת 14, ומאורין בת 12, ושתיהן בבית ספר רנה א'.

שילה ולסקו: באוגוסט 2019, בשעה 06:00 בבוקר, משטרת ההגירה דפקו בדלת שלנו ואמרו לנו לסדר את המזוודות - - -

אבתיסאם מראענה: זה בסדר.

שילה ולסקו: והם אמרו לנו שהם לוקחים אותנו לכלא.

שילה ולסקו: חשבנו, איך אנחנו הולכים?

שילה ולסקו: מה עם כל הדברים שלנו?

שילה ולסקו: אין לי פה משפחה, רק אנחנו, אבל לקחו אותנו, אז באנו בשקט.

אבתיסאם מראענה: באיזה כלא?

שילה ולסקו: בגבעון.

שילה ולסקו: היינו שם עשרה ימים, ושם בעלי היה בנפרד ואני הייתי עם הבנות.

שילה ולסקו: שם כל ערב סוגרים לנו עם המנעול, וכל פעם באים ובודקים אותנו עם הפנס, וכל בוקר צריכים לעמוד ולספור כמה אנחנו, וצריך לעשות ספונג'ה שם כל בוקר.

שילה ולסקו: אחד מהחברות שלי באה לבקר אותנו ונתנו לי ללבוש את החולצה הכתומה של הכלא, ואפילו בחלום שלי לא רציתי להיות עם חולצת כלא, לא עשיתי משהו רע.

שילה ולסקו: אפילו דיברנו בטלפון עם המראה, שאת זה ראיתי רק בסרטים ולא חשבתי שזה יקרה לי.

אבתיסאם מראענה: את עומדת מול מראה, ואת לא רואה מולך בן אדם?

שילה ולסקו: אני רואה את החברה שלי ואנחנו מדברות בטלפון מול המראה, חשבתי שאני רואה את זה רק בסרטים שאני רואה, ואפילו ללבוש את החולצה של הכלא.

שילה ולסקו: הבנות לא אוכלות שם, אפילו לא אוכלות, וכמה ימים אחר כך התחילו הלימודים.

שילה ולסקו: הילדות כל הזמן שאלו אותי, כי יש שם טלוויזיה והראו שעוד מעט חוזרים ללימודים, והבנות שואלות אותי אם הן הולכות לבית ספר, ואני לא ידעתי את התשובה.

שילה ולסקו: מזל שכל ההורים הישראלים בבית הספר בלפור עזרו לנו, ואחרי עשרה ימים באו ולקחו אותנו.

אבתיסאם מראענה: את פגשת עורך דין או עורכת דין?

שילה ולסקו: כן.

שילה ולסקו: כל הזמן הבנות שאלו מתי הן ייפגשו עם אבא שלהן, אז ביקשנו אם אפשר לפגוש את אבא שלהן, כי אנחנו באותו מקום ולא רואים אחד את השני.

שילה ולסקו: בסוף נתנו לנו עשר דקות רבע שעה לראות אחד את השני, כי הבנות דאגו, אולי אבא שלהם נסע בלעדיהן.

שילה ולסקו: אחר כך לקחו אותנו ליהלום, ואמרנו שבטוח שאנחנו נוסעים כי אנחנו כבר פה.

שילה ולסקו: הילדות כל הזמן התפללו, ראיתי אותן מחזיקות יד ביד ובוכות.

שילה ולסקו: אני אמרתי להן לחכות, והן אמרו לנו, אמא, אנחנו לא מבינות, אנחנו נולדנו פה, אנחנו לומדות פה, אנחנו ישראליות, אנחנו רק מדברות עברית.

שילה ולסקו: הן אפילו משתתפות בכל החוגים הישראליים ויש להן הרבה חברות ישראליות, הן אוהבות את האוכל הישראלי והן אפילו משתתפות בצופים, הגדולה שלי משתתפת בכנפיים של קרמבו, והן רוצות מאוד להישאר פה.

שילה ולסקו: תודה רבה.

אבתיסאם מראענה: תודה רבה.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה לשמוע את ג'רמישה, בבקשה, תורידי את התיק ותרגישי בנוח.

ג'רמישה איירה מיגל: קוראים לי איירה, אני בכיתה ט', אני לומדת בקמפוס ביאליק רוגוזין ואני רוקדת מגיל שבע.

ג'רמישה איירה מיגל: כשהתחילו לעצור ילדים, ההורים שלי דיברו איתי ועם אחותי, ואמרו לנו שאנחנו חייבים לעבור למקום פתוח.

ג'רמישה איירה מיגל: כבר פרצו לבתים של חברות שלי, ואמא שלי אמרה לי שאולי יפרצו גם לבית שלנו.

ג'רמישה איירה מיגל: היה לי קשה לעכל את זה, כי לא ידעתי כמה זמן אנחנו נתחבא.

ג'רמישה איירה מיגל: כמה ימים אחרי שעברנו, ההורים שלי העירו אותי ואת אחותי וסיפרו לנו שפרצו לבית שלנו, ולא נוכל לחזור בזמן הקרוב.

ג'רמישה איירה מיגל: מאז, כל שבוע שבועיים היינו נוסעים למקום חדש, וזה היה קשה.

ג'רמישה איירה מיגל: הייתי צריכה להתרגל למקום ולאוטובוסים חדשים.

ג'רמישה איירה מיגל: הכי גרוע היה שהפסקתי לרקוד, הרגשתי שמשהו חסר בחיים שלי, כי אני אוהבת לרקוד כבר בגיל צעיר מאוד, אבל פחדתי לצאת מהבית.

ג'רמישה איירה מיגל: לא מזמן יצאתי לבית הספר עם אחותי.

ג'רמישה איירה מיגל: כשירדנו מהאוטובוס איש אחד התקרב אליי ובעט בי.

ג'רמישה איירה מיגל: נפלתי על הרצפה, בבית הספר שמעו מה קרה וקראו למשטרה.

ג'רמישה איירה מיגל: השוטרים אמרו לי שאמא שלי צריכה ללכת להתלונן, אבל אני לא רציתי, פחדתי שהשוטרים ייקחו לנו את הפרטים וירשמו את הכתובת שלנו, ואולי יפרצו אלינו שוב.

ג'רמישה איירה מיגל: אני רוצה להרגיש בטוחה בבית שלי, אני רוצה ללכת לבית הספר, ללכת ברחוב, ללכת לרקוד, בלי לפחד.

ג'רמישה איירה מיגל: אני רוצה להמשיך לחיות במקום שגדלתי בו.

אבתיסאם מראענה: אני מצטערת לשמוע, באמת אין לי מילים.

אבתיסאם מראענה: אני מצטערת על החוויה שאתן צריכות לעבור, אתן לא צריכות לעבור את החוויה הזאת.

שפי פז: נכון, שהאימהות - - -

אבתיסאם מראענה: את לא מפריעה, אם את רוצה לצאת אז תצאי.

שפי פז: לא, אני לא רוצה לצאת.

אבתיסאם מראענה: אז לא, את לא מנהלת לי את הדיון.

שפי פז: אז שהאימהות - - -

אבתיסאם מראענה: את לא מנהלת לי את הדיון, נקודה.

אבתיסאם מראענה: תודה שבאתן, תודה שהשמעתן את הדברים.

אבתיסאם מראענה: התלמידה של הצופים, אני רואה, מה השם שלך?

נופר מי רון: היי, קוראים לי נופר, אני מרכזת את שבט איתן בשכונת שפירא.

נופר מי רון: אני אתחיל ואני אגיד שאני באמת פה עם חאקי, אבל אני לא מייצגת את כל תנועת הצופים, אני מייצגת את עצמי ואת השבט, ואת מה שאני מאמינה בו.

נופר מי רון: גם גנה וגם איירה הן חניכות שלי.

נופר מי רון: אני עובדת בשבט כבר חמש שנים ואני גם עשיתי פה שנת שירות.

נופר מי רון: יש לנו בשבט 300 ילדים שמגיעים מכל המקומות, מכל הגוונים - - -

שפי פז: חוץ מ - - -

אבתיסאם מראענה: אפשר לסגור לה את המיקרופון?

שפי פז: אפשר לגרש אותי מהבית, יותר פשוט.

אבתיסאם מראענה: אני מבקשת להוציא אותה מהאולם, שתחזור אחר כך מקסימום ותגיד את דעתה, בנימוס ובכבוד.

שפי פז: את נותנת לו זכות דיבור, אני לא צריכה לדבר, אין לי מה להגיד לך כי אני רואה מה הולך פה.

שפי פז: אנחנו כבר 12 שנה בכלא עם כל הסיוט הזה.

אבתיסאם מראענה: שלום, להתראות.

אבתיסאם מראענה: אני מצטערת לשמוע כי יש לנו הרבה מה להגיד.

אבתיסאם מראענה: שלום, תהיי בריאה, חג שמח, מרי קריסמס, להתראות.

נופר מי רון: אז אני בעצם הגעתי לשבט איתן בתור מתנדבת בשנת שירות, ואחרי שסיימתי צבא חזרתי לעבוד שם.

נופר מי רון: אני שם חמש שנים ואני מכירה את הילדים ממש לעומק, ואני תמיד מרגישה שהתפקיד שלי הוא באמת לגרום לכל ילד להרגיש בטוח, שאוהבים אותו, שמקבלים אותו.

נופר מי רון: כתבתי פה כמה מילים אבל אני לא אקריא אותן, אני פשוט אדבר ואגיד את מה שאני מרגישה.

נופר מי רון: אני מרגישה שאני לא יכולה לעשות את התפקיד שלי כמו שצריך.

נופר מי רון: לפני שנתיים התכוננו למחנה קיץ, וכל רגע קיבלתי טלפון על חניך שמפחד לצאת מהבית, או שהמשטרה דופקת לו בדלת.

נופר מי רון: גם כשעשינו את הקייטנה בקיץ, ילדה הקליטה לי שהיא מתחבאת בארון כי השוטרים דופקים לה בדלת, ואף ילד לא צריך להרגיש ככה.

נופר מי רון: ילדים צריכים להרגיש מוגנים ובטוחים.

נופר מי רון: לא אכפת לי הסיבות שההורים שלהם הגיעו לפה, אכפת לי שהילדים ירגישו בטוחים.

נופר מי רון: אני חושבת שבתור מדינה שחוותה הרבה, אנחנו צריכים לשמש דוגמה, ולחשוב מה אנחנו רוצים להעביר לילדים שלנו ומה אנחנו רוצים לספר בעתיד, ואני מקווה באמת שהיום הזה יוביל לשינוי.

נופר מי רון: אני רוצה שכל ילד ירגיש בטוח לצאת, לבוא לבית ספר, לבוא לתנועת הנוער, ללכת לחוגים, לרקוד, פשוט שיחיה כמו ילד, לא בפחד ולא בחוסר ודאות.

נופר מי רון: תודה.

אבתיסאם מראענה: תודה רבה.

אבתיסאם מראענה: זאת הזדמנות לתת לראש מינהל אכיפה, יוסי אדלשטיין.

אבתיסאם מראענה: אני מאוד מבקשת מכל אחת לשמור על שיח מתורבת, כמו שנתנו פה לתלמידות ותלמידים, מופלאות ומופלאים, להגיד את דעתם ולשתף אותנו, וכולנו הקשבנו והיה נפלא, חוץ מההפרעה של שפי, כצפוי.

אבתיסאם מראענה: בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: בוקר טוב לכולם.

יולי יואל אדלשטיין: אני רוצה קצת לדייק את הדברים, אנחנו לא אוכפים כנגד הילדים, אנחנו אוכפים כנגד שוהים בלתי חוקיים, שיש להם גם ילדים, וזה מתברר בחלק מהמקרים תוך כדי האכיפה.

יולי יואל אדלשטיין: לכן, אני מבין את הילדים, אבל אנחנו אוכפים כנגד ההורים שלהם.

יולי יואל אדלשטיין: אין לנו שום כוונה ועניין לבצע אכיפה.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו קראנו במספר לא מועט של מקרים, לכולם, לכל מי ששוהה פה באופן בלתי חוקי, לקום ולצאת ממדינת ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו גם מציעים סיוע של היחידה ליציאה מרצון, שכל מי שרוצה לצאת, אנחנו מסייעים בידיו לצאת, ואכן, יש בחלק מהמקרים היענות, ואנחנו עוזרים ללא מעט משפחות להתארגן ולצאת ממדינת ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: במדינת ישראל, עצם הלידה במדינת ישראל אינה מקנה מעמד, ולכן, כפי שאת יודעת, גברתי היו"ר, אנחנו לא אוכפים בבתי הספר ואנחנו לא אוכפים בגנים.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו לא מחפשים את הילדים לא בצופים ולא בנוער העובד ולא בשום מקום, אנחנו אוכפים כנגד ההורים.

יולי יואל אדלשטיין: אני לא יודע אם את יודעת, אבל בשנת 2019, במסגרת האכיפה, אני לקחתי על עצמי ומי שמשפחה שעוכבה במהלך שנת הלימודים, אני קיבלתי החלטה לאפשר להם לסיים את שנת הלימודים, ונתנו להם ארכה עד ה-15 ביולי, לסיים את שנת הלימודים, להתארגן ולצאת ממדינת ישראל בצורה מכובדת.

יולי יואל אדלשטיין: לצערי, גם את המחווה הזאת לא קיימו.

יולי יואל אדלשטיין: הם נשארו עד ה-15 ביולי ולאחר מכן נשארו באופן בלתי חוקי בהמשך השנה.

יולי יואל אדלשטיין: ישנן גם ערכאות משפטיות שמתנהלות פה כנגד שוהים בלתי חוקיים שיש להם גם ילדים.

יולי יואל אדלשטיין: במקרים שבית המשפט פוסק שיש להשאיר אותם, אז ההחלטה של בית המשפט מתקבלת בברכה.

יולי יואל אדלשטיין: במקרים שבהם בית המשפט פוסק שעל המשפחה לצאת, לצערי לא מכבדים את החלטות בית המשפט וממשיכים להישאר פה באופן בלתי חוקי.

יולי יואל אדלשטיין: צר לי שזה המצב, אנחנו לא שמחים לאכוף, ואנחנו לא שמחים לעצור אף אחד.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מבקשים בכל הזדמנות, מכל מי ששוהה פה באופן בלתי חוקי, גם אם יש לו ילדים וגם אם אין לו ילדים, עם כל הרגישות, לקום ולצאת את מדינת ישראל, ואנחנו מוכנים לסייע כמיטב יכולתנו בדברים האלה.

אבתיסאם מראענה: למה ב-06:00 בבוקר דופקים בדלת של ההורים?

אבתיסאם מראענה: מה חיפשתם שם?

אבתיסאם מראענה: מה יש ב-06:00 בבוקר?

אבתיסאם מראענה: הרי אתה דופק בדלת ויש אמא ויש אבא, או אמא ואמא, או אבא ואבא, או אמא חד הורית, יש לה ילדים לפני בית הספר ואתם יודעים טוב מאוד שיש להם ילדים, אז אתם לא מחפשים אותם אולי ברחוב, אבל למה לדפוק ב-06:00 בבוקר?

אבתיסאם מראענה: מה אתם רוצים להשיג?

יולי יואל אדלשטיין: כשאנחנו באים למשפחה לעצור, אחרי שאנחנו יודעים שהיא שוהה פה באופן בלתי חוקי, אנחנו מוציאים צו של בית משפט להיכנס לבית, אנחנו לא נכנסים בלי צו.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו נכנסים עם צו בשעה 06:00 בבוקר, זה לפני שהמשפחה מתפזרת, שהילד הולך לבית הספר והאמא הולכת לעבודה, ולכן אנחנו באים בשעה 06:00 בבוקר - - -

אבתיסאם מראענה: בשביל ללכוד אותם.

אבתיסאם מראענה: איפה טובת הילד בתוך הסיפור הזה?

אבתיסאם מראענה: אנחנו מדינה מצוינת, רואים את טובת הילד, אז איפה שיקול הדעת נכנס?

יולי יואל אדלשטיין: במהלך השימוע אנחנו בודקים.

יולי יואל אדלשטיין: מבוצע שימוע מסודר למשפחה, לאמא, לאבא, ובמסגרתו נבדק גם הנושא של טובת הילד.

אבתיסאם מראענה: לא הבנתי, מה בין שימוע לבין לדפוק ב-06:00 בבוקר אצל משפחה, ואתה מדבר איתי על טובת הילד, אני לא מבינה, מה הקשר בין שימוע לבין 06:00 בבוקר?

יולי יואל אדלשטיין: לא, בשימוע אנחנו בודקים את הטענות שיש לאבא או לאמא, וגם טובת הילד נבחנת במסגרת השימוע.

יולי יואל אדלשטיין: זה שאני בא ב-06:00 בבוקר זה במקום לבוא לבית ספר בשעה 08:30 ולהוציא את הילד מתוך כותלי בית הספר.

גבי לסקי: למה שדבר כזה יעשה?

גבי לסקי: אם ההליך זה נגד ההורה, למה בכלל לחפש את הילד?

גבי לסקי: למה בכלל עושים את זה?

יולי יואל אדלשטיין: לכן אני אומר, אנחנו באים אל ההורה, אני לא בא לילד.

גבי לסקי: אני שואלת למה לעשות את זה בשעה שהילד בבית?

גבי לסקי: כי זה באמת יוצר טראומות קשות.

יולי יואל אדלשטיין: אני חוזר, אנחנו באים בשעה שאנחנו יודעים שהמשפחה נמצאת בבית, שהאבא והאמא נמצאים בבית.

יולי יואל אדלשטיין: לאחר מכן הילדים הולכים לבית ספר, ההורים מתפזרים לעבודה, ולכן אנחנו באים בשעות שאנחנו סוברים שאפשר למצוא את המשפחה ביחד.

אבתיסאם מראענה: תודה, יוסי.

אבתיסאם מראענה: חה"כ גבי, את רוצה לשאול שאלה או להגיד משהו?

גבי לסקי: תודה רבה, כבוד היו"ר, על הדיון.

גבי לסקי: אני מתנצלת שהגעתי עכשיו באיחור.

גבי לסקי: זה אחד הנושאים הכאובים ביותר שיש בחברה הישראלית, ואחד מהכי לא מוסריים.

גבי לסקי: אני מסתכלת ואני רואה, קודם כל על פי הנתונים של מינהלת ההגירה, מדובר על 77 ילדים שנמצאים בארץ להורים שהם ללא אשרה.

יולי יואל אדלשטיין: לא, זה 77 קטינים שלהורים שלהם יש עדיין אשרת עבודה בתוקף.

גבי לסקי: ויש הליכי גירוש גם על מספרים באמת מאוד קטנים.

גבי לסקי: ישראל אשררה את האמנה לזכויות הילד ב-4 באוגוסט 1991.

גבי לסקי: כל המעשים שמתוארים פה מנוגדים חד משמעית במה שנכתב באמנה לזכויות הילד, וחד משמעית, ישראל מחויבת לדברים.

גבי לסקי: סתם כדוגמא: "...

גבי לסקי: בכל הפעולות הנוגע לילדים תהא טובת הילד השיקול הראשון.

גבי לסקי: ..", לא אחד מבין השיקולים אלא השיקול הראשון.

גבי לסקי: כאשר אנחנו מבינים שעומדים לגרש את אחד מההורים שלהם או את הילד עצמו, זה לא לטובת הילד.

גבי לסקי: גם אם לקחתם את זה בחשבון, זה צריך להיות השיקול הראשון.

גבי לסקי: דבר שני, על פי האמנה, ילד שנולד במדינה מסוימת, מיד לאחר לידתו תהיה לו הזכות לקבל אזרחות, והזכות להיות מטופל על ידי הוריו.

גבי לסקי: כלומר, מי שנולד בישראל, חייבים לרשום אותו כאזרח ישראלי, זאת האמנה לזכויות הילד, זה מה שכתוב באמנה.

יולי יואל אדלשטיין: איפה זה?

יולי יואל אדלשטיין: יש חוק במדינת ישראל, חה"כ לסקי.

גבי לסקי: אבל אנחנו אשררנו את האמנה, אתם יכולים להגיד מה שאתם רוצים, אבל האמנה הזאת קובעת באופן מפורש שלילד שנולד הזכות לקבל אזרחות.

גבי לסקי: אנחנו גם יודעים שגם ילדים שקיבלו אזרחות, כמו דניאל, שנולדה פה לאבא אזרח ישראלי ואמא שבגלל שהאב נפטר הפסיקו את ההליכים המדורגים של האמא, אז אם הם מתכוונים עכשיו לגרש את האמא, הם מעמידים את הילדה בסימן שאלה, שהיא צריכה לבחור בין לגדול לבד בישראל לבין להיות מגורשת ביחד עם האמא על אף שמדובר באזרחית ישראלית.

אבתיסאם מראענה: רגע, שנייה חברתי חה"כ לסקי, אנחנו בדיון פה לא דנים בסוגיה של דניאל לב, בואי נפריד.

גבי לסקי: אני לא מדברת על הסוגייה ספציפית, אני רק מדברת על המחויבות של ישראל לפעול על פי האמנה לזכויות הילד, וזאת אחת הסוגיות שעולות בעניין הזה, בין אם להורים יש מעמד, ובין אם - - -

קריאה: האמנה היא מעל הדמוקרטיה?

אבתיסאם מראענה: לא להתערב בבקשה.

גבי לסקי: אני לא יודעת מי אתה ואני לא שאלתי אותך, אבל ישראל אשררה את האמנה.

גבי לסקי: דווקא האמנות הן אלה שמתוות דרך למדינות העולם איך להסדיר את החקיקה הפנימית, כך שהם לא יתנגשו עם האמנה.

גבי לסקי: אז אני, באמת, מאחר ומדובר במספרים מאוד קטנים לחברה הישראלית, אני עדיין שואלת את מר אדלשטיין, שאני מכירה המון שנים, מדוע להמשיך בהליכים, גם אם יש החלטות של בית משפט, כאשר יש פגיעה בילדים, מדוע בכלל להמשיך בהליכים להוצאת משפחות מישראל?

יולי יואל אדלשטיין: חה"כ, אנחנו לא מדברים על מספרים קטנים, אנחנו מדברים על מספרים גדולים.

יולי יואל אדלשטיין: ממה שאני העברתי כעדכון לוועדה, זה שכרגע מתנהלים כ-300 הליכים פתוחים.

יולי יואל אדלשטיין: יש במדינת ישראל להערכתנו כ-20,000 ילדים, או בעצם יש 30,000 ילדים ש-10,000 ילדים מתוכם הם ילדים של נתיני סודן ואריתריאה.

גבי לסקי: ויש להם מעמד מיוחד אז לא נכניס אותם כרגע.

יולי יואל אדלשטיין: נכון, ולכן אני אומר שיש כ-20,000 ילדים, שהם נתיני כל העולם, שהם שוהים בישראל באופן בלתי חוקי.

יולי יואל אדלשטיין: אז לכן זה לא 300, ה-300 זה כאלה שיש כרגע כנגדם הליכים פתוחים שהם נמצאים בטיפול כזה או אחר, או בערכאה משפטית או בתהליך אחר.

יולי יואל אדלשטיין: אז אנחנו מדברים על מספרים די גדולים, 20,000 ילדים זה מספר לא מבוטל להערכתי, ולכן, יש לזה משמעויות רחבות למדינת ישראל.

אבתיסאם מראענה: אוקיי, תודה.

אבתיסאם מראענה: יוסי, אני רוצה לבקש גם שזה יהיה רשום בפרוטוקול, אתה ציינת שיש בין 300 ל-400 תיקים שנמצאים בהליכים.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה לקבל בתוך חודש רשימה שאומרת מהם ההליכים הפתוחים שאתה מדבר עליהם, אני רוצה להבין אותם יותר.

אבתיסאם מראענה: על איזה הליכים - - -

יולי יואל אדלשטיין: ההליכים שאני מדבר עליהם זה שכנגד המשפחה הזאת עומד ותלוי צו הרחקה ממדינת ישראל.

אבתיסאם מראענה: כולם באותו סטטוס?

אבתיסאם מראענה: נשלחה להם הודעה מוקדמת?

אבתיסאם מראענה: הם היום בשימוע?

אבתיסאם מראענה: הם היו בכלא?

אבתיסאם מראענה: אני רוצה לדעת מה הסטטוס של בין ה-300 ל-400 סיפורים של אנשים שבעצם יש נגדם הליך הרחקה או גירוש.

אבתיסאם מראענה: תודה.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה לפנות בבקשה לטובה בן ארי, מפקחת ארצית ליישום חוק זכויות התלמיד והתלמידה במשרד החינוך, נשמח לשמוע.

אבתיסאם מראענה: בוקר טוב, מה שלומך?

טובה בן ארי: בוקר טוב, לכבוד הוא לי להיות פה איתך.

אבתיסאם מראענה: איזה צבע צהוב מהמם הבאת לנו היום לחדר.

טובה בן ארי: תראי, יש לי יום הולדת, זה מה שבעלי אמר לי ללבוש היום.

טובה בן ארי: הוא אמר לי, את תהיי השמש היום.

אבתיסאם מראענה: לגמרי שמש, מזל טוב.

טובה בן ארי: אז אתם יודעים שיש לכל הילדים במדינת ישראל זכויות, בין אם הם ילדי מהגרים ובין אם הם ילדים ישראלים לכל דבר.

טובה בן ארי: אחרי שלושה חודשים, כל ילד זכאי לכל שירותי החינוך במערכת החינוך בישראל.

טובה בן ארי: אני חושבת שזאת אחת המדינות המובילות בעולם שמעניקה חינוך לכולם, באופן שוויוני.

טובה בן ארי: הנה, יש לנו את הראייה פה, בצופים, בכנפיים של קרמבו, בפסגות ביהוד עיר הולדתי, בכל מקום.

טובה בן ארי: אנחנו מעניקים שירותים לכל הילדים שמזדקקים לשירותים נוספים, אם זה שפ"ח, אם זה עזרה פסיכולוגית.

טובה בן ארי: המערכת בנויה כדי לתת את המענים לכל תלמידה ולכל תלמיד שזקוק לה.

טובה בן ארי: זה לא משנה לנו מה ארץ המוצא שלו, או מה גון עורו, או מה המוצא של ההורים, זה ממש לא משנה, אנחנו פה בשבילם.

אבתיסאם מראענה: מדהים, אוקיי, ומה את אומרת לאותם תלמידות ותלמידים, שאת בעצם מצהירה עליהם כשווים במערכת החינוך כמו כל אחד אחר ואחרת, כשבאה המשטרה אל ילדה או ילד מבית הספר בשעה 06:00 בבוקר, או שלוקחים אותו או שלוקחים אותה לכלא, ואחרי עשרה ימים הם חוזרים לבית הספר, מה בית הספר עושה?

אבתיסאם מראענה: מה לדעתך צריך שיקרה?

טובה בן ארי: תראי, בדרך כלל בתי הספר - - -

אבתיסאם מראענה: הם כבר לא שווים.

טובה בן ארי: תראי, אנחנו לא יכולים, זאת מדיניות המדינה, זאת אומרת, המדינה קובעת.

טובה בן ארי: אבל, אנחנו כמערכת חינוך, לכל ילד שמחסיר אנחנו דואגים, ברמה העקרונית, אני לא יודעת להגיד לך באופן פרטני לילד זה או אחר, אבל אני מוכנה לבדוק, במידה ותתני לי שמות אני גם יכולה לבדוק את זה.

אבתיסאם מראענה: שמות של מי?

טובה בן ארי: שמות של ילדים שקרה להם אירוע כמו שאת מתארת, כבודה.

אבתיסאם מראענה: לא, יש לך פה סיפורים, מה את צריכה אותי?

טובה בן ארי: לא, אז אני אומרת, אנחנו דואגים להשלים להם את החומרים.

טובה בן ארי: יש שעות פרטניות במערכת, פרטניות זה מורה מול תלמיד, או מול שניים או שלושה, בנפרד מהכיתה, ואמרתי קודם, שירות פסיכולוגי.

גבי לסקי: אבל איך משרד החינוך מגן על הילדים שהם לא יצטרכו לעבור מבית לבית, להסתתר, להגיע - - -

טובה בן ארי: זה לא התפקיד של מערכת החינוך, גברתי, אני מתנצלת, אני יכולה לדבר רק על מה שקשור למוסדות חינוך.

אבתיסאם מראענה: כן, בבקשה, תמשיכי.

טובה בן ארי: אנחנו מעניקים להם שירותים של פסיכולוגים, אם צריך.

טובה בן ארי: בואי לא נשכח שמי שהולך לפסיכולוגים באופן פרטי זה עול מאוד כבד, כולנו יודעים את זה.

טובה בן ארי: המערכת מעניקה את זה ביחד עם השרויות, יש לנו שפ"ח בכל רשות מקומית כמעט, שפ"ח זה שירות פסיכולוגי חינוכי ייעוצי.

טובה בן ארי: אנחנו מעניקים את השעות הפרטניות, אנחנו מעניקים אפשרויות ככל שהצרכים של הילד מזוהים בתוך המערכת.

אבתיסאם מראענה: מישהו מהילדות והילדים פה יכול להעיד, לא באופן פרטני, אבל הלכתם לייעוץ?

אבתיסאם מראענה: הציעו לכם ייעוץ?

טובה בן ארי: יש יועצת בבית הספר שמקבלת הכשרה בתחומים שונים.

טובה בן ארי: אגב, בזום נמצאת מנהלת האגף היסודי וסגנית מנהלת המינהל הפדגוגי, גב' אתי סאסי, והיא תוכל להשלים אם תרצי, גברתי.

גבי לסקי: סליחה כבוד היו"ר, אני יודעת שמשרד החינוך מעורב בפרויקט, לפחות בעיריית תל אביב כשהייתי חברת מועצה, הגעה בטוחה לבית הספר ולגנים.

גבי לסקי: כלומר, כן מאוד דאגו שיהיה מקום לחנות את הרכבים, שלא יהיו רכבים, כדי שיהיו שבילים מוגנים, כדי שילדים יוכלו להגיע בבטחה.

גבי לסקי: זאת אומרת, שמשרד החינוך כן עוסק בעניין של הגעה בטוחה לבית ספר כשמדובר על עומס של רכבים וכאלה.

גבי לסקי: מדוע משרד החינוך לכל הנושא של הגעה בטוחה לבית הספר, של הילדים שהם נמצאים תחת האיום הזה של רדיפה ושל גירוש.

בלה רדונסקי: שמי בלה, אני מהלשכה המשפטית של משרד החינוך.

בלה רדונסקי: אני רק רוצה להוסיף על הדברים שטובה אמרה כאן, בתי הספר באמת נותנים מענה חינוכי, ואת כל המעטפת הנדרשת בתוך המוסד החינוכי, אבל משרד החינוך לא פועל כנגד משרדי ממשלה ומדיניות כזאת או אחרת שהמדינה מחליטה לגביה.

בלה רדונסקי: אנחנו לא מתערבים בסמכויות, לא של שלטון מקומי, לא של המשטרה, ולא של רשות האכיפה, אין לנו סמכות כזאת בחוק.

בלה רדונסקי: אנחנו כן משתדלים לתת את כל המענים הנדרשים, ומעבר לכך, בתי הספר במדינה מתוקצבים בצורה דיפרנציאלית, בוודאי כשיש ילדים שנדרש להם מענה כזה או אחר ביתר, הם יקבלו את זה.

בלה רדונסקי: יש כמו שטובה אמרה, מעבר לשעות פרטניות גם ליווי מערכתי בהרבה מאוד תחומים, עם הרבה מאוד תוכניות תומכות לבתי הספר, אבל אין לנו סמכות, כמו שאת שואלת אותי לגבי הדברים האלה.

אבתיסאם מראענה: אוקיי, תודה רבה.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה להתקדם בדיון.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה להפנות את השאלה שלי, כדי לעלות שלב מבחינת הדיון, לעוה"ד אביטל שטרנברג, ראש תחום ייעוץ משפטי במשרד המשפטים.

אבתיסאם מראענה: לפני שאני אתן לך רשות דיבור, אני רק רוצה לציין שני דברים חשובים מבחינה עובדתית.

אבתיסאם מראענה: אני בעצם מציינת פה עובדות שאני ואת בהחלט מכירות אותן.

אבתיסאם מראענה: בשנים 2010-2006 קיבלה ממשלת ישראל, ברשותו של אריאל שרון ובנימין נתניהו, שתי החלטות ממשלה, שעניין אי אכיפה של חוקי ההגירה בישראל כלפי אוכלוסייה ספציפית.

אבתיסאם מראענה: נקבע בהן, כי לא יגורשו מישראל מהגרי עבודה, עובדים זרים ועובדות זרות, אשר נכנסו לארץ כדין, שיש להם ילדים וילדות שנקלטו במערכות החינוך בישראל, ובדרך כלל נולדו בה, והם דוברי עברית ודוברות עברית ומעורים בסביבתם מבחינה חברתית.

אבתיסאם מראענה: החלטות הממשלה הוגבלו מבחינת תוקפן, מבחינת הזמן, אולם בפועל, המדיניות שנקבעה בהן המשיכה להתקיים גם אחריהן.

אבתיסאם מראענה: לאורך כל השנים, למעט חריגים בודדים, אותם ילדות וילדים ובני משפחותיהם, לא גורשו.

אבתיסאם מראענה: רשות האוכלוסין לא פרצה לבתיהם, לא ארבה לילד בבית הספר, וכאשר נעצרה אם על ידי פקחי הרשות, והציגה אישור כי יש לה ילד או ילדה הלומדים בבית הספר בישראל, היא שוחררה לדרכה.

אבתיסאם מראענה: על כך, אין מחלוקת אם שום אדם המצוי בנעשה בתחום, מעידים על כך עשרות מורים ומחנכות ומחנכים, שבוודאי אינם חשודים באג'נדה פוליטית.

אבתיסאם מראענה: בחודש יולי 2019, ללא הודעה מוקדמת, ללא הליך שינוי מדיניות, ללא החלטת ממשלה מסמיכה, בעיצומה של ממשלת מעבר, ואל מול כנסת שפעולתה הייתה במיוחד משותקת, בטח שוועדת העובדות והעובדים הזרים לא עבדה, לא התחדשה, ותוך הכחשה נמרצת, אולי שקרית, השקרית זה ציטוט שקיבלתי אז אני לא עומדת מאחוריו, פתחו פקידי רשות האוכלוסין וההגירה במסע מעצרים של ילדות וילדים אלה בשל הוריהם.

אבתיסאם מראענה: הם כן פרצו לבתים שלהם, הם כן עצרו אותם ברחובות, ופעלו בניגוד מוחלט למדיניות אי אכיפה בת 15 השנים.

אבתיסאם מראענה: במילים אחרות, רשות האוכלוסין וההגירה החליטה לעשות דין לעצמה.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה בבקשה, גברתי - - -

יולי יואל אדלשטיין: ברשותך, כבוד היו"ר, אני הייתי שמח לענות לפני אביטל, על ההקראה של המניפסט הזה.

יולי יואל אדלשטיין: כבודה, אני הייתי יו"ר הוועדה לבחינת מעמד ילדי הזרים ב-2010, על פי מינוי של הממשלה.

אבתיסאם מראענה: מה התפקיד של הוועדה הזאת?

אבתיסאם מראענה: מה היא עשתה?

יולי יואל אדלשטיין: הוועדה הזאת ב-2010 התכנסה כוועדה בין-משרדית, ובחנה את סוגיית ילדי השוהים הבלתי חוקיים במדינת ישראל.

אבתיסאם מראענה: אוקיי, אני רוצה דווקא לקיים דיאלוג, אני רוצה לשמוע אותך עד הסוף.

אבתיסאם מראענה: אתה אומר שהוועדה הבין-משרדית קמה ב-2010.

אבתיסאם מראענה: כמה זמן הוועדה הזאת המשיכה להיות?

אבתיסאם מראענה: מה הזמן שלה?

יולי יואל אדלשטיין: הוועדה הזאת קמה כהוראת שעה ונקבעו שם מועדים, אחרי שהוועדה גיבשה את ההמלצות שלה נקבעו מועדים - - -

שונית שחר: היו שלוש החלטות ממשלה שקדמו לוועדה.

יולי יואל אדלשטיין: ונקבעו מועדים מתי ניתן להגיש את הבקשות, עד מתי, והוועדה קיבלה בקשות, בחנה אותן.

אבתיסאם מראענה: הוועדה קיבלה בקשות מאותן משפחות?

אבתיסאם מראענה: מאימהות?

אבתיסאם מראענה: מעובדות ועובדים זרים?

יולי יואל אדלשטיין: הוועדה קיבלה בקשות מכל מי שרצה להגיש בקשה, והגיש את הבקשה.

יולי יואל אדלשטיין: פירטו את הילדים, ילד אחד, שניים, שלושה.

יולי יואל אדלשטיין: כל מה שהיה, הוועדה קיבלה ובחנה את הבקשות.

אבתיסאם מראענה: האוכלוסייה שמופנית אל הוועדה, שבעצם אמורה לקבל מהם את התשובות, הם ידעו על הקיום של הוועדה?

יולי יואל אדלשטיין: הם ידעו, הוועדה פרסמה קול קורא בתקשורת, דרך ארגוני הזכויות, בכל מקום שרק ניתן פרסמו את דבר קיום הוועדה.

אבתיסאם מראענה: שמה בעצם המטרה שלה?

יולי יואל אדלשטיין: לבחון את המעמד.

יולי יואל אדלשטיין: הוועדה פרסמה קריטריונים למי הממשלה תאשר לקבל מעמד במדינת ישראל, מתוקף זה שהם שהו פה במדינת ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: האנשים, השוהים הבלתי חוקיים, הגישו את הבקשות שלהם עם הפירוט של כל ההיסטוריה שלהם, הוועדה בחנה והמליצה לשר הפנים למי לתת מעמד, ולמי שלא עמד בקריטריונים לא לתת מעמד.

אבתיסאם מראענה: אתה זוכר מה היו הקריטריונים?

יולי יואל אדלשטיין: אני זוכר שזה היה גיל חמש או שש, כיתה א'.

שונית שחר: היו שלוש החלטות ממשלה מ-2005 - - -

אבתיסאם מראענה: רק תציגי את עצמך בבקשה בשביל הפרוטוקול.

שונית שחר: עוה"ד שונית שחר, מהלשכה המשפטית של רשות האוכלוסין וההגירה.

שונית שחר: היו שלוש החלטות ממשלה, הן לא לפניי כרגע כי זה פחות רלוונטי לנושא היום, החלטה 3807 מ-26 ביוני 2005, החלטה 156 מיוני 2006, והחלטת ממשלה 2183 מאוגוסט 2010.

אבתיסאם מראענה: אז מה בעצם אתה אומר לי שהיו הקריטריונים שנקבעו שם?

יולי יואל אדלשטיין: אני לא זוכר, אבל אפשר לראות בהחלטת ממשלה 2183 מה בדיוק היו הקריטריונים.

יולי יואל אדלשטיין: הגישו את הבקשות, הוועדה בחנה על פי הקריטריונים ונתנה תשובה.

יולי יואל אדלשטיין: חלקם קיבלו, חלקם לא קיבלו, חלקם ערערו ופנו לערכאות.

אבתיסאם מראענה: כמה קיבלו מעמד?

אבתיסאם מראענה: איזה מעמד זה?

יולי יואל אדלשטיין: קיבלו מעמד של תושב ארעי.

אבתיסאם מראענה: א/5?

יולי יואל אדלשטיין: כן, קיבלו א/5.

אבתיסאם מראענה: כמה?

אבתיסאם מראענה: אתה זוכר את המספר?

יולי יואל אדלשטיין: הילד וכל המשפחה שלו, ההורים והאחים והאחיות קיבלו מעמד.

יולי יואל אדלשטיין: בסופו של יום קיבלו שם אם אני זוכר נכון - - -

אבתיסאם מראענה: 700?

יולי יואל אדלשטיין: לא, 700 ילדים הגישו והיו בוועדה, קיבלו מתוכם כ-500 אם אני זוכר נכון.

אבתיסאם מראענה: והשאר?

יולי יואל אדלשטיין: והשאר לא קיבלו, הם נדחו בוועדה כי הם לא עמדו בתנאי הוועדה.

אבתיסאם מראענה: אז מאז 2010 אין לנו ועדה כזאת שהיא בין-משרדית?

יולי יואל אדלשטיין: לא, הוועדה הוקמה כהוראת שעה.

אבתיסאם מראענה: לגבש המלצות?

יולי יואל אדלשטיין: לא, כהוראת שעה.

שונית שחר: לא, היא לא גיבשה המלצות.

שונית שחר: החלטת הממשלה קבעה את התנאים, הוועדה דנה במקרים הפרטניים, מי עמד בתנאים ומי שלא עמד בתנאים, ואז היא העבירה את ההמלצות לשר הפנים, כהוראת שעה, הוועדה בעצם סיימה את תפקידה.

אבתיסאם מראענה: אוקיי, עכשיו עברו 11 שנה מאז 2010, השאלה היא האם יש מקום לקיום ועדה כזאת, בין-משרדית, שתגבש מחדש המלצות על מנת לדון בסיטואציה שאנחנו נמצאות בתוכה.

שונית שחר: גברתי, אנחנו זרוע מבצעת.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו זרוע מבצעת, אני לא מחליט אם תהיה ועדה או לא תהיה ועדה.

שונית שחר: אנחנו מיישמים את החלטות הממשלה, היו שלוש החלטות ממשלה.

שונית שחר: אם הממשלה תקבל החלטה חדשה להעניק מעמד לילדי שוהים בלתי חוקיים, אנחנו נפעל בהתאם להנחיות שיינתנו לנו.

שונית שחר: כרגע אין החלטה כזאת, ואני גם מאוד אשמח להתייחס.

אבתיסאם מראענה: ובזמן שאין החלטה כזאת, בעצם הביצוע, בתור זרוע שמבצעת, על מה אתם נשענים ונשענות?

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו נשענים על חוק הכניסה לישראל, וכל מי ששוהה פה באופן בלתי חוקי אמור לעזוב את מדינת ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו פועלים על פי החוק כדי לאכוף אותו.

שונית שחר: לעיתים, כשהממשלה מקבלת החלטות שעתיות להעניק מעמד, לצד זה יש מדיניות כללית של הממשלה, מזה שנים רבות, והיא לצמצם את מספר השוהים הבלתי חוקיים בישראל.

שונית שחר: זה התפקיד של רשות האוכלוסין וההגירה, של מינהל אכיפה וזרים, שבראשו עומד יוסי אדלשטיין.

שונית שחר: אני רוצה להתייחס למה שנטען פה, על זה שמדיניות הממשלה בכל הנוגע להרחקת משפחות לא יושמה במשך שנים רבות, זה ממש לא נכון.

שונית שחר: אנחנו מיישמים את המדיניות הזאת מזה שנים רבות.

שונית שחר: אני חייבת להעיר על המילים שנשמעו פה, "ללכוד ילדים", "רדיפה", אנחנו לא - - -

אבתיסאם מראענה: טוב את זה שמענו פה.

גבי לסקי: תגידי לי, מה שהם מתארים זאת לא רדיפה?

גבי לסקי: הייתי מאוד עדינה, אבל אל תגידי שזה לא נכון.

אבתיסאם מראענה: לא, לא, יש פה ילדים, אני מבקשת דיון מכובד.

שונית שחר: אני לא מתווכחת עם תחושה סובייקטיבית של ילדים, אבל גברתי בעצמה השתמשה במילים האלה, זה מונח נורא קשה.

גבי לסקי: נכון, זה נורא קשה.

אבתיסאם מראענה: סליחה, בסדר, הבנו.

שונית שחר: אני רוצה רק להמשיך לדבר.

אבתיסאם מראענה: תזכרו שיושבות ויושבים פה ילדים מתחת לגיל 18, זה מה שחשוב לי בדיון הזה.

שונית שחר: אי אפשר להשתמש במינוחים הנוראיים האחלה, הם באמת מינוחים נוראיים.

אבתיסאם מראענה: אז מתנצלות בשם - - -

גבי לסקי: לא, אני לא מתנצלת, המציאות נוראית, אני לא מתנצלת, זאת המציאות, אני אומרת את זה בעדינות.

שונית שחר: נכון, אני מסכימה איתך שהמציאות היא נוראית.

אבתיסאם מראענה: בסדר, די.

אבתיסאם מראענה: כיו"ר הוועדה, אני מתנצלת על כל מילה אם היא פגעה בך, גברתי.

שונית שחר: לא, חלילה.

אבתיסאם מראענה: לא, תקבלי את ההתנצלות, מה אכפת לך?

אבתיסאם מראענה: אני מתנצלת בכנות ומעומק ליבי.

יולי יואל אדלשטיין: אני מקבל.

אבתיסאם מראענה: תודה רבה, בבקשה בואו נמשיך את הדיון.

אבתיסאם מראענה: אני הבטחתי לה, היא תסיים ואחר כך אני רוצה להמשיך הלאה.

שונית שחר: אז באמת, היקף פעילות האכיפה משתנה משנה לשנה, ובאמת יש הרבה משימות על השולחן.

שונית שחר: היו תקופות של שנים סוערות שטיפלנו בהן גם בתופעת ההסתננות, ולכן, מבחינת תיעדוף, המשימות השתנו.

שונית שחר: לעיתים התמקדה האכיפה כנגד מסתננים, היה את חולות וכל מיני דברים שעברנו כבר והם נשכחו.

שונית שחר: מנגד, לצד זאת הייתה אכיפה שגרתית כנגד שוהים בלתי חוקיים.

שונית שחר: אוכלוסיית השוהים הבלתי חוקיים היא מאוד גדולה.

שונית שחר: היא כוללת בתוכה את מי שנכנסו לישראל כתיירים באופן חוקי, ומי שנכנסו לישראל כעובדים זרים - - -

אבתיסאם מראענה: בסדר, התיירים הם לא פה, הם לא חלק מהדיון.

יולי יואל אדלשטיין: הילדים שלהם פה.

שונית שחר: הם כאן, דרך אגב, החלטת הממשלה חלה על מי שנכנס כתייר.

שונית שחר: יש לנו פה אנשים, כמעט 50,000 איש, שהם שוהים בלתי חוקיים שנכנסו לישראל כתיירים.

אבתיסאם מראענה: בסדר, בואי נמקד את הדיון, אנחנו מדברות כאן ומדברים כאן על אנשים שנכנסו לכאן כדין כעובדות ועובדים זרים.

אבתיסאם מראענה: זה הדיון, אל תדברו על מסתננים עכשיו, לא.

יולי יואל אדלשטיין: סליחה, היו"ר, הילדים הם לא רק של העובדים הזרים.

שונית שחר: מה ההבדל בין ילד לילד?

אבתיסאם מראענה: בסדר, אין הבדל בין ילד לילד.

אבתיסאם מראענה: בואו נמקד את הדיון, הדיון שלי כרגע הוא על אותה אוכלוסייה, אותם ילדות וילדים שבעצם ההורים שלהם הגיעו לכאן כעובדים כדין, כעובדים זרים.

שונית שחר: אז אנחנו מדברים באמת על משהו כמו 20,000, מהנתונים שמפורסמים באתר של רשות האוכלוסין וההגירה, יש כ-20,000 שוהים בלתי חוקיים שנכנסו לישראל כעובדים זרים, והמשיכו לשהות מעבר לתקופה המקסימלית.

שונית שחר: דרך אגב, לאו דווקא מעבר לתקופה המקסימלית, יש כאלה שנכנסו, עבדו כשנה נגיד בענף הסיעוד, החליטו שלא מתאים להם והם המשיכו לעבוד בעבודות מזדמנות.

שונית שחר: באמת, יש כאן סיפורים נוראיים, גם לנו יש ילדים, וכמו שגברתי אמרה בהתחלה, כולנו מסתכלים עליהם כאל הילדים שלנו, ואנחנו לא רוצים לפגוע באף אחד.

שונית שחר: בגלל זה מאוד חרה לי השימוש במילים נורא קשות כמו "ללכוד" ו"רדיפה".

גבי לסקי: המציאות חורה לכולם.

שונית שחר: נכון, אבל בסוף אנחנו זרוע מבצעת, אנחנו מיישמים את מדיניות הממשלה, והמדיניות הזאת מיושמת לאורך השנים.

שונית שחר: אמרתי, היו עליות וירידות מבחינת התיעדוף של המשימות, אבל אנחנו באמת עושים מאמצים להתחשב.

שונית שחר: מבחינתנו, העדיפות היא ליציאה מרצון של האוכלוסיות האלה.

שונית שחר: עשינו פעולות הסברה, עשינו שיתופי פעולה עם שגרירויות שונות, כדי לעודד את היציאה של האוכלוסייה הזאת, אבל בסוף פשוט אין שיתוף פעולה ואנחנו נדרשים לאמצעים.

שונית שחר: ביחס להערות של גברתי, לגבי הנהלים שלנו, זה מאוד חשוב לנו.

שונית שחר: יש לנו מספר נהלים באכיפה שכוללים הוראות מפורשות לאופן שבו ככל שננקטות פעולות אכיפה ומתגלה שיש קטינים שמעורבנים, אז יש הוראות שנכתבו בנהלים שלנו עוד מתחילת הדרך, לגבי שעות הפעילות, אופן הכניסה למקום מגורים שבו נמצא קטין, הרכב צוות האכיפה, האופן שבו מסיעים את הקטין והבטיחות שלו בנסיעה, אופן ההחזקה של קטין במתקן אכיפה, וכמה זמן הוא ממתין לשימוע.

שונית שחר: לכל הדברים האלה אנחנו נותנים דגשים.

שונית שחר: יש גם אבחנה בין קטין שהוא מלווה לבין קטין שהוא בלתי מלווה, כי בעבר הייתה תופעה יותר רווחת של קטינים שהם בלתי מלווים.

שונית שחר: גם בשנים האחרונות הכנסנו עוד תיקונים והטמענו שינויים בתוך הנהלים שלנו בכל הנוגע לשמיעת קטינים מעל גיל 12 במסגרת הליכי השימוע.

שונית שחר: אני חייבת להגיד שמבחינתנו, השימוש בכלי של משמורת הוא נשק יום הדין, זה באמת הכלי האחרון שאנחנו נעשה בו שימוש.

שונית שחר: יש לנו גם את חוק הכניסה לישראל וזו המסגרת הנורמטיבית שמנחה אותנו.

שונית שחר: החוק קובע תנאים, ואם אדם יושב בפניי, הורה, מבוגר, שאומר לי שהוא לא משתף פעולה לא משנה מה, אז אין לי דרך אחרת אלא להעביר אותו למשמורת, ולפעמים זה כולל את הקטינים.

שונית שחר: אני גם רוצה להתייחס לסיפור של - - -

אבתיסאם מראענה: בסדר, אולי יהיה לנו זמן, אבל אני חייבת לתת רשות דיבור לכל מי שביקש וביקשה.

אבתיסאם מראענה: עוה"ד אביטל שטרנברג, את רוצה להגיב?

אביטל שטרנברג: מה שאני רוצה להגיד, זה שאנחנו כרגע סוקרים את המצב המשפטי ואת המדיניות כפי שהן.

אביטל שטרנברג: הכנסת והממשלה סוברניות לשנות אותה, יחד עם זאת, אם יותר לי לסקור את המצב כפי שהוא היום, לפני שמשנים אותו, אזרחות ישראלית אינה נקנית מכוח לידה, אלא מכוח קשר משפחתי להורה ישראלי.

אביטל שטרנברג: האמנה לזכויות הילד לא שינתה את המצב הזה, לידה בישראל כשלעצמה אינה מקנה מעמד, וגם לא שהות ארוכת שנים.

אביטל שטרנברג: עכשיו אנחנו מדברים על אומדן של בערך 20,000 ילדים.

אביטל שטרנברג: ה-77 שהוזכרו במכתב אל הוועדה, הם אותם ילדים של עובדות זרות שנמצאות כאן ברישיון ובהיתר.

אביטל שטרנברג: אני מדברת על מי שהם ילדים של עובדים זרים או תיירים, שאשרתם פגה זה מכבר.

אביטל שטרנברג: הכלל המשפטי בישראל, חוק הכניסה לישראל, קובע שזר ששוהה כאן שלא כדין אמור להיות מורחק.

אביטל שטרנברג: יחד עם זאת, עקרון טובת הילד הוא עקרון כללי במשפט הישראלי, והוא נלקח בחשבון כשבוחנים הרחקה.

אביטל שטרנברג: אבל, כשמדובר בדיני הגירה, טובת הילד היא לא באיזו מדינה טוב לו יותר ולכן נשאיר אותו בה, אלא, האם ההעתקה שלו, האם היציאה שלו בחזרה למדינת המוצא תגרום לו סבל גדול מהקשיים הרגילים שיש במעבר ממדינה למדינה.

אביטל שטרנברג: אנחנו בעולם גלובלי ורואים רילוקיישן, ואנשים עוברים ממדינה למדינה, יש קשיים מובנים גם אחרי תקופת שהות קצרה.

אביטל שטרנברג: אם הקשיים הם מעבר לזה, העמדה המשפטית היא שצריך לקחת אותם בחשבון, למרות כל מה שאמרתם.

אביטל שטרנברג: לסיכומו של דבר, לידה כאן לא מקנה מעמד, שהות ארוכת שנים לא מקנה מעמד, ויחד עם זאת, אנחנו לוקחים בחשבון נסיבות הומניטאריות מיוחדות.

גבי לסקי: מה העמדה של אנשי בריאות הנפש בעניין הזה?

אבתיסאם מראענה: את מי את שואלת, רגע, בואי נתגלגל מהשאלה שלך.

גבי לסקי: משרד המשפטים אומר שהם בודקים את הנושא של טובת הילד, אבל השאלה היא על סמך מה, כי אני יודעת שהעמדה של אנשי בריאות הנפש היא שמדובר באמת בפגיעה חמורה כשמגרשים ילדים.

אביטל שטרנברג: אני חייבת תשובה לחה"כ לסקי.

אביטל שטרנברג: העניין של הבדיקה נעשה על ידי רשות האוכלוסין, ואני מציעה שתשאלי אותם כיצד נעשה ההליך הזה, ובמי הם מתייעצים.

אבתיסאם מראענה: אני חושבת שכל הסוגייה הזאת שחה"כ לסקי העלתה אותה, אני חושבת שניתן לסיגל רוזן לענות.

שונית שחר: אני רק רוצה לומר שיש לנו עובדת סוציאלית משולבת בתהליך.

אבתיסאם מראענה: סיגל מהמוקד לפליטים ומהגרים, בואי בבקשה תצטרפי למעגל המיקרופון.

קריאה: ביקשתם שבריאות הנפש יגיבו, יש פה את הדבר הכי קרוב מאיגוד העובדים הסוציאליים.

אבתיסאם מראענה: נכון.

אפרת רותם: שלום לכולם, אפרת רותם, איגוד העובדות והעובדים הסוציאליים.

אפרת רותם: אנחנו יודעים לומר, מתוך הידע המקצועי שלנו כעובדות ועובדים סוציאליים, שילדים ומתבגרים, בשביל התפתחות תקינה, צריכים יציבות וביטחון.

אפרת רותם: דבר שמערער את היציבות והביטחון הזה, בהכרח פוגע בהתפתחות, בהכרח פוגע במצב הנפשי והרגשי שלהם לאורך זמן.

אפרת רותם: סימן שאלה לגבי העתיד, לגבי איפה המשפחה תהיה, מה יהיה עם הילד ואיפה הוא יגדל, בהכרח פוגע במצב הרגשי והנפשי.

אפרת רותם: פעולות של אכיפה כלפי ילדים, גם הם עם פוטנציאל טראומטי.

אפרת רותם: למעצר, וכמובן לגירוש יש גם פוטנציאל טראומטי שפוגע באותם ילדים וילדים.

אפרת רותם: אני חושבת שיש כאן נערים ונערות שסיפרו עם המון כוחות והמון עוצמה על ההתמודדות שלהם עם המצב הזה.

אפרת רותם: אני חושבת שאני מגיעה לכאן כעובדת סוציאלית כדי להתריע, הם לא צריכים להתמודד עם המצב הזה.

אפרת רותם: המצב הזה, עם כל הכוחות ועם כל העוצמה, פוגע בהם.

אבתיסאם מראענה: תודה, אפרת.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה לשמוע את גלעד הלחמי, מעוטף התחנה המרכזית.

גלעד הלחמי: תודה רבה.

גלעד הלחמי: קודם כל אני חייב להגיד, שיש משהו שאני מסכים עם גבי לסקי לגביו, בנושא של הגירוש שדובר אליו, אני לא אכנס אליו באופן פרטני, של אמא שנישאה לאזרח ישראלי.

גלעד הלחמי: לצערי, הגירוש הזה קורה והוא לא גירוש נכון לפי דעתי, אבל הוא קורה בגלל שלמדינה, לרשות ההגירה לפחות, כל גירוש אחר שכן חוקי וצריך לקרות, כמעט ולא קורה.

גלעד הלחמי: גם את מי שמצליחים לגרש, עוברים כל כך הרבה ערכאות משפטיות וערעורים, אגב, גם על חשבון המדינה, כי גם כשבית המשפט פוסק לטובת עמדת המדינה, לא מטילים אחריות כלכלית על העותרים, שזה גם איפשהו פוגע בתהליך ומייאש בסופו של דבר את המדינה מלנסות לגרש אנשים שכן צריך לגרש אותם, לפי החוק הישראלי, וזה לא משנה דעתי או דעת אחרים, לפי החוק הישראלי, כמו שהם אמרו.

גלעד הלחמי: עכשיו אני באתי לפה כדי לייצג את תושבי דרום תל אביב בסופו של דבר.

גלעד הלחמי: הסיפור פה והילדים פה נורא נחמדים, הוא נוגע לכלל הילדים הזרים בישראל, כי כמו שחברתי פה אמרה, ילד הוא ילד, ולפי בית המשפט אין דין שחל על ילד כזה או על ילד כזה.

גלעד הלחמי: זאת אומרת, כל דין שייקבע לגבי הילדים האלה, יהיה תקף גם לקרוב לבין 15-10 אלף ילדי מסתננים, ויהיה תקף לכל ילד זר לא חוקי שנמצא פה.

גלעד הלחמי: בגלל זה, אני מייצג פה את תושבי דרום תל אביב, אני מייצג שכונות, כמו שכונת התקווה שבה 97 אחוזים מהילדים הם ילדים זרים, בשכונת נווה שאנן 99 אחוזים.

גלעד הלחמי: אין לנו כבר ילדים ישראלים בשכונות.

גלעד הלחמי: כל המשאבים של השכונות שלנו הם לטובת זרים, הם כבר לא לטובת ילדי השכונות.

גלעד הלחמי: גם הפעוטונים, כל הצהרונים, העמותות שנכנסות לפה שאגב לא בודקות יכולת השתכרות, אם אתה זר אז מגיע לך וזה לא משנה אם אתה מרוויח 20,000 או 15,000 או 10,000 שקלים בחודש.

גלעד הלחמי: כל הנושא הזה בסופו של דבר נוגע לנו.

גלעד הלחמי: אז מדברים פה נכון על טובת הילד, אבל אני שואל את חברת הכנסת שפה, את המחוקקת, אם אתם רוצים קומו ותשנו את החוק, תחליטו שישראל היא לא מדינת לאום יותר, אמנת הילד היא גבוהה יותר מהדמוקרטיה הישראלית, בבקשה.

גלעד הלחמי: אתם באים פה בתלונות לבעלי מקצוע, לאנשים שבאו לבצע את התוכנית של הממשלה, כשאתם המחוקקים, אבל אתם לא מצליחים לחוקק דבר כזה כי אין לכם רוב בעם לחוקק דבר כזה, זה מה שרציתי להגיד, זאת הדמוקרטיה.

אבתיסאם מראענה: תודה, גלעד.

אבתיסאם מראענה: אנחנו ניתן רשות דיבור לעו"ד יונה שרקי.

אבתיסאם מראענה: כן שולה, אין לך זכות דיבור, את לא רשומה.

שולה קשת: לא, אני ביקשתי ואישרו לי, ואני אשמח לדבר אחרי גלעד.

גלעד הלחמי: אגב, היא גם מדרום תל אביב, והיא מייצגת גם את דרום תל אביב, אפילו שהיא מייצגת את העמדה ההפוכה ממני.

אבתיסאם מראענה: בסדר, אני אתן קודם כל לשרקי, ואחר כך אני אתן לך, שולה.

אבתיסאם מראענה: תודה.

יונה שרקי: גברתי, אני מצטער שאני יורד טיפה לקטנות, אבל הרטוריקה של גירוש, הטרמינולוגיה הנכונה היא הרחקה, כך היא מופיעה במסמכים המינהליים, כך היא מופיעה בחוק.

יונה שרקי: אם אנחנו רוצים לסטות מהטרמינולוגיה שמופיעה בחוקים ובנהלים, אז אפשר גם לדבר על טרנספר, ולהתייחס לפעילות של רשות האוכלוסין כ'אקציות', וכן הלאה.

יונה שרקי: אני חושב שזה פשוט לא שייך, וכדאי להיצמד לרטוריקה ולטרמינולוגיה הנכונה.

אבתיסאם מראענה: כן, תצמיד אותנו בבקשה, כי אני לא מבינה מי דיבר פה על טרנספר, אבל תצמיד אותנו ותתייחס לזה בקצרה.

יונה שרקי: אני רוצה להעיר הערה עניינית שהיא חשובה לא פחות.

יונה שרקי: אני שומע את הילדים האלה, אני מרחם עליהם מאוד, אבל יש בן אדם אחד שעליו לא מדברים פה בחדר הזה, והוא למעשה הגורם של המצב.

יונה שרקי: טובת הילד צריכה להיבחן כטובתו שלו, ולא כטובת ההורה שלו, ולא כי זה האינטרס של ההורים שלו.

יונה שרקי: למעשה, ארגוני הנשים כבר הצהירו בפני בג"ץ, שכאשר אישה או ילד הופכים להיות עוגן לקבלת מעמד בישראל, הדבר הזה הוא כר פורה לניצול של אותם ילדים.

יונה שרקי: המצב הזה, שבו ילד נפגע פה בישראל, זה מכיוון שמלכתחילה ההורים שלו מפרים את החוק, ופוגעים בטובתו, ואת זה צריך לומר.

יונה שרקי: השאלה היא מהו הפתרון למצב כזה.

יונה שרקי: הפתרון הבריא, בחברה מתוקנת למצב כזה, הוא נורמליזציה של המצב.

יונה שרקי: הוא לא להפוך את המצב הלא נורמלי לכאילו נורמלי, אלא להחזיר אותו לתיקונו.

יונה שרקי: הווה אומר, הורה שלא צריך להיות כאן במדינת ישראל על פי חוק, והוא מפר חוק לכל דבר ועניין, צריך לשוב למדינתו, להיות מורחק מישראל כדת וכדין, ויהיה זה פשע להפריד את הילד מההורה שלו, ולכן, ההלכה הפסוקה בבית המשפט כאן בישראל, זה שהילד הולך אחר הוריו ובוודאי לא ההפך.

יונה שרקי: הילד אינו מקנה להורה שלו מעמד.

אבתיסאם מראענה: אתה צודק, תודה.

יונה שרקי: ולכן, כאשר בוחנים את טובת הילדים האלו, ואם באמת בוחנים אותה ולא את הרצון הכלכלי של ההורים, כי אז התשובה לכל הדיון שלנו כן, היא ברורה.

יונה שרקי: היא ברורה מכיוון שכמו שאמרה חברתי מאיגוד העובדים הסוציאליים, ילד שנמצא במצב של זמניות, של אי יציבות, וזה בעצם המצב של ילד של מישהו שנמצא פה באופן לא חוקי, אז אנחנו צריכים לדאוג לכך שהילד הזה יחזור למקום שבו הוא ירגיש את היציבות הזאת.

אבתיסאם מראענה: אני מודה לך.

אבתיסאם מראענה: אנחנו נדאג לטובת הילד.

אבתיסאם מראענה: שולה קשת, בבקשה.

שולה קשת: תודה רבה.

שולה קשת: אני באמת באתי לפה במיוחד כילידת שכונת נווה שאנן, תושבת דרום תל אביב.

שולה קשת: יש לנו שם הרבה מאוד קהילות, בין אם הקהילות הישראליות הוותיקות, מהגרות העבודה, מבקשות המקלט, ואני באתי לפה לומר, כישראלית, כתושבת דרום תל אביב, כדרום תל אביבית, ואני מייצגת פה הרבה מאוד מתושבות ותושבי דרום תל אביב, הקהילות האלה חשובות לנו.

שולה קשת: אני חושבת שאנחנו עוברות בעצמנו טראומה, כישראליות בדרום תל אביב, לחוות ולראות באמת את הרדיפה של הילדות והילדים וההורים שלהם.

שולה קשת: אלה מעשים שלא ייעשו.

שולה קשת: התרומה שלהם לקהילות של דרום תל אביב היא אדירה, יש שיתוף פעולה ויש אחווה בין הילדות והילדים של הישראלים, מהגרות העבודה וכולי.

שולה קשת: לא יעלה על הדעת היחס כלפיהן, הרדיפה היום יומית, זה שאנחנו צריכות לבוא ולהתייצב וסוג של באמת לבוא ולנסות איכשהו לגונן.

שולה קשת: אני נולדתי בשכונה, הם גם נולדו אצלנו, לא יעלה על הדעת שזה יהיה היחס כלפיהן, עם כל הטראומות.

שולה קשת: אני מדברת כתושבת שאנחנו באמת עוברות שם וחוות טראומות כל יום.

שולה קשת: לכן אני אומרת, מדברים פה על חוקים, מדברים פה על כל מיני דברים, הכל צריך להיות אנושי, ולא יעלה על הדעת שהרדיפות האלה בדרום תל אביב והגירושים האלה ימשיכו, זה פוגע בכולנו.

שולה קשת: אגב, זה כלפי כלל האוכלוסיות המוחלשות, ואני באתי לפה לומר, אנחנו, תושבות ותושבי הקהילות הישראליות בדרום תל אביב בסולידריות לגמרי עם הילדות והילדים והמשפחות שלהם.

שולה קשת: תודה רבה.

אבתיסאם מראענה: תודה, שולה.

אבתיסאם מראענה: תודה על מילים יפות ומנחמות, כיף שיש מישהו שרואה אתכם, כולל אותי.

טובה בן ארי: סליחה, כבודה.

טובה בן ארי: אני רוצה להתנצל, כי אני צריכה עוד כמה דקות לצאת, אבל כל ילד שזקוק לעזרתי, אני אשמח.

אבתיסאם מראענה: תודה רבה, יום הולדת שמח שיהיה לך.

טובה בן ארי: תודה, אפשר לחפש "טובה בן ארי" בגוגל.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה לפנות לנמרוד ברקן, המוקד לפליטים ומהגרים ומהגרות.

נמרוד ברקן: תודה רבה.

נמרוד ברקן: אני פה בשמי ובשם אחי, נתן, שהוא עובד בתל השומר.

נמרוד ברקן: כהערת אגב, יש כ-400,000 לא יהודים במדינת ישראל, מכל הסוגים, רוסים, אתיופים וכולי, אז לפני שמחליטים שזו מדינה ליהודים, צריך להסתכל על המספרים, 400,000 זה לא מספר נמוך.

נמרוד ברקן: העובדת הזרה שטיפלה באמא שלנו, שחלתה באלצהיימר והיא טיפלה בה בנאמנות ובלעדיה לא היו לה חיים, ילדה במהלך עבודתה, והיא קראה לה על שם אמא שלנו.

נמרוד ברקן: הילדה הזאת נמצאת היום בכיתה י', היא לא ידעה שום חיים אחרים, והיא לא יודעת שום דבר אחר חוץ מזה.

נמרוד ברקן: מנחם בגין, כראש הממשלה, דרש לאסוף את הפליטים הווייטנאמיים בלב ים, ולא הסכים לזרוק אותם מהאונייה, מהנימוק שהעם היהודי יודע מה זה להיות פליט, וצריך לעזור לפליטים.

נמרוד ברקן: לדעתנו, זו חובה אנושית מינימלית לסייע לגר אשר בתוכנו, ואנחנו טוענים, שלגבי ילדים שנולדו בארץ וגדלו כאן, הם זכאים ליחס כזה.

נמרוד ברקן: לכן, אנחנו קוראים לכם לעשות את זה.

נמרוד ברקן: אני גם הבנתי פה, אם שמעתי נכון את משרד המשפטים, שלילדים מסוג כזה יש יחס מיוחד וצריך לבדוק היטב את הנסיבות האישיות שלהם.

נמרוד ברקן: מעולם לא נתבקשנו משהו על ידי העובדת הזרה שטיפלה באמא שלנו, אנחנו שמרנו איתה על קשר וגם עם הילדה.

אבתיסאם מראענה: בזמן שהעובדת ילדה, היא גילדה את הילדה שלה תוך כדי שהיא טיפלה באמא שלך?

נמרוד ברקן: לא, לאחר מכן, אבל היא קראה לה על שם אמא שלי שנפטרה.

נמרוד ברקן: אני הייתי כמה שנים שגריר ישראל בקנדה, ומי שרוצה לראות עליי יכול למצוא אותי בוויקיפדיה.

נמרוד ברקן: במהלך השהות הזאת בקנדה, ראיתי את הברית הקיימת בין הקהילה הפיליפינית והקהילה היהודית, ברית שתיפגע אם יצא מפה שזורקים פה בלי חשבון ובלי שום רגש פיליפינים שיש להם ילדים, וצריך לחשוב גם על זה כשאנחנו עוסקים בנושא הזה.

נמרוד ברקן: אסור לנו לזרוק מעבר לסיפון אנשים שגדלו פה ולא יודעים שום דבר אחר.

נמרוד ברקן: זה בלתי אפשרי לקחת אדם בכיתה ט' או בכיתה י' ולהעביר אותם לארץ אחרת ולהגיד להם שיסתדרו שם עם ההורים שלהם.

נמרוד ברקן: זה לא אנושי, זה פשוט לא אנושי.

נמרוד ברקן: אני מסכים אתכם, אתם משרתי ציבור, והממשלה צריכה לקבל החלטה כמו שהייתה החלטה ב-2010 שהקימה את הוועדה שעמדת בראשה.

נמרוד ברקן: ישראל היא מדינה בעלת אוכלוסייה מגוונת, אבל היא ארץ שיודעת מה זה להיות נדחים ופליטים שחיפשו מקום להיות בו, והיא לא יכולה לעשות דבר כזה.

נמרוד ברקן: בגיל 15 אבא שלי הגיע לארץ כפליט מהונגריה, היה איסור לכניסה לארץ של השלטון הבריטי, כידוע הספר הלבן מ-1939, ובכל זאת הבריטים הכניסו אותו.

נמרוד ברקן: תאר לעצמך מה היה קורה לו אם הבריטים לא היו מכניסים אותו.

נמרוד ברקן: אותו דבר צריך להיות הכלל שמנחה אותנו ביחס שלנו לילדי העובדים הזרים שגדלו פה, חיים פה, והם כל כולם חלק ממדינת ישראל.

נמרוד ברקן: תודה רבה.

אבתיסאם מראענה: תודה רבה אדוני, השגריר לשעבר בקנדה, נמרוד ברקן.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה לתת זכות דיבור לד"ר יוסי ברדא, המכון להגירה ושילוב חברתי, מכללת רופין.

אבתיסאם מראענה: שלוש דקות, זה בסדר?

יוסף ברדא: טוב, שלום לכולם.

יוסף ברדא: אני חוקר מזה עשור וחצי את סוגיית ילדי הזרים, בדגש על טובת הילד, אז זה נראה לי ממש מתלבש על נושא הדיון פה.

יוסף ברדא: שמעתי את ההערה שבהחלט נכונה, שטובת הילד מופיעה באמנת הילד.

יוסף ברדא: רק מה שלא מופיע זה מה זה אומר טובת הילד, אף אחד לא בא ופרט את זה לפרוטות ואמר מהי טובתם של אותם ילדים.

יוסף ברדא: אני, במסגרת הדוקטורט שלי באוניברסיטת בר אילן, בחנתי את הסוגייה של טובת ילדי הזרים, ובחנתי עשרות רבות של מחקרים שנעשו בישראל ובעולם, בהקשר של חייהם של ילדי הזרים במדינת היעד שבהם הם חיים.

יוסף ברדא: במחקר עלו תוצאות שמהם אפשר להגיד בצורה חד משמעית שטובת הילד היא לאו דווקא במדינת היעד, וצריך לפתוח את זה לדיון ולבדוק את כלל האפשרויות, וכל מקרה לגופו.

יוסף ברדא: ברשותכם, אני אתן סקירה קצרה של כמה דוגמאות מהמחקרים שנעשו בעולם.

יוסף ברדא: במחקר שנערך בבלגיה בשנת 2011 נמצאה פגיעה במסוגלות העצמית של הילדים לבצע משימות בהצלחה ולהצליח בעתיד.

יוסף ברדא: במחקר שנערך ב-2012 בישראל, נמצא שהילדים סבלו מתסמינים נפשיים כמו תחושת מצוקה, חרדה, דיכאון, בגלל הפער התרבותי שגרם לאפלייתם.

יוסף ברדא: במחקר משנת 2014 הושוו ילדים זרים לילדים מקומיים, ונמצאו מדדים נמוכים בדבר חוסנם הנפשי של הילדים, תסמינים שקשורים לבריאות הנפש כמו חרדה, עויינות, אובססיביות כפייתית, וגם מעורבות בקטטות ונשיאת נשק.

יוסף ברדא: במחקר משנת 2009 באנגליה, נמצא שילדים זרים שחיים במדינה סובלים מסכיזופרניה בשיעור גבוה פי תשעה מהילדים המקומיים.

יוסף ברדא: במחקר משנת 2016 בנורבגיה, נמצא שהילדים סובלים מסכסוכים בין דוריים, פגיעה בסמכות הורית, תחושת בושה ודחייה כלפי ההורים.

יוסף ברדא: במחקר משנת 2009 שנערך בארצות הברית, נמצא שהילדים מגלים אחריות ילדית, שעשויה להוביל להאצה בהתפתחותם והתבגרותם, ולהפרעות רגשיות, התנהגותיות וסומאטיות.

יוסף ברדא: זה ממש על קצה המזלג מתוך כמעט 100 מחקרים שנבדקו בישראל ובעולם.

יוסף ברדא: אני יכול להגיד לכם שגם יש מחקרים שהציגו העדפה ברורה של ההורים שהילדים יחזרו למדינות המוצא שלהם, כמו למשל מחקר משנת 2008 - - -

אבתיסאם מראענה: מאוד ישנים כל המחקרים האלה, 2008, 2009.

יוסף ברדא: לא, יש מחקרים שנעשו בעשור האחרון, 2008, 2017, 2020, יש מחקרים שנעשו בתקופות שונות, אבל הם מציגים מגמה מאוד ברורה.

יוסף ברדא: כמו למשל, המחקר שאמרתי מ-2008 שמדבר על העדפה של ההורים שהילדים יגדלו בסביבה שתשמור את התרבות והערכים הפטריארכליים שלהם.

יוסף ברדא: הם מתייחסים למדינת היעד, מדינה מערבית, כמשהו שעשוי לפגוע בילדים, בתרבות, בשימור המסורת.

יוסף ברדא: במחקר משנת 2011, זרים מאפריקה דיברו על רצון לשלוח את הילדים בחזרה בגלל שהם מציגים את תרבות המערב כמאפשרת מתירנות, סמים, פשע, הפקרות מינית, אלימות וזלזול בדמות האב.

יוסף ברדא: זה מה שההורים אומרים, אלה ציטוטים של ההורים באותם מחקרים.

אבתיסאם מראענה: אני מבינה, אז בעצם כל אוכלוסייה שעלתה לארץ סובלת מאותם דברים, אני לא מצליחה להבין.

אבתיסאם מראענה: כל מיעוט שנמצא בתוך מדינת ישראל, אני בתור מיעוט שנמצא בתוך מדינת ישראל, תאמין לי היה הרבה, מרד בהורים, להתחתן עם יהודי, להיות מערבית, הכל תקף עליי, תוסיף את כל מה שאתה רוצה פה, שים עליי.

אבתיסאם מראענה: אני אומרת לך, אני לא ילדה לאמא עובדת זרה, ויש לי את כל התסמינים, אז אני לא יודעת על מה להתבסס לגבי המחקר שלך.

אבתיסאם מראענה: אבל אולי שווה שתעשה מחקר על ילדי עובדות זרות בארץ ובמקום שתדבר על זה נדבר על אחוזי ההצלחה בשחייה, בספורט, במוזיקה, וגם נבחן כמה באמת הם באמת מכורים לסמים, אז אני מזמינה אותך שתעשה את המחקר שלך בארץ.

יוסף ברדא: קודם כל, התוצאות של המחקרים הם מחקרים שנעשו על ידי פסיכולוגים ואנשי מקצוע בכל העולם, אלה לא מחקרים שנעשו על ידי, אבל חשוב לציין שהמחקרים האלה מתייחסים לילדים זרים, בגלל המאפיינים הייחודיים של ילדים זרים, ואי אפשר להשוות אותם לילדים עולים, עם כל הכבוד.

אבתיסאם מראענה: למה?

יוסף ברדא: אז בואי אני אגיד לך למה.

יוסף ברדא: למשל, ההתקשרות עם ההורים בין ילדים זרים לבין הוריהם נפגעת משמעותית במדינת היעד, בגלל שההורים עובדים סביב השעון, הם לא מבלים עם ילדיהם, הם לא פנויים רגשית להעניק לילדים שלהם - - -

אבתיסאם מראענה: גם אני עובדת סביב השעון ופחות עם הילדה שלי, אז מה זה אומר?

יוסף ברדא: אני רק אסכם, ברשותך היו"ר.

אבתיסאם מראענה: אז רגע, שנייה אדוני, אני אתן לך להמשיך, רק נתן לחה"כ יום טוב כלפון, בבקשה, אתה בתור עולה חדש ישן.

יום טוב חי כלפון: עולה חדש וגם חבר הוועדה הזאת.

יום טוב חי כלפון: תודה גברתי, היו"ר, הדיון מרתק, אני חייב להגיד.

יום טוב חי כלפון: לכולנו, כמובן, חשובה טובת הילד.

יום טוב חי כלפון: אני כן בכל זאת רוצה לעשות הבחנה בנוגע לעולים לעומת ילדי עובדי זרים.

יום טוב חי כלפון: העולים שמגיעים לפה, המטרה היא להישאר ולהשתקע פה לעד.

יום טוב חי כלפון: ילדי עובדים זרים, לצערנו, יודעים שהם נמצאים במצב שבו כל יום יכולים לבוא ולגרש אותם, או להרחיק אותם מהארץ הזאת, וזה כן שונה בתפיסה היום-יומית שלהם.

יום טוב חי כלפון: לכולנו חשובה טובת הילד, אבל בגלל שאני חייב לצאת אני גם אתייחס בקצרה לדיון.

יום טוב חי כלפון: חשוב לנו בכל זאת למסגר את הדיון, ובכל זאת לעשות הבחנה, מר ברקן השגריר לשעבר, בין מהגרי עבודה לפליטים, זה לא אותו דבר וכולנו יודעים את זה.

אבתיסאם מראענה: אני מסכימה.

יום טוב חי כלפון: הרי גם אנחנו, הישראליים, יכולים להגר לארצות הברית או לעשות רילוקיישן לתקופה מסוימת, ולהתפתח שם, ייוולדו ילדים שם, ואנחנו לא נצפה ממדינת ארצות הברית או מדינת אירופה כלשהי, שהילדים שלנו יישארו שם ויקבלו אזרחות.

יום טוב חי כלפון: זאת אומרת, רילוקיישן זה יכול להיות גם לתקופה קצרה ולחזור למדינת המוצא.

יום טוב חי כלפון: אני ערים לכך שמדינת ישראל, ברוך השם, היום גדלה, חזקה, ובמובן הזה שהיא גם מושכת אוכלוסיות ממדינות פחות עשירות.

אבתיסאם מראענה: השבח לאל.

יום טוב חי כלפון: ולכן, מה שקורה הוא, שאנחנו לא יכולים לאפשר, מבחינת מדיניות הגירה, מדיניות הממשלה, מדיניות הכנסת, לפתוח את שערי מדינת ישראל לכל מדינות העולם, וזו מדיניות שהיא דומה גם לרוב המדינות המערביות המתקדמות מבחינה כלכלית.

יום טוב חי כלפון: אז מצד אחד, כמובן, יש את טובת הילד ואת הרגישות הנדרשת, ותודה לך גברתי היו"ר, שאת שמה את זה על השולחן, אבל מצד שני, בכל זאת מדינת ישראל צריכה לדעת לנהל את שעריה ואת המדיניות שלה.

יום טוב חי כלפון: ושוב, אני ממש מדגיש, העם היהודי היה פליט ואנחנו מכירים את זה, יש הבחנה בין פליטים, זאת אומרת אנשים שהם נרדפים במדינת המוצא שלהם ושאם נרחיק אותם לשם בחזרה אז הם יהיו בסכנת חיים, ומדינת ישראל גם חתומה על אמנות בין-לאומיות בעניין הזה, לבין מהגרי עבודה.

יום טוב חי כלפון: אלה שני דברים שונים, תודה רבה.

אבתיסאם מראענה: תודה רבה.

אבתיסאם מראענה: כן, בבקשה סיכום.

יוסף ברדא: ממש סיכום.

יוסף ברדא: על בסיס המחקרים האלה שבחנו בעבודת המחקר, אני חושב שצריך לשים דגש מיוחד על טובתם של הילדים, עם התייחסות לילדים עצמם ולא עם התייחסות למבוגרים שסובבים אותם, זה דבר שהוא מאוד חשוב.

יוסף ברדא: כמובן שכל זה צריך להיות על בסיס פסיכולוגי ומקצועי, לא על כל מיני כאלה ספינים שאנחנו זורקים באוויר ומייחסים להם מה טוב להם ומה לא טוב.

יוסף ברדא: כמובן, שצריך להתייחס להיבטים שונים, כמו למשל, משך השהות בישראל, גיל הילד, קשר עם ההורים, קשר עם המשפחה במדינת המוצא, המצב המנטלי והמצב הפסיכולוגי של הילדים.

יוסף ברדא: בכל מקרה, ככל שמחליטים להחזיר את הילדים למדינת המוצא, להרחיק אותם למדינת המוצא, אנחנו רואים חשיבות בלנקוט באמצעים שונים שיגשימו את טובת הילד בהקשר הזה.

יוסף ברדא: כמו למשל אי הפרדה מההורים, זה דבר שנאמר פה, כמובן שלא מפרידים ילד מההורים שלו.

יוסף ברדא: החזרה עם סיום שנת הלימודים, ככל שזה מתאפשר, אמר את זה יוסי פה שזה נעשה, ובאמת צריך שזה אולי ייעשה בצורה רחבה יותר.

יוסף ברדא: שימוש בחלופות מעצר, נאמר פה שזה כלי נשק יום הדין, זה דבר שלא צריך לעשות מלכתחילה, לעצור ילדים כמובן.

יוסף ברדא: והכנה של הילדים לקראת החזרה למדינת המוצא, ככל שהם צריכים לחזור, אם זה מבחינה תרבותית, אם זה מבחינה שפתית, כדי להגשים את טובת הילד בהקשר הזה.

אבתיסאם מראענה: תודה רבה.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה לתת זכות דיבור לשרון אוסטריה, בבקשה.

שרון אוסטריה: שלום לכולם, אני שרון אוסטריה מארגון UCI, ארגון של אימהות שהגיעו לישראל כדי לטפל בקשישים ובאנשים עם צרכים מיוחדים.

שרון אוסטריה: יחד אנחנו נאבקות כדי להגן על הילדים שלנו מהסכנה של מעצר, כלא וגירוש.

שרון אוסטריה: הילדים שלנו נולדו וגדלו כאן בישראל, הם לא מכירים ארץ אחרת, הם מדברים עברית, הם לומדים במערכת החינוך הישראלית, הם פשוט ישראליים, ובכל זאת, הם בסכנת גירוש מהארץ.

שרון אוסטריה: הילדים שלנו לא קיבלו מעמד בהחלטת הממשלה בשנת 2010.

שרון אוסטריה: לכן, הם לא מוגנים.

שרון אוסטריה: לפני שנתיים, בקיץ, התחיל משרד הפנים לעצור, לכלוא ולגרש ילדים.

שרון אוסטריה: יותר מ-25 משפחות נעצרו, וילדים נלקחו מהבתים שלהם, מהמיטות שלהם, לכלא.

שרון אוסטריה: הילדים שלא נעצרו, התחבאו בבתים כל הקיץ, הם פחדו לצאת החוצה, אולי יראה אותם שוטר או פקח.

שרון אוסטריה: הם פחדו ללכת לישון כי אולי יבואו לקחת אותם בלילה.

שרון אוסטריה: אחרי הקיץ, בזמן הלימודים, זה לא נפסק.

שרון אוסטריה: עוד ילד נתפס, עוד ילדה בכלא.

שרון אוסטריה: עברו עוד שנתיים שלמות של פחד, ולילדים שלנו עדיין אין מעמד ומשרד הפנים עדיין מנסה לגרש אותם.

שרון אוסטריה: אני גם מדברת אל הילדים שלי.

שרון אוסטריה: עדיין הייתה לי ויזה כשנולדה הילדה הקטנה שלי.

שרון אוסטריה: פעם הגיעו פקחי ההגירה אל הבית שלי וראו שיש שם ילד, אבל הם לא לקחו אותנו כי עוד הייתה לי ויזה.

שרון אוסטריה: המעסיקים שעבדתי אצלם תשע שנים, התייחסו לילדות שלי כמו לנכדות שלהם.

שרון אוסטריה: הם לא רצו שהן יגדלו לבד בפיליפינים, הם לא ויתרו עליי למרות שהיו לי שתי ילדות.

שרון אוסטריה: מאז, הילדות שלי גדלו וכבר אי אפשר לעקור אותן מהארץ, מהתרבות, מהקהילה, מהחינוך, ומהחברים שלהם כאן בישראל, ואני שואלת, אם אני עשיתי טעות, למה הן צריכות לסבול?

שרון אוסטריה: באוגוסט 2019, פקחי ההגירה פרצו לבית שלי פעמיים.

שרון אוסטריה: אנחנו כבר לא היינו שם, התחבאנו במקום אחר.

שרון אוסטריה: הילדה הקטנה שלי שואלת אותי, האם צריכים שוב להתחבא.

שרון אוסטריה: אז בבקשה, אל תענישו אותה, אל תענישו את הילדים.

שרון אוסטריה: אנחנו מבקשות עזרה, בשביל הילדים שנולדו בארץ הזו, כאן בישראל, במקום היחיד שהם מכירים ואוהבים.

שרון אוסטריה: אנחנו מקוות שיש לכם גם מקום בלב לילדים, הם לא עשו שום דבר רע, הם רק רוצים להפסיק לפחד, ולחיות בבית שלהם כאן בישראל.

שרון אוסטריה: אנחנו מבקשות מכם היום לעזור להם, להקים ועדה בין-משרדית כדי להסדיר את המעמד של הילדים.

שרון אוסטריה: תודה רבה.

אבתיסאם מראענה: תודה, שרון.

אבתיסאם מראענה: בת, את רוצה להגיב או להתייחס?

אבתיסאם מראענה: בבקשה.

ליליבת' פרנקו: בוקר טוב לכולם, שמי בת.

ליליבת' פרנקו: קודם כל, אני רוצה להודות לחברת הכנסת אבתיסאם מראענה, שאת הזמנת אותנו לדיון הזה הכל כך חשוב לילדים שלנו, לעתיד שלהם.

ליליבת' פרנקו: הגעתי לפה לארץ כשהייתי בת 24, קטנה, כדי לטפל באנשים קשישים סיעודיים, ולמזלי נפלתי על משפחה שהתייחסו אליי כמו אל חלק מהמשפחה שלהם.

ליליבת' פרנקו: אהבתי את הסבתא שלי עד כדי כך שקראתי לבת שלי יעל, על השם שלה.

ליליבת' פרנקו: האמנתי שהשם הזה זך, אז נתתי לה את זה, כי ראיתי את הסבתא שהייתה חזקה וחמה מאוד.

ליליבת' פרנקו: אחרי כמה שנים היא נפטרה, וחשבתי לעבור לארץ אחרת, כי אולי שם יהיה יותר טוב בשבילי, אבל אנחנו עובדים זרים, והתאהבתי ונכנסתי להריון.

ליליבת' פרנקו: באותו זמן שנכנסתי להריון אני כבר מצאתי עבודה אחרת עם סבא, טיפלתי בסבא 12 שנים.

ליליבת' פרנקו: רציתי לשלוח את הילדה שלי בחזרה לפיליפינים, אבל הוא לא הסכים, הוא היה לבד בבית, והוא אמר לי, לא, הילדה היא כמו הנכדה שלי, כמו בשר ודם שלי, ככה הוא אמר.

ליליבת' פרנקו: אז השארתי אותה פה בארץ, היא גדלה איתו, הוא מלמד אותה בשפה שלו, ערבית, כי הוא מעירק.

ליליבת' פרנקו: כל פעם שאנחנו יוצאים הוא לא רצה להשאיר את הילדה בבית, הוא אמר שהילדה צריכה לבוא כי אם היא כמו הבת שלי אז היא כמו הנכדה שלו.

ליליבת' פרנקו: אמרתי לו שהוא בסכנה, ברגע שמישהו יראה אותנו ממשטרת ההגירה, ואני איתך וישאלו אותי אם יש לי רישיון, אבל אין לי רישיון כבר, כי ברגע שאנחנו נכנסות להריון ונולדים הילדים שלנו, אנחנו מאבדות את הרישיון שלנו, לא נותנים לנו יותר, למרות שאני עובדת עם בן אדם שנמצא לבד בבית והוא זקוק לי בהכל.

ליליבת' פרנקו: כל פעם שאנחנו יוצאים אנחנו מרגישים פחד, והילדה שלי איתי אז גם הילדה שלי מפחדת, אין מה לעשות, חייבים לחיות בפחד כל הזמן.

אבתיסאם מראענה: בת כמה יעל היום?

ליליבת' פרנקו: יעל כבר בת 15, ואוהבת לצייר, אוהבת את ישראל, אוהבת להיות עם חברים שלה בבית הספר.

ליליבת' פרנקו: כל פעם היא שואלת אותי אם יש לה הזדמנות להישאר כי פה העתיד שלה, אני מנסה להסביר לה שאני לא יודעת, אולי.

ליליבת' פרנקו: אני משכנעת אותה לנסוע לפיליפינים בחזרה, אבל היא לא רוצה, היא אומרת שהמוצא שלה פה, היא נולדה פה, היא אומרת לי שאני יכולה לחזור לפיליפינים כי אני נולדתי שם, והאמת שזאת התוכנית שלי.

ליליבת' פרנקו: ברגע שיעל יכולה להיות לבד פה בארץ אני אחזור לפיליפינים, כי זה המוצא שלי, נולדתי שם, אני מכירה את התרבות, יעל לא מכירה את התרבות של הפיליפינים, היא חוגגת איתכם, היא לא אוכלת ביום כיפור והיא הולכת לבית כנסת למרות שהיא לא יהודייה.

ליליבת' פרנקו: בזמן הזה של יום כיפור ישבנו בחוץ כי אי אפשר להיכנס לבית הכנסת.

ליליבת' פרנקו: גבר אחד ראה אותנו והוא אמר לנו שבגללנו יש קורונה פה בארץ, כי אנחנו זרים מאסיה.

ליליבת' פרנקו: הסברתי לילדה שלי שלא תשמע ממנו שום דבר כי זה לא אמת, האמת היא מה שיש לה בתוך הלב שלה, שהיא אוהבת את הארץ, וכל החברים שלה פה.

ליליבת' פרנקו: היא הסכימה איתי והתרחקנו ממנו.

ליליבת' פרנקו: כל פעם היא שואלת אותי האם אנחנו באמת זרים.

ליליבת' פרנקו: אני אולי זרה, אבל היא מרגישה שהיא חלק מישראל, היא חלק מהתרבות, הכל, ישראלית לגמרי.

ליליבת' פרנקו: אפילו היא אוכלת את האוכל הישראלי, היא לא אוכלת את האוכל של הפיליפינים, רק פסטה ושניצל כל הזמן, סלט, בפיליפינים לא אוכלים סלט, רק דגים והיא לא אוכלת דגים כל כך, רק את האוכל שלכם.

ליליבת' פרנקו: בגלל זה אנחנו פה, היום, אנחנו מבקשים מכם לשמוע את הילדים שלנו.

ליליבת' פרנקו: זה לא בשבילנו, אנחנו לא באים לפה בשביל עצמנו, כלומר, בשביל להיות עשירים או מסיבות כלכליות, זה בשביל הילדים שרוצים לגדול אתכם, רוצים להתגייס לצבא, מוכנים להגן על ישראל, הנה כמו מייקל שתמיד אומר לנו שהוא הולך להיות בצבא להגן על ישראל, כי הוא מוכן, זאת הארץ שלו והוא אוהב את הארץ שלו.

ליליבת' פרנקו: תודה רבה.

אבתיסאם מראענה: תודה, בת.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה לנסות לסכם דיון כל כך מרגש, מצד אחד, ומהצד השני יש פה המון כאב והתמונה היא כל כך מורכבת.

אבתיסאם מראענה: אין לי הרבה מילים להגיד לילדים ולתמידות ולתלמידים שנכחו פה, באמת, אין לי הרבה מה להגיד ואני גם לא יכולה להבטיח שום הבטחה.

אבתיסאם מראענה: אני יכולה להבטיח דבר אחד, שאני בן אדם שרואה אתכם, ואני רק מאחלת לכם חיים טובים, שתפסיקו להרגיש נרדפות ונרדפים במקום הזה, שתלכו לישון בלילה ותחלמו רק חלומות טובים על איך תהיו כשתהיו גדולות וגדולים, אם זה בארץ הזאת או אם זה בארץ אחרת, אבל שתהיו מוגנות ומוגנים בכל מקום שתהיו בו.

אבתיסאם מראענה: אני אגיד לכם תודה, תודה שבאתם, והקול שלכם תמיד יישמע כאן.

אבתיסאם מראענה: אני באופן אישי אעשה הכל, את כל מה שאני יכולה, על מנת לשמור גם על המדינה הזאת שאנחנו חיות כולנו בתוכה, וגם עליכם, שלא תיפגעו.

אבתיסאם מראענה: אם תהיו איתנו אז תהיו מחובקות, ואם לא תהיו איתנו אנחנו נמשיך לחבק אתכם.

אבתיסאם מראענה: אנחנו נעשה את כל מה שצריך לטובתכן ולטובתכם.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה לסכם את הדיון ולפנות למשרדי הממשלה, ולהגיד קודם כל - - -

יולי יואל אדלשטיין: אני יכול לבקש, ברשותך, בקשה לפני שאת מסיימת?

אבתיסאם מראענה: בבקשה, בהחלט.

יולי יואל אדלשטיין: תראו, בארבע השנים האחרונות, היחידה ליציאה מרצון, שהיא כפופה אליי, הוציאה מרצון כ-1,200 ילדים מהארץ, חלקם סודנים ואריתראים וחלקם מכל העולם.

יולי יואל אדלשטיין: 1,200 ילדים יצאו מפה מרצון, בסיוע שלנו.

יולי יואל אדלשטיין: אני מבקש, במעמד הזה, להעביר מסר, שמי ששוהה פה באופן בלתי חוקי, יקום ויעזוב את מדינת ישראל, לבד או באמצעותנו, על מנת באמת לצמצם אי נעימויות כפי שאנחנו רואים פה.

יולי יואל אדלשטיין: זה החוק כרגע, אלא אם החוק ישתנה, כרגע זה החוק.

יולי יואל אדלשטיין: אני באמת מבקש פה בבית הזה מכולם להעביר את המסר, שהשוהים הבלתי חוקיים יקומו ויצאו ללא צורך באכיפה.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מוכנים לסייע בכל מה שצריך.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה.

אבתיסאם מראענה: תודה, יוסי.

אבתיסאם מראענה: אז בואו נסכם דבר כזה בדיון, אנחנו נגיד שהייתי מאוד רוצה ושמחה, והוועדה אפילו קוראת לממשלה להקים ועדה בין-משרדית, לבחינת שאלת מעמדם של ילדי מהגרות ומהגרים הלומדים והלומדות במערכת החינוך הישראלית.

אבתיסאם מראענה: עשינו את זה ב-2010, בואו נעשה את זה עכשיו.

אבתיסאם מראענה: המון שאלות יעלו, המון דיונים, דברים משתנים, דברים קורים, אנחנו בתהליכים של למידה, זה לא אומר שמישהו פה מעודד השתקעות, אבל יש כאן אוכלוסייה שלמה והגיע הזמן, לא הגיע הזמן כי הרי עשינו את זה ואני לא ממציאה פה את הגלגל, עשינו את הדבר הזה, בואו ניתן לדבר הזה עוד הזדמנות.

אבתיסאם מראענה: אני מאוד מבקשת וקוראת להקמת ועדה בין-משרדית, וכרגע בזמן הזה, עד שתקום, ואני מאוד מקווה שתקום ועדה בין-משרדית שתבחן את המעמד של אותם ילדים וילדות שלומדות בבית הספר, אני מאוד מבקשת להפסיק את האכיפה של אותם ילדים וילדות, אותם תלמידים ותלמידות.

אבתיסאם מראענה: זאת הבקשה שלי, עד שתקום הוועדה.

אבתיסאם מראענה: בואו נצא למשא ומתן, בואו נצא לדיאלוג, בואו ננסה לפחות את הדרך הזאת כדי לצמצם פגיעה, ומי שעל הדרך רוצה לצאת מרצון כמו שיוסי ביקש, בבקשה שיצאו מרצון, אני מקווה שיקשיבו.

שונית שחר: גברתי, גם חוץ מהחלטות ממשלה ממלכתיות, יש גם הליך הומניטארי שאפשר לפנות ולהגיש בקשה.

שונית שחר: לצערי הרב, אנחנו נתקלים במצב שבו רק בשלב שאנחנו מגיעים להליך אכיפה, רק אז אותן משפחות פונות להליך ההומניטארי.

אבתיסאם מראענה: אז יכול להיות שצריך לחדד נהלים, אני מבקשת לכתוב את זה בפרוטוקול.

שונית שחר: הנהלים מפורסמים, גברתי יכולה לשאול, אבל יש אנשים שנמצאים פה למעלה מ-20 שנה ולא הגישו בקשה לשום מעמד, ויש כאלה שנדחו בוועדה המיוחדת שהוקמה ועדיין נשארו פה, אז צריך גם לחשוב על אלה.

שונית שחר: אם יש ועדה שאומרת שאלה המקרים שיכולים לקבל, אז מה קורה עם מי שלא מקבל, הוא צריך לצאת מפה.

אבתיסאם מראענה: שאלות טובות, אני מסכימה איתך.

שונית שחר: אנחנו רואים פה שכאלה שנדחו המשיכו להישאר, זה נאמר פה בדיון.

אבתיסאם מראענה: שאלות מצוינות, שאלות טובות.

אבתיסאם מראענה: הוועדה מבקשת מרשות האוכלוסין וההגירה לקבל, בתוך כחודש, אני מקווה שזה מספיק, פירוט אודות הסטטוס של ה-300 מקרים שהוזכרו בדיון שבעניינם מתקיימים הליכים והוצאת צו הרחקה.

אבתיסאם מראענה: זה בסדר, יוסי?

אבתיסאם מראענה: אתה תעמוד בזה?

יולי יואל אדלשטיין: אני אשתדל.

אבתיסאם מראענה: אני אודה לך.

אבתיסאם מראענה: תודה רבה שבאתם, אני ממש מודה על הדיון המכבד, יחסית להיסטוריה של הדיונים במעמד של כל מי שנכחו כאן.

אבתיסאם מראענה: אז אני רוצה להגיד תודה, עמדתם בגבורה בדיון מכבד וכיבדנו את האורחות והאורחים שלנו הצעירות והצעירים, ואנחנו נמשיך לקיים את הדיונים שלנו ולעקוב.

אבתיסאם מראענה: יש לנו ביקור בכלא גבעון ב-30 בדצמבר, אנחנו נבקר שם עם הוועדה, מי שרוצה ורוצה להצטרף אז בבקשה.

אבתיסאם מראענה: הדיון הסתיים, תודה רבה, יום יפה, אנחנו כאן תמיד.