ועדת ביטחון הפנים, כנסת 24, פרוטוקול מספר 24, 2021-11-21 11:00

מאיר יצחק הלוי: בוקר טוב, ראשית לכל אני מתנצל בשמה של יושבת ראש הוועדה, ועדת ביטחון הפנים, מירב בן ארי שנמצאת בפקקי תנועה.

מאיר יצחק הלוי: היא בדרכה לכאן, אבל יש סבירות גבוהה שהיא תפספס את החלק הזה של הסיור שאנחנו נקיים היום באזור באר שבע רבתי.

מאיר יצחק הלוי: נמצאים כאן חברי הכנסת רות וסרמן לנדה, עמיחי שיקלי, יסמין פרידמן, מירב, אני מקווה שעוד תגיע.

מאיר יצחק הלוי: הסיור הזה הוא חלק מעבודה מאוד מאוד אינטנסיבית, ייאמר לזכותה של יושבת ראש הוועדה שהיא מלאה באנרגיות, ואנחנו לקחנו כמשימה להתמודד עם מה שאנחנו מגדירים הלאקונה החברתית הקשה, המסוכנת ביותר, וזה תופעות האלימות במדינת ישראל, תופעות האלימות במגזר הערבי, תופעות האלימות בדרום ובצפון ואנחנו ממש עוברים ממקום למקום ללמוד ולהוביל את זה גם בהמשך לרמה של חקיקה ולסייע לכל הגורמים להצליח במשימה שלהם.

מאיר יצחק הלוי: עמדתנו ברורה, כשיש אלימות זה אומר שיש תקלה בחוסן החברתי קהילתי, זו פגיעה שהיא פגיעה אנושה באיכות החיים.

מאיר יצחק הלוי: אני מציע, אדוני המשנה למנהל בית החולים, ירדן נבו, שנעשה סבב מהיר של החברים שנדע מי ומי בחברים.

מאיר יצחק הלוי: חבר אחד יש לי כאן, חשוב שנדע, מפקד משטרת באר שבע, הוא אחד החניכים שלי מן העבר ואני כל כך שמח שצומחים באילת אנשים כל כך טובים כמו טירן.

מאיר יצחק הלוי: אני שמח לראות אותך, טירן.

מאיר יצחק הלוי: אני מציע שנאפשר טלגרפית לכל חבר כנסת שירצה להתייחס, רק כאמירות פתיחה, ממש בקצר, ואחר כך נבקש סקירה שלכם על האתגרים שאתם עוברים.

מאיר יצחק הלוי: אנחנו באיחור של חצי שעה ונצטרך להדביק אותו, אז בואו נתחיל, בבקשה.

מאיר יצחק הלוי: (סבב נוכחים).

מאיר יצחק הלוי: חברי הכנסת, אתם רוצים להתייחס לפני שנבקש מירדן להציג?

יסמין פרידמן: אני רק אגיד שאני באר שבעית.

מאיר יצחק הלוי: אז בבקשה, אדוני, הבמה שלך.

ירדן נבו: ברוכים הבאים, אנחנו נעשה סקירה קצרה, כי אנחנו באיחור די משמעותי.

ירדן נבו: במקור תכננו גם ללכת למיון, אנחנו נדלג על זה, תלוי בלוח הזמנים שלכם.

ירדן נבו: אז קצת על סורוקה ומשם נצלול לאירוע.

ירדן נבו: אני מקווה שתכירו, מי שלא מכיר את סורוקה ואיפה אנחנו נמצאים.

ירדן נבו: סורוקה, אנחנו חוגגים 60, נוסד על ידי דוד דובינסקי שהיה התורם הראשון שלנו, מנהל איגוד תופרי בגדי הנשים בארה"ב, הוא נתן מיליון דולר כדי שסורוקה יקומו אחרי שבן גוריון התנגד שסורוקה תקום כבית חולים נוסף של ההסתדרות ואחרי שהוא קם בן גוריון עד יום מותו לא טופל בסורוקה, הוא טופל בתל השומר, פולה כן, הוא לא.

ירדן נבו: אבל אחרי זה כבר השלמנו ויש עד היום פסל של בן גוריון גדול ואנחנו פה.

ירדן נבו: אנחנו בית חולים השלישי בגודלו בארץ, 1,173 מיטות, בית החולים הכללי הכי גדול בארץ, מספר מיטות אשפוז הכלליות הכי גדולות בארץ, 5,000 עובדים, כמעט 300 דונם, שטח מאוד גדולה, אנחנו עיר קטנה בבאר שבע.

ירדן נבו: אנחנו בית חולים אוניברסיטאי, אנחנו צמודים לאוניברסיטת בן גוריון, אין בית חולים היום בארץ שצמוד ככה לאוניברסיטה ויש לזה הרבה מאוד יתרונות.

ירדן נבו: אנחנו בית חולים על, אנחנו נוהגים להגיד על עצמנו שאנחנו מרכז-על בדרום.

ירדן נבו: מרכז-על זה אחד משישה מרכזים בארץ, רמב"ם, איכילוב, בילינסון, רבין, שיבא, הדסה ואנחנו.

ירדן נבו: בית חולים על הוא בית חולים שיש לו יכולות קצת יותר מתקדמות מבתי חולים אחרים, בוודאי לתת מענה.

ירדן נבו: אנחנו נותנים מענה ל-60% משטח המדינה, מקרית גת דרומה.

ירדן נבו: זה אומר שיש פה גם מנחת מאוד פעיל, הוא מוביל מכל אזור הדרום, הוא בית חולים שלישוני ליוספטל, מהערבה, מים המלח, מעזה, מכל טראומה שקורית בדרך, ונמצא פה דן שהוא מנהל המיון והוא ירחיב אחרי זה על הטיפול במיון.

ירדן נבו: זה החזון שלנו, אנחנו מעניקים רפואה יוצאת דופן באיכותה, ראיית המטופל וצרכיו במרכז והוא מהווה מופת לחינוך ומחקר רפואי.

ירדן נבו: כל מילה נשקלה ונמדדה, תאמינו לי, ואנחנו פועלים לאור החזון הזה.

ירדן נבו: אנחנו כל הזמן עובדים על פיתוח הקמפוס שלנו.

ירדן נבו: שמנו בכוונה את התמונה הזאת כדי שתראו, אתם רואים שיש פה מקום לעוד שתי קומות.

ירדן נבו: בנו את הבניין הזה לפני 20 שנה ועוד אז הכינו כבר מקום לעוד פיתוח מתוך ראייה שהמקום הזה הוא מקום הטיפול המרכזי בנגב והוא המענה המיידי לצרכים.

ירדן נבו: אנחנו בתנופת פיתוח מאוד גדולה של בית החולים, אנחנו מכפילים את המיון, אנחנו בונים פה פגייה חדשה, בניין מחקר חדש, בניין שיקום חדש.

ירדן נבו: באמת מאות מיליוני שקלים שמושקעים פה וזה לא מספיק, יש עדיין צרכים מאוד גדולים בנגב.

ירדן נבו: מבחינת זמינות שירותים, מבחינת זמינות ניתוחים שצריך לקדם אותם ואולי נדבר על זה בהמשך.

ירדן נבו: כוח האדם שלנו זה הליבה של בית החולים.

ירדן נבו: בית החולים זה לא רק בניינים ומחשוב, זה בעיקר כוח אדם ואתה צריך כוח אדם איכותי כדי להפעיל בית חולים טוב ולב בית החולים זה כוח האדם, זה מנהלי המחלקות, זה הרופאים.

ירדן נבו: צריך פה רופאים ברמה מאוד מאוד מאוד טובה כדי שייתנו מענה לכל הטראומות והשירותים שנדרשים פה.

ירדן נבו: אני מזכיר לכם שאנחנו בית החולים היחידי במרחב וכל שירות פה חייב להיות פה זמין בצורה טובה ואיכותית מאוד.

מאיר יצחק הלוי: אפשר להגיד שהסד"כ שלכם הוא רובו דרומי, או שיש כאן מוביליות שהיא לא רלוונטית?

ירדן נבו: יש גם וגם.

ירדן נבו: כמובן שרובו דרומי, זה אנשים שצריכים להיות זמינים בבית החולים ובצורה מאוד מהירה לכל מקרה שקורה.

ירדן נבו: באר שבע הכריזה על רובע חדשנות, אנחנו משולבים בו כמובן יחד עם האוניברסיטה והעירייה ואנחנו מקדמים את זה בצורה שוטפת ויש הרבה בשורות בכיוון הזה.

ירדן נבו: אנחנו דואגים שכל יחידה שלנו תהיה מצוינת, לא פחות, לשם אנחנו מכוונים ואנחנו עובדים כל הזמן על הובלה טכנולוגית, הובלה רפואית, הובלה ביחידות האדמיניסטרטיביות, בכל דבר כזה, כי האחריות עלינו היא מאוד כבדה.

ירדן נבו: משהו שלא עובד פה אין עוד בית חולים שיגבה אותו במרחב, זה רק אנחנו, ולכן כובד המשקל עלינו הוא מאוד גדול.

ירדן נבו: חירום.

ירדן נבו: אני לא צריך להסביר לכם, לאחרונה זה קצת השתנה, אבל אנחנו בית החולים היחיד שהוא גם תחת אש והוא גם צריך לטפל בפצועים ועושה את זה מספר פעמים בשנה, במספר סבבי לחימה.

ירדן נבו: יש פה פק"ל שלם של איך אנחנו מעבירים יחידות למקומות ממוגנים כי בית החולים הזה לא ממוגן במלואו, יש יחידות שהן קריטיות ובאמת תוך כמה שעות בית החולים ערוך למצב לחימה, גם בקליטת פצועים וגם במיגון היחידות והאנשים שלא נמצאים במקומות מוגנים וצריך להעביר אותם תחת מחסה.

ירדן נבו: לכידות ומשפחתיות.

ירדן נבו: אני הייתי פעם מנהל כספים בגהה, זה בית חולים מאוד קטן ומשפחתי.

ירדן נבו: סורוקה, למרות שהוא בית חולים ענק, הוא עם אותה תחושה.

ירדן נבו: לאנשים פה יש מה שנקרא רוח דרומית, אתה מכיר את זה בוודאי, אנשים מאוד חמים, פה זה הבית שלהם.

ירדן נבו: הם עובדים פה המון שנים והתחושה היא פה כמו משפחה.

ירדן נבו: בחרנו לשים את זה פה, זו תמונה מהמיון, דן אחרי זה ירחיב, אבל באמת עובדים פה כתף אל כתף ובית החולים פה הוא מופת לדו קיום, לשלום ושוויון.

ירדן נבו: אנחנו מקפידים על זה וניגע בזה אולי עוד מעט.

ירדן נבו: אנחנו כאן בשבילם.

ירדן נבו: זו האוכלוסייה שלנו, מעל מיליון איש במעגל העקיף, 700,000 במעגל הישיר, רוב האוכלוסייה היא אוכלוסייה צעירה, הגיל הממוצע הוא 27, יש מעמד סוציואקונומי ברוב היישובים נמוך.

ירדן נבו: חוץ מיישובי לוויין יחסית קטנים, מיתר, להבים, שהם נמצאים בחתך הגבוה, רוב היישובים הם בחתך סוציואקונומי נמוך.

ירדן נבו: זה משליך מאוד על אופן צריכת השירותים ועל יכולת האוכלוסייה לקבל אותה.

ירדן נבו: אנחנו מרכז-על, אמרתי, ליוספטל וברזילי, ויש פה מגוון תרבויות שמקבלים שירות בתוך בית החולים.

ירדן נבו: זה הקמפוס שלנו, הוא מורכב מ-32 בניינים.

ירדן נבו: בצד שמאל למעלה זה המכלול הכירורגי הטיפול הנמרץ ואם אתם רואים, למטה זה המיון שלנו.

ירדן נבו: מכלול סבן לילדים, מכלול סבן לנשים, ובניין האונקולוגי החדש שחנכנו רק השנה, בניין מפואר וראוי למתן שירותים לתושבי הנגב, והבניין הוותיק שלנו, בניין הפנימיות שהוא יום אחד יצטרך לרדת כי הוא גם לא ממוגן וגם כבר תנאי האשפוז שלו לא הולמים את שנות המאה ה-21.

ירדן נבו: נפח הפעילות שלנו, אמרתי, הוא ענק.

ירדן נבו: יש פה 17,000 לידות בשנה.

ירדן נבו: להמחיש לכם, זה כמעט אוטובוס וחצי של ילדים כל יום שנולד פה.

ירדן נבו: יש פה 30,000 ניתוחים, המיון שלנו הוא המיון הכי גדול בארץ וגם עליו דני ירחיב, אבל משך השהייה הכי נמוך בארץ.

ירדן נבו: אתם רואים לבד את היקף התנועה והיקף האנשים, אנחנו באמת עיר קטנה.

ירדן נבו: אנחנו מתגאים בזה שבמדדי האיכות הרפואית אנחנו 99.4, זה ציון מאוד מאוד יפה ביחס לדוח האחרון של משרד הבריאות.

ירדן נבו: אנחנו בשיעור הכי נמוך של זיהומים בבתי חולים בישראל.

ירדן נבו: אתם רואים שהבא אחרינו הוא כמעט 50% יותר, זה הישג מאוד מרשים, כי הוא כולל גם את הרופאים וגם מעובד המשק ועד המנתח וכולם ביחד מביאים לתוצאה הזאת שהיא פנומנלית ומעידה על איכות רפואית מאוד גבוהה.

ירדן נבו: המחלקה לרפואה דחופה.

ירדן נבו: אתם רואים פה שסורוקה היא עם זמן השהייה בין בתי החולים הנמוך ביותר, ואני אשאיר פה לדן להרחיב.

ירדן נבו: זה מעיד גם על איכות טיפול וגם על מהירות ועל שירות.

ירדן נבו: זה לא בא לידי ביטוי, לצערנו, בתדמית, ועל זה אנחנו עובדים, כי עברת מהר במיון אז כאילו תפסת יום, אבל זה לא באמת ואנחנו עובדים על המון תהליכי שירות ודן מחזיק שם את המיון ביד רמה.

ירדן נבו: רובע החדשנות, דיברתי.

ירדן נבו: זה קומפלקס שלנו, של אוניברסיטת בן גוריון, של תחנת הרכבת, פארק ההייטק ואתם רואים מלמטה מצד ימין את כל קרית התקשוב שכבר הטרקטורים עובדים בשטח.

ירדן נבו: זה ייתן בוסט מאוד מאוד גדול לאזור וזה כבר קורה, זה לא דיבורים בעלמא.

ירדן נבו: אלה הפרויקטים העיקריים שכרגע רצים, באמת תנופת בינוי משמעותית ביותר.

ירדן נבו: קצת על הקורונה שהעסיקה אותנו.

ירדן נבו: נפח פעילות מאוד מאוד גבוה, עד היום אנחנו בית החולים עם מספר חולי הקורונה הגדול בארץ.

ירדן נבו: הדרום תמיד בדיליי, גם בכניסה וגם ביציאה, לצערנו, אבל זה הולך ויורד ואנחנו מקווים שהגל החמישי לא יפקוד אותנו בקרוב.

ירדן נבו: המון עבודה בשנתיים האחרונות מטעם בית החולים, המון גמישות, המון שיטות הפעלה חדשות ומחשבה על איך לעבוד ועמדנו בזה בכבוד.

ירדן נבו: לא נסיים בלי עשייה למען הקהילה, שאנחנו מאוד גאים בה.

ירדן נבו: אנחנו עושים פה המון פעילות בבאר שבע למען הקהילה עם העובדים שלנו, יש לנו הרבה מאוד עובדים ובמגוון תחומים, כמו שאתם רואים.

ירדן נבו: לגבי הביטחון, שלזה התכנסנו.

ירדן נבו: קודם כל המציאות הנתונה.

ירדן נבו: המציאות הנתונה באזור הדרום, לא רק באזור הדרום לצערנו, גם באזורים אחרים, ואנחנו מתמודדים איתה יום יום, המדיניות שלנו זה אפס סובלנות לאלימות ופה אנחנו יד ביד עם המשטרה.

ירדן נבו: באמת על כל אירוע יש פה הגשת תלונה, על כל אירוע מזמינים משטרה ומקפידים על זה כדי שההליכים גם יסתיימו בצורה טובה.

ירדן נבו: המשטרה פה זמינה בצורה מאוד מאוד טובה, המון אמצעים טכנולוגיים והנקודה הראשונה, אתם רואים, זה שיפור מתמיד בתהליכי עבודה ושירות.

ירדן נבו: בסוף אירועי אלימות גם נובעים מבעיות בתהליכי העבודה ובעיות בשירות וכל אירוע כזה אנחנו מתחקרים ואומרים אוקיי, איך נעשה בפעם הבאה ואיך נמנע את האירוע הבא מלקרות.

ירדן נבו: לא תמיד זה בשליטתנו, אבל מה שכן אנחנו עושים.

ירדן נבו: אתם יכולים לראות את זה, שזה נתון מדהים.

ירדן נבו: לא בטוח שאתם ערים לו, אבל זה בעצם מקרי האלימות הפיזית בסורוקה.

ירדן נבו: אני מזכיר לכם, בית החולים השלישי בגודלו בארץ עם מספר אירועי אלימות כזה ותראו את הירידה הדרסטית משנת 2016, תוצאה של תהליכי עבודה ושירות ותחקור מתמידים שהביאו אותנו לתוצאה הזאת.

ירדן נבו: לא הצלחנו לרדת מעבר לרף הבודד.

ירדן נבו: אני אסייג ואני אגיד שכל אירוע אלימות הוא אירוע מאוד מאוד קשה.

ירדן נבו: היה לנו אירוע מאוד קשה השנה של רופא שהוכה בטיפול נמרץ ילדים וכל אירוע כזה הוא טראומה מאוד קשה לצוות.

ירדן נבו: אירוע כזה הוא מאוד קשה, הוא משליך מאוד על הצוות ועל היכולת שלו לתפקד וזה לא רק אירועי אלימות פיזית, זה גם אירועי אלימות מילוליים, שיש הרבה יותר, והם נעצרים באירוע אלימות מילולית ולא מידרדרים לאירוע אלימות פיזית, אבל גם הם גורמים לפחד אצל הצוות.

רות וסרמן לנדה: בדרך כלל זה קורה במיון, אירועי האלימות?

ירדן נבו: לא, ממש לא.

ירדן נבו: את רואה את הנפח.

ירדן נבו: המיון פה הוא חלק מזה.

ירדן נבו: נפח הפעילות של המיון הוא מאוד מאוד גדול ואנשים מגיעים אליו מאוד טעונים בדרך כלל, אבל תראי את אופן הירידה של האירועים.

מאיר יצחק הלוי: למה אתה מייחס את זה?

מאיר יצחק הלוי: מה אופרטיבית עשיתם?

ירדן נבו: אני אתן לך דוגמה.

ירדן נבו: היה לנו כל חג אירועי אלימות ביולדות.

ירדן נבו: אנשים באים ממרחק מהפזורה ורוצים להיכנס ולא מעניין אותם שעות הביקור ולא מעניין אותם שעכשיו אי אפשר להיכנס אז יצרנו אזור ניטרלי בכניסה שהיולדת יכולה לצאת מהמחלקה, לפגוש שם את מי שבא לבקר אותה וככה צמצמנו –

מאיר יצחק הלוי: צמצמתם חיכוך.

ירדן נבו: לא היו לנו אירועי אלימות ביולדות בשנתיים האחרונות, כבר לא היה.

ירדן נבו: יש הרבה תהליכי עבודה שדן מנהל במיון.

ירדן נבו: לגבי תחקור של אירועים, יש לנו משוב יומי של מטופלים שאנחנו לוקחים מהם.

ירדן נבו: כל ביקור במיון אנחנו לוקחים את שביעות הרצון, מתחקרים את זה ועובדים עם הצוות ועל תהליכי עבודה שאנחנו עולים עליהם שהם בעייתיים ועוד ועוד.

ירדן נבו: וגם מה שהזכרתי קודם.

ירדן נבו: בסוף סורוקה זה אנשים, אמרתי את זה, הלב של בית החולים הזה הם 5,000 העובדים שלו שבאים יום יום שעה שעה לעשות את העבודה 24/7 ולשרת את תושבי הנגב, זה הלב שלנו ממש.

ירדן נבו: לגבי האירוע, השתלשלות האירוע.

ירדן נבו: שתי משפחות מרהט שבסכסוך מזה כשלוש שנים, זה אירוע שהתחיל בכלל בצומת שוקת ועבר לבית החולים.

ירדן נבו: הגיעו בני המשפחה השנייה לבקר קרוב משפחה ושם הם נפגשו ואז התחיל אירוע מתגלגל.

ירדן נבו: שוב, השורה התחתונה, זה לא קשור לבית החולים ולא הופנה כלפי הצוות או בית החולים, אבל זה קרה בבית החולים, מבחינתנו זה קו אדום שאסור היה שייחצה.

ירדן נבו: 7:41 התחילה הקטטה במדשאות, שני פצועי דקירה מפונים לטראומה, המשטרה הגיעה מאוד מהר, תוך כמה דקות ובשמונה וחצי התחילה התקהלות חדשה סמוך לרחבת המיון ויידוי אבנים וירי חי, מה שאף פעם לא היה.

רות וסרמן לנדה: אחד על השני?

ירדן נבו: אחד על השני, ברחבה של המיון.

ירדן נבו: דן כרז לכולם.

ירדן נבו: דן היה במשמרת במיון, הוא כרז לכולם להיכנס.

ירדן נבו: היתרון של המיון שלנו שהוא ממוגן אז אין לו הרבה חלונות החוצה, אפשר לסגור אותו יחסית בקלות.

ירדן נבו: האירוע עצמו היה אירוע קצר, הוא נגמר תוך עשר דקות פחות או יותר, אבל החומרה שלו היא מאוד קיצונית.

ירדן נבו: לסיכום, סורוקה מקום של שוויון, דו קיום ושלום.

ירדן נבו: תמיד הקפדנו על זה ותמיד הוא היה מקום ניטרלי, במרכאות קדוש, אליו לא מכניסים, לא נשק ולא דברים כאלה.

ירדן נבו: לצערנו המציאות זולגת לתוך בית החולים וזה בסך הכול רפליקציה של מה שקורה בכל האזור.

ירדן נבו: זה קו אדום שאנחנו לא יכולים להשלים איתו בשום צורה ואחת המטרות עכשיו זה למנוע מהמקרים הבאים לקרות, יחד עם המשטרה.

ירדן נבו: איך בכל זאת ניתן לסייע?

ירדן נבו: בשנה-שנתיים האחרונות אנחנו במצוקת מאבטחים קשה ביותר, הקורונה גרמה לזה שאנשים לא רוצים בכלל לעבוד בעבודות שהן בשכר נמוך, גם סטודנטים נעלמו מכאן באיזה שהוא שלב.

ירדן נבו: בכלל בכל בתי החולים אתם יכולים לשמוע שאין מאבטחים.

ירדן נבו: קשה למצוא מאבטחים.

ירדן נבו: אחד הדברים שצריך כדי להגביר את תחושת הביטחון ולעזור לנו למלא את המצבה שחשבנו עליו זה עבודה מועדפת לאבטחה בבתי חולים.

ירדן נבו: יש חיילים משוחררים, הם היו לוחמים, כשהם מתקשרים לשאול אם זה עבודה מועדפת אנחנו אומרים להם שלא ולצערנו נוצר מצב שלתדלק בתחנת דלק זה כן ולאבטחת בתי חולים זה לא.

ירדן נבו: אז אפשר לחשוב על זה מחדש, זה יעזור לנו מאוד.

ירדן נבו: הדבר השני זה נקודת משטרה קבועה בבית החולים, שכבר דובר עליה.

ירדן נבו: היה פה השר לבטחון פנים ואמר שהוא יקדם, וגם מנכ"לית הכללית אמרה שהיא תתקצב את זה אם יידרש ואני מקווה שזה יקרה בקרוב.

ירדן נבו: שוטר שנמצא מיד מרגיע מאוד את העניין, עצם הנוכחות שלו מרגיעה את העניין ומביאה את האירוע להורדת הרף מאוד מהר, לכן חשובה הנוכחות.

ירדן נבו: ומעבר לזה, כל פעולות האכיפה הרגילות והאירועים הרגילים שיש.

ירדן נבו: אני אסיים כאן ואתן לדן להוסיף.

מאיר יצחק הלוי: ד"ר דן, אולי רק תאיר את עינינו מהמבט שלך איך אתה רואה את הנסיגה בנושא האלימות?

מאיר יצחק הלוי: כשאני מדבר על נסיגה אני מדבר על החרפת מצב.

מאיר יצחק הלוי: התיאור שניתן כאן הוא קצת לא מתיישב עם האווירה.

מאיר יצחק הלוי: האווירה היא אווירה של אלימות במדינת ישראל, אני שמח לראות את הנתונים, אבל ניתוח שלך מהמבט שלך.

דן שוורצפוקס: אנחנו רואים כבר לפחות שנתיים הידרדרות מוחלטת פה בביטחון בכלל בדרום, זה לא משהו חדש.

דן שוורצפוקס: אני תושב באר שבע, מה שהיה פה לפני 30 שנה זה לא מה שיש היום, זה השתנה לגמרי.

דן שוורצפוקס: האמת, אני פחות הופתעתי מכולם מהירי הזה ברחבה, לא בגלל שישבתי ודמיינתי לעצמי שזה יכול לקרות, אבל בסוף כשזה קרה אמרתי לעצמי, רגע, מה קרה?

דן שוורצפוקס: זה קורה מעבר לגדר, אז למה שזה לא יזלוג לתוך הגדר?

דן שוורצפוקס: זה קרה, זה ברור שזה חציית קו אדום ולא תקין שזה קורה בתוך מערכת רפואית וכו' וכו', אבל בסוף זו תמונת ראי של כל מה שקורה פה בחוץ.

דן שוורצפוקס: סיפרתי פה לחברת הכנסת וסרמן שאתמול בבוקר הגיע אלינו פצוע ירי ובמוצאי שבת אמרתי שאני אכנס לאינטרנט ואני אתחיל לחפש אם בכלל זה דווח.

דן שוורצפוקס: בשום רשת לא מצאתי את הדיווח הזה, בשום מקום, אף אחד לא דיווח על זה.

דן שוורצפוקס: זאת אומרת שעולם כמנהגו נוהג, כולם יעשו את הסיבוב בדרום, יגידו שזה נורא וימשיכו למרכז.

דן שוורצפוקס: זו הבעיה.

דן שוורצפוקס: בסופו של דבר אם רוצים לטפל בזה אז צריך לטפל בזה ברצינות ולקחת את זה לתשומת ליבנו.

מאיר יצחק הלוי: מהמבט שלך, כשאתה אומר לטפל בזה ברצינות למה אתה מתכוון?

דן שוורצפוקס: השיטה היחידה זה להפעיל את המשטרה ולפעול בכוח חוקי אל מול פשיעה, זה הכול.

דן שוורצפוקס: מה זאת אומרת?

דן שוורצפוקס: אם בן אדם מחזיק נשק שאסור לו להחזיק אותו צריך לקחת לו אותו, אין פה הרבה, מה הדיון הפילוסופי פה?

דן שוורצפוקס: אני אומר לך שאם ביישובים מסוימים בדרום אף אחד לא משלם ארנונה מישהו צריך לשים על זה את היד.

דן שוורצפוקס: אני אצטט רופא, לא שלי דווקא, לא מהמחלקה שלי, אבל שדיברתי איתו פעם, פה מבית החולים, בחור מוכשר מאוד, אמרתי לו: הגיע הזמן שתדפקו על השולחן ותגידו עד כאן, הוא מסתכל עליי ואומר לי: אתה צוחק עליי?

דן שוורצפוקס: אמרתי לו למה?

דן שוורצפוקס: הוא אומר לי: אתה מבין שביום שאני אדפוק על השולחן החיים שלי שווים שני שקל?

דן שוורצפוקס: יש יותר מדי אינטרסים כלכליים, סמים, הברחות, מה שאתה רוצה והאנשים האלה זה מאפיה ועם מאפיה מתעסקים עם משטרה ועם בתי משפט ועם יד חזקה.

דן שוורצפוקס: מי שחושב שאם המשטרה לא סיימה את המחקר שלה אז הוא יכול לשחרר, אז שלא יתפלא שירו לו יום אחד בבית המשפט גם, ואני לא אופתע אם זה יקרה, אבל אז היד תיגדע.

ירדן נבו: בית חולים זה לא יעד מבוצר, בית חולים צריך להיות בית חולים, הוא צריך להיות פתוח לאוכלוסייה, הוא צריך להיות זמין, הוא צריך להיות נגיש.

ירדן נבו: שקלו פה איך אנחנו נחמיר את אמצעי האבטחה, בסוף אנחנו לא יעד מבוצר, אנחנו בית חולים ומי שצריך להשתנות זה המציאות לידנו ולא בית החולים.

מאיר יצחק הלוי: אני רוצה לבקש מטירן, מפקד המשטרה והתחנה פה, לתת את הזווית שלך.

טירן יהוד: קודם כל אירוע של אלימות בבית החולים זה אירוע חמור, ככה אנחנו מתייחסים לזה, על אחת כמה וכמה אם הוא נעשה אל מול סגל בית החולים בשגרה שלנו, אל מול מחלקת הביטחון ומול רופא כזה או אחר שמעביר דיווח על אירוע אלימות.

טירן יהוד: לצורך העניין תקיפת עובד ציבור, ההתייחסות היא פרטנית עם הערכת מצב, לראות אם יש השלכות למפגש של האלימות אל מול המשך החקירה.

טירן יהוד: לגבי נוכחות משטרה בבית החולים, אין לי ספק שנוכחות של שוטר פיזית, 24/7, תוריד פה את רף האלימות.

טירן יהוד: המשמעויות הן כמובן משמעויות תקינה וככל שהמשרד לבט"פ יתקצב את הנושא הזה אנחנו נציב פה שוטרים.

טירן יהוד: יכולה להיות החלטה של מפקד המחוז שאנחנו שמים מחר בבוקר שוטר בבית החולים ואנחנו כמובן נתיישר על פי ההנחיה הזו.

טירן יהוד: השיח שלנו הוא כמעט יומיומי, כשאני אומר שיח יומיומי, יכול להתפתח אירוע, כמו שנאמר פה, אירוע ירי במעטפת של העיר, שמתגלגל לכיוון בית החולים, לצורך העניין היה בערב שישי עם פצועים, עם שתי משפחות דומיננטיות, כשאנחנו מזניקים לפה כוח, מפקד תחנה או בעל תפקיד תחנה אחרת לכיוון בית החולים, המקום של המניעה.

טירן יהוד: כלומר הנוכחות המשטרתית תוריד את מפלס הפוטנציאל לאירוע אלימות.

טירן יהוד: באירוע שאנחנו מדברים עליו, הוא קיבל חשיפה תקשורתית מקצה לקצה.

טירן יהוד: היו פה אירועי אלימות בעבר, זה אירוע חריג מאוד שמתרחש בתוך כותלי בית החולים, כשאני מדבר על כותלי בית החולים זה כולל המבואות לבית החולים, הוא קיבל פה מענה רחב מאוד.

עמיחי שיקלי: אתה יכול לתת פירוט על המענה הרחב?

עמיחי שיקלי: כמה זמן לקח לניידת להגיע?

טירן יהוד: צריך להבין משהו, אירוע הדקירות קיבל מענה של מספר דקות.

טירן יהוד: לאחר שהגיעו השוטרים הם נכנסו פנימה לתחקר את הדקורים ואז התפתחה הקטטה שבחוץ.

טירן יהוד: צריך להבין שחלק מהמתקוטטים נעצרו בתוך שטח בית החולים בעקבות צוותי יס"מ שהוקפצו לכאן ולא רק, התחלנו להקפיץ לפה כוחות, נעצרו נוספים ברחובות העיר, כשאנחנו תחקרנו בדיוק איזה שיוך משפחתי.

עמיחי שיקלי: אתה יכול להסביר איך זה שכולם שוחררו?

טירן יהוד: נכון, בסופו של דבר - - -

דן שוורצפוקס: זה לא הוא.

עמיחי שיקלי: אני שואל אותו כנציג אכיפת החוק בגזרה הזו.

דן שוורצפוקס: אני מקווה ששמת לב שבסרטון בין שני הצדדים שיורים, שמת לב לגורילה?

דן שוורצפוקס: אתה מכיר את סרטון הגורילה?

עמיחי שיקלי: מכיר מכיר.

דן שוורצפוקס: אז שמת לב לגורילה באמצע?

דן שוורצפוקס: ניידת.

דן שוורצפוקס: ניידת באמצע.

טירן יהוד: זה צוות של שיטור עירוני, פקחים, שהיה בתוך המיון.

טירן יהוד: אבל לעניין כתבי האישום, צריך להבין שבסופו של דבר אנחנו עובדים על פי דיני ראיות, החשדות הראשונים שאותם אנשים שעיכבנו/עצרנו, שלחנו למעצר, קיבלנו בבית המשפט מספר ימים לא מבוטל, תחקרנו את המצלמות, תחקרנו עדויות.

טירן יהוד: כשאנחנו לא מוצאים ראיות ישירות - - -

רות וסרמן לנדה: לא רואים במצלמות?

טירן יהוד: יש קושי בראיות, דיברתי על זה עם קב"ט בית החולים בנושא הזיהוי של האנשים.

טירן יהוד: אנחנו כן מזהים אנשים בתוך בית החולים, אבל לא יודעים לשייך אותם פרטנית לעניין התקיפה בחוץ.

עמיחי שיקלי: אתה שבע רצון מהתפקוד של השוטרים שהיו פה?

טירן יהוד: בהחלט.

עמיחי שיקלי: שהם לא יצאו מהרכב שלהם?

טירן יהוד: לא, הרכב שנמצא בחוץ זה הרכב של הפיקוח, פקחים, שבאותו רגע היה בתוך בית החולים בתחקור של אירוע הדקירות.

טירן יהוד: אני דיברתי באופן אישי עם הקצין ששהה במקום, הדברים שם התפרצו באופן מיידי, כלומר בעוד הוא מעדכן אותי שכרגע האירוע בשליטה וישנם אנשים בחוץ, דקה, שתיים אחרי זה הוא התקשר אליי ודיווח לי על האירוע שהוא יצא משליטה.

עמיחי שיקלי: תשמע, אני לא הייתי פה ואני לא יודע, אבל נגיד מ-1 עד 10 בטיפול של הכוח שהיה כאן, אתה נותן לו ציון גבוה?

טירן יהוד: אנחנו לא עוסקים פה במתן ציונים לשוטרים.

עמיחי שיקלי: אתה תיתן, אתה המפקד שלהם, אני שואל אותך בתור מפקד שלהם.

טירן יהוד: אם הצלחנו בסופו של דבר להגיע למספר רב של מעורבים שהיו בקטטה, אבל נכון שבקצה, בסוף החקירה, יש לנו קושי ראייתי להגיש כתבי אישום - - -

רות וסרמן לנדה: אז פה אני רוצה לשאול, ברשותך, שאלה.

רות וסרמן לנדה: אני רוצה לשאול שאלה אופרטיבית כי יש תסכול מאוד גדול של גורמי אכיפת החוק, המשטרה, שעושים את העבודה, הרבה פעמים הם גם בחזית ובין כל היריות האלה וקל מאוד לנו מה שנקרא בחדר ממוזג לשאול, השאלה, בסוף הם שוטרים ואתה אומר שהקושי הוא ראייתי, תן לי את הכלי שלא יהיה קושי ראייתי.

רות וסרמן לנדה: מה אני צריכה לעשות כמחוקקת או כגורם בעל השפעה או משהו כדי שלא תהיה בעיה ראייתית, כי תמיד יש את זה.

רות וסרמן לנדה: זה שאנשים בקהילה לא משתפים פעולה כי הם גם מפחדים שפשוט ידפקו להם כדור בראש, תסלחו לי על השפה, אבל זה בדיוק מה שהם והרופאים וכולם, כי זה נהיה כבר מערב פרוע, מה כן אפשר לעשות כדי שתהיינה ראיות?

טירן יהוד: טוב, מדברים פה על דיני ראיות.

טירן יהוד: במקרה הספציפי הזה אם הייתה פה פריסה של מצלמות, דיברתי על זה עם הקב"ט, יותר טובה בחלק הקיצוני היינו יכולים לקשור את האנשים שהיו בחוץ מעורבים בקטטה וכשהגיעו כוחות המשטרה הם נמלטו או נכנסו לתוך - - -

רות וסרמן לנדה: אפשר לחייב את זה מבחינת תקינה.

טירן יהוד: לא לחייב, אני בשיח מול קב"ט בית החולים, הנושא הזה ישודרג.

טירן יהוד: זה במגרש שלהם.

טירן יהוד: צריך לזכור שגם כל המיון, כל החזית של בית החולים הולכת להשתדרג ובאופן טבעי האמצעים הפיזיים מוגבלים בצורה כזו או אחרת.

טירן יהוד: זה הפריסה של המצלמות ומעבר לזה בדיני ראיות הדברים הם מאוד מאוד חלוטים, אני לא מזהה פה איזה שהוא משהו שיקל איתי.

טירן יהוד: בסופו של דבר אנחנו מגיעים לבית המשפט עם הראיות וכשאין ראיה שהיא ברורה, ישירה וקושרת את האדם - - -

מאיר יצחק הלוי: טירן, אני רוצה לשאול שאלה.

מאיר יצחק הלוי: הובלנו ביחד את נושא 'עיר ללא אלימות' באילת אז אנחנו מדברים ברפרטואר זהה.

מאיר יצחק הלוי: אני שואל שאלה, יש כאן אירוע שהוא אירוע נקודתי ויש את האירוע הכולל ואמר ד"ר דן שהאלימות באה מחוץ לגבולות סורוקה, לא סורוקה המציאו אותה.

מאיר יצחק הלוי: אני שואל שאלה, האם הבקשות שביקש פה ירדן, שאומרות לשים פה משטרה, תהפכו את העובדים כחלק מעבודה מועדפת, נקודתית, בבית החולים סורוקה, כמתחם אסטרטגי, כך אני רואה את זה, לדעתך כאיש משטרה זה מענה שיכול לתת שקט בנקודה הזאת?

מאיר יצחק הלוי: זה לא פותר את הבעיות, הבעיות של אלימות בחברה הישראלית זה אירוע אחר לגמרי, אבל שאלה נקודתית, אנחנו פשוט פה בבית חולים.

טירן יהוד: חד משמעית בהחלט.

טירן יהוד: אני אמרתי, בסורוקה, מעבר להיותו בית חולים אזורי מרכזי, יש פה תהליך יוממות גדול מאוד לתוך העיר עצמה, זה מייצר הרבה מאוד אירועים במעטפת, נוכחות של המשטרה בתוך בית החולים עם הקב"טים שמחזיקים את השגרה, יכול להביא פה לצמצום.

טירן יהוד: לא רק לצמצום, בסופו של דבר קב"ט בית החולים לא יכול לשים מאבטח על כל גרם מדרגות, אבל לכשיהיה אירוע הוא יקבל מענה מיידי, יש להם סמכויות.

טירן יהוד: ואם דיברנו פה על חקיקה או על תקנות כן צריך לבחון את נושא הסמכויות של קב"ט בבית החולים כי יכול להיות שאפשר לשדרג אותו, כמו למשל מאבטח במועדונים, שיש לו סמכויות, כמו למשל מאבטח רמה א'.

טירן יהוד: אלה דברים שכן אפשר לבחון אותם.

רות וסרמן לנדה: בכלל במבני ציבור ולאו דווקא בבית חולים, כי כאמור מחר זה יכול להיות במקום אחר.

טירן יהוד: נכון, אפשר לעשות את זה משהו רוחבי.

טירן יהוד: אבל, מאיר, ברשותך, דיברת פה על אילת ודיברנו פה על עבודה מועדפת לחיילים משוחררים, קב"טים בבתי מלון באילת זאת עבודה מועדפת, כלומר אם צריך פה את הצורך הזה, אני צריך לדעת, זה מתפקידי גם.

עמיחי שיקלי: שאלה, האם יש לך סמכות, למשל כן ראיות, לא ראיות, לא יכול להיות שאירוע כזה עובר ואין תגובה מבחינת הרתעה, וממילא המצב בטטה.

עמיחי שיקלי: אז אני שואל, אתה יכול לפחות צווי הרחקה לאנשים שאתה יודע שבסבירות גבוהה?

עמיחי שיקלי: צווי הרחקה, שלא ייכנסו לבאר שבע לחצי שנה.

עמיחי שיקלי: יש לך כלי כזה?

עמיחי שיקלי: מה יש לך בארסנל?

טירן יהוד: חד משמעי, אבל ברגע - - -

עמיחי שיקלי: חד משמעי ועשית את זה או שלא?

טירן יהוד: רגע, שנייה.

טירן יהוד: כאשר אין ראיה שאני יכול ללכת איתה לכתב אישום צווי ההרחקה, מעצר בית, אלה סמכויות נלוות למעצר.

טירן יהוד: דרך אגב, באירועי אלימות, לא פרטנית, אנחנו מרחיקים, קו אשדוד צפונה, יודעים להרחיק, יודעים להוציא מיישובים.

עמיחי שיקלי: זה לא אותו דבר, מעצר בית זה מעצר בית, צו הרחקה זה צו הרחקה.

טירן יהוד: אם אנחנו עולים עם עצורים לבית המשפט הסמכות נתונה לבית המשפט, אנחנו עולים עם מה שיש לנו כרגע ובסופו של דבר מי שמחליט לשחרר זה בית המשפט.

טירן יהוד: אם החקירה נמצאת אצלי יש סמכויות לקצין שיודע לשחרר בתנאים.

טירן יהוד: עוד הפעם, תנאים הם סמכויות נלוות למעצר, חלופות מעצר, הרחקות, יצירת קשר ומעצרי בית.

מאיר יצחק הלוי: חברת הכנסת וסרמן, בבקשה.

רות וסרמן לנדה: קודם כל תודה רבה שאתם מאפשרים לנו ככה להסתכל על הדברים, אני יושבת ראש הוועדה למיגור אלימות ופשיעה בכנסת, אני עוסקת בחברה הערבית לא מעט שנים ואני גם חברה בוועדה הזאת שאני חושבת שהיא מאוד חשובה.

רות וסרמן לנדה: אני ככה מסתכלת עלייך, לאה, אבל כמובן גם מוקירה את יושבת ראש הוועדה מירב.

רות וסרמן לנדה: אני חייתי במצרים שלוש שנים, בשגרירות כמובן, אין משהו אחר, בחיים לא חשבתי שאני אגיד את זה, אני מניחה שרובכם יודעים מה מעמדם של הבדואים במצרים, אני תמיד אמרתי שהמצב הסוציואקונומי שלהם והטיפול של המשטר המצרי בהם הוא מאוד מאוד נוקשה, מאוד מאוד נוקשה, ואני שואלת את עצמי מבחינת אכיפה, ולא רק אכיפה, כי היא נעצרת באיזה שהוא מקום, ויש פה מצב שהוא פשוט יצא לגמרי משליטה.

רות וסרמן לנדה: האם מדובר פה על כוחות שב"כ, לכוחות שב"כ אין סמכות ולא תהיה להם סמכות לפעול בשטח, היחידים שיפעלו בשטח בסוף זה המשטרה, השאלה איך נותנים את המעטפת למשטרה כדי שבסוף תחת אחריות

רות וסרמן לנדה: כם אתם תוכלו לעשות את מה שצריך.

רות וסרמן לנדה: ואתה אמרת פה, אמרת את זה במילים יפות, אבל אמרת בכוח, כי זה כבר לא במקום טוב, זה לא במקום נעים, זה לא במקום פוליטיקלי קורקט, זה לא במקום שאפשר – אני הייתי בדיון עכשיו על החמרת ענישה על החזקה, נשיאה ושימוש בנשק והיה דיון פילוסופי, אתה אמרת שזה לא פילוסופיה, פילוסופי מעמיק האם כמערכת משפט מותר לנו לעשות משהו מרחיק לכת כמו עונשי מינימום.

רות וסרמן לנדה: תחשבו על מה אנחנו מדברים, עונשי מינימום על החזקה, נשיאה ושימוש בנשק, היה על זה דיון חודשים עד שסוף סוף זה עבר, אם זה חמישית מהמקסימום או רבע מהמקסימום.

רות וסרמן לנדה: תחשבו איפה אנחנו בדיונים שלנו ואיפה המציאות, זאת אומרת אנחנו לא עומדים בקצב של המציאות ואני תוהה אם אין פה מקום באמת להסתכל על המצב בצורה לגמרי יוצאת דופן, הגם שיש בו פגיעה פוטנציאלית ואינהרנטית במרקם ובאיזה שהוא מקום, חייבים להגיד את זה, בדמוקרטיה.

מאיר יצחק הלוי: חברת הכנסת יסמין, בבקשה.

יסמין פרידמן: אני רק אומר שאי אפשר להפריד את האירוע בסורוקה מהאירועים שקורים בחוץ, חד משמעית.

יסמין פרידמן: צר לי עם מה שאתם צריכים להתמודד אחרי שנים רבות שקשרו את ידיכם והרעיבו כלכלית את המערכות שלכם ועכשיו אתם צריכים להתמודד עם כל הביקורת הציבורית שמופנית אליכם.

יסמין פרידמן: חבל שמירב לא פה כי היא הייתה מציגה את התכנית כי באמת עכשיו יש תכנית מאוד מאוד רחבה, עם 2.4 מיליארד שיושקעו ואני מקווה באמת שהתכנית הזאת גם תכלול בתוכה את כל הכלים.

יסמין פרידמן: זה לא נס, זה לא יקרה ביום וזה כנראה גם לא יקרה בחודשיים, אבל אני באמת מקווה שאנחנו הולכים למקום הרבה יותר טוב שסוף סוף מטפלים בבעיה ומטפלים בה בצורה עמוקה ורוחבית שכוללת בתוכה את כל הדברים.

יסמין פרידמן: אז אני פה ואם יש משהו שאני אוכל לעזור בו, אז כמובן שאני לצדכם ולשירות

יסמין פרידמן: כם בכל מה שצריכים.

מאיר יצחק הלוי: תודה, יסמין.

מאיר יצחק הלוי: אני רוצה להגיד כמה דברים לסיכום.

מאיר יצחק הלוי: פרופ' קיסוס, אתה רוצה להגיד משהו?

רועי קיסוס: אני לא יודע אם אני יכול להוסיף המון, אבל אני רוצה להגיד שני דברים קטנים.

רועי קיסוס: אחת, אני חושב שצריך להתמקד בבית החולים, באירוע והפתרונות פה הם יחסית פשוטים.

רועי קיסוס: אני אומר יחסית פשוטים כיוון שאנחנו מסתכלים על הבעיה באופן רחב, טיפה, קצת אולי במרכאות תמימות סביב האירועים האלה.

רועי קיסוס: אלה לא אירועים קלים וזה לא ייחודי לבית חולים סורוקה וזה גם לא ייחודי לדרום, ואני חושב שהאצבע המופנית כלפי המשטרה, ברור שאנחנו מחפשים את הפתרונות אצל המשטרה, אבל בואו נודה על האמת, בשנים האחרונות המשטרה לא יכולה בכלל להתמודד עם הדברים האלה.

רועי קיסוס: ואני שואל את עצמי מה האינסנטיב של שוטר שמרוויח משכורת X ללכת ולסכן את עצמו ואת המשפחה שלו.

רועי קיסוס: אלה אנשים שחיים בתוך אזור מסוים והם לא מוגנים.

רועי קיסוס: הם לא מוגנים.

רועי קיסוס: בואו נודה על האמת, הרצון של שוטר ממוצע ללכת להיכנס לתוך יישוב, לא ננקוב בשמות, מסוים, לא גבוה, הוא יודע שאם הוא שולף את הנשק והוא עושה איזה שהיא, אפילו טעות, אין גב.

רועי קיסוס: אין גב.

רועי קיסוס: ואז נשאלת השאלה איפה אנחנו שמים את עצמנו במקום הזה ואם אנחנו מסוגלים לתמוך באותם אנשים שאנחנו עכשיו, כשיש אירוע, מפנים אליהם את האצבע ושואלים את השאלות.

רועי קיסוס: אני שם את זה פה על השולחן.

מאיר יצחק הלוי: אני רוצה לסכם, להגיד כמה דברים, ברשותכם.

מאיר יצחק הלוי: אני חבר כנסת חמישה חודשים, אבל ראש עירייה 18 שנים, שהוביל תכנית 'עיר ללא אלימות' לאורך הרבה שנים, ואני יכול להגיד בוודאות מלאה שנושא האלימות בחברה הישראלית, בטיפול העכשווי בכנסת ישראל, עלה כמה מדרגות.

מאיר יצחק הלוי: חשוב שנדע את זה.

מאיר יצחק הלוי: עכשיו, חוכמת הביצוע היא עלינו.

מאיר יצחק הלוי: זאת אומרת אחרי שהבנו, שמנו את זה במרכז האמירה, אני אומר את זה באופן חד משמעי, במרכז האמירה, בכל ועדה שאני יושב הנושא הזה נמצא על סדר היום, ברור שנדרשת פה פעולה הוליסטית.

מאיר יצחק הלוי: צריך לטפל גם בכירורגיה הזו של בית חולים, אבל בסוף בסוף צריך לראות מה קורה בחברה ואני אומר שיש כאן מידה רבה של התמסרות של הרבה מאוד חברי כנסת שמבינים שזו בעצם היום הלאקונה האמיתית החברתית שפוגעת בחוסן שלנו כמדינה, כאומה.

מאיר יצחק הלוי: אני אומר את זה הכי ברור בעולם.

מאיר יצחק הלוי: אני יכול להגיד שלגבי ההתייחסות הספציפית לבית החולים חבריי ואני נקדם את זה ונראה אם נצליח לרמה של תקנות, חקיקה, בקונסטרוקציה המתבקשת, למרות שאני חושב שהטיפול צריך להיות טיפול הרבה יותר רחב כשמדברים על נושא האלימות.

מאיר יצחק הלוי: זו דעתי.

מאיר יצחק הלוי: אבל היה מאוד מאוד חשוב לשמוע, אני מאחל לכם שתתעסקו רק בהצלת חיי אדם ובלהביא ילדים רבים לעולם, ראיתי פה את נתוני הילודה שלכם, אין ספק שאתם משנים פה את הדמוגרפיה, ולאחל לכם הצלחה מעומק ליבנו.

מאיר יצחק הלוי: תודה רבה.

מאיר יצחק הלוי: (בהמשך הסיור) (היו"ר מירב בן ארי)

מירב בן ארי: אני מודה קודם כל לכל חברי הכנסת שהגיעו.

מירב בן ארי: אני אגיד לחבר'ה מהמשטרה שבדרך כלל בסיורים של ועדה זה יו"ר וחבר כנסת וכאן יש באמת שישה חברי כנסת שהם כולם מגויסים לעניין, פעילים גם מאוד בוועדה, אז תודה רבה שבאתם.

עמיחי שיקלי: אקס שר בט"פ.

מירב בן ארי: נכון.

מירב בן ארי: קודם יש לנו כאן את השר לשעבר לבטחון פנים, אמיר אוחנה, מאיר יצחק הלוי, רות וסרמן לנדה, חברת ועדה, יו"ר השדולה לערים מעורבות, חבר הכנסת עמיחי שיקלי, שלמרות שלא חבר הוא אחד הפעילים הבכירים בוועדה, אפשר להגיד כבר היום, הוא יושב כל הזמן על הצעות, ויש את יסמין פרידמן, תושבת העיר באר שבע, חברה שלי למפלגה ופעילה מאוד בנושא של הדרום.

מירב בן ארי: צוות הוועדה, אתם תכירו, ילווה אותנו לאורך כל הדרך, גם רבקה דוברת הוועדה וגם לאה מנהלת הוועדה, יהיו איתנו.

מירב בן ארי: אני לא אכביר במילים, אין לי הרבה גם, אני רוצה להתחיל דבר ראשון עם המשטרה, נתחיל עם נחשון נגלר, מפקד מרחב הנגב, בבקשה.

נחשון נגלר: בוקר טוב לכולם, בוקר טוב לחברי הכנסת, בוקר טוב לחברי הוועדה, ברוכים הבאים למחוז דרום ולמרחב הנגב.

נחשון נגלר: נמצאים איתי כאן מהמשטרה, תומר, שהוא מפקד מג"ב דרום, אמיר הוא קצין האג"מ של מחוז דרום, יניב יע"ע, יועץ לענייני ערבים.

נחשון נגלר: במחוזות שבהם יש אוכלוסייה מעורבת של ערבים ויהודים אז יש פונקציה כזאת של יועץ לענייני ערבים, שזה מאוד חשוב לנו, נדבר אחר כך על הפעילות שלו.

נחשון נגלר: מאחורה אבי, מפקד יחידת יואב, אנחנו אחר כך נגיע ליחידה שלו, נעשה שם ביקור.

נחשון נגלר: נמצא איתנו משה, שהוא קצין אח"מ המחוזי, אח"מ זה אגף חקירה במודיעין של המחוז.

נחשון נגלר: נמצא איתנו קרמני, הספר של המחוז, זה לא פחות חשוב, וקובי הוא עוזר מפקד המחוז.

מירב בן ארי: חשוב לומר שמפקד המחוז התנצל.

נחשון נגלר: מפקד המחוז מסר את התנצלותו, הוא נמצא היום בדיון שיבוצים.

נחשון נגלר: יש פה אנשים שמכירים ויודעים שדיון שיבוצים של סגני ניצבים זה אירוע חשוב והוא נמצא היום עם המפכ"ל.

נחשון נגלר: אנשי הלוגיסטיקה הכי חשובים, הם מלווים אותנו ודואגים לנו שבכל מקום יהיה קפה ותה והם האנשים הכי חשובים.

נחשון נגלר: דובר המרחב זיוון.

נחשון נגלר: שמי נחשון נגלר, אני הייתי עד לפני חצי שנה עם מדים ירוקים, בשלדג שש שנים, 23 שנים בימ"מ ונמצא פה האיש שמינה אותי לתפקיד הזה, מפקד מרחב נגב, אני פה כמעט חצי שנה.

נחשון נגלר: אני אארח אתכם בביקור הזה יחד עם הקצינים שאיתי ונשתדל גם להסביר וגם לענות על כל השאלות.

נחשון נגלר: תודה לכם שהגעתם בהרכב כזה מכובד, זה לא ברור מאליו, אני גם מבין שזה הרכב חריג לביקור מהסוג הזה, אבל זה ביקור חשוב, אנחנו נדבר בהמשך, כי יש פה באמת מחוז שהוא עם אתגרים מיוחדים ומרחב הנגב, שהוא עם אתגרים מאוד מיוחדים, בגלל התמהיל האנושי שנמצא פה ובגלל הגיאוגרפיה והטופוגרפיה וההיסטוריה של המקום הזה, אנחנו נדבר על זה בהמשך.

אמיר אוחנה: רק למען הצילום תגיד מה שטח המרחב שלך מתוך שטח מדינת ישראל.

נחשון נגלר: מרחב הנגב זה המרחב הכי גדול במשטרת ישראל, הוא סדר גודל של 50% מהשטח הגיאוגרפי של המדינה.

נחשון נגלר: נציין את גבולות הגזרה, שתכירו.

נחשון נגלר: בצפון תדמיינו קו מעין גדי לנחל פורה שזה נחל שנמצא צפונית לבית קמה, עד נחל עוז.

נחשון נגלר: זה גבול הגזרה הצפוני.

נחשון נגלר: צפונית לי זה מרחב לכיש, הוא גם מרחב שנמצא במחוז הדרומי.

נחשון נגלר: במזרח זה גבול ירדן, שם יש לנו את הממשק גם עם צה"ל וגם עם הירדנים מהצד השני, שגם איתם אנחנו נמצאים בסוג של שיתוף פעולה.

נחשון נגלר: במערב זה החטיבה הדרומית של עזה ולאחר מכן גבול מצרים וסיני ובדרום, תדמיינו את הקו הדרומי, שהוא פחות או יותר אצל כושי, הקילומטר ה-101, שדרומית לי זה מרחב אילת, שהוא המרחב השלישי של המחוז.

נחשון נגלר: כך שהשטח הוא שטח ענק.

אמיר אוחנה: רק תחנה אחת מהמרחב הזה, תחנת דימונה, שהיא אחת מ-83 תחנות במשטרת ישראל, אחראית על 23% משטחה של מדינת ישראל, רבע ממדינת ישראל.

אמיר אוחנה: זה האתגר הגדול של המרחב הזה.

נחשון נגלר: כן.

נחשון נגלר: מרחב שיש בו שמונה תחנות משטרה, שזה מוטת שליטה רחבה, ועוד שלוש יחידות מבצעיות, יש לנו ימ"ר, שזאת היחידה שמתעסקת עם הפשיעה החמורה, יש לנו את יחידת מגן שעוסקת בתחום ההברחות, ונדבר על זה אחר כך, הנושא של ההברחות שיש לנו מהגבולות, ויחידת יס"מ שהיא יחידה של הלוחמים שלנו שכרגע היא פועלת בעיקר בתוך באר שבע וגם על זה נדבר.

נחשון נגלר: השכן הצפוני שלי זה מפקד מרחב לכיש, תחנות המשטרה של שדרות, קרית גת, קרית מלאכי, אשקלון ואשדוד.

נחשון נגלר: השכן הדרומי זה ממ"ר אילת, שהוא מתעסק עם כל האזור של אילת, שאתה מכיר אותו היטב.

עמיחי שיקלי: אשקלון ואשדוד זה גם במחוז?

נחשון נגלר: כן, זה לכיש.

אמיר אוחנה: זה מחוז דרום, אבל זה לא מרחב נגב.

נחשון נגלר: במחוז דרום יש שלושה מרחבים, נגב הוא הגדול שבהם, לכיש הוא השני ואחריו אילת כשלמעשה מחוז דרום חולש על רוב השטח של מדינת ישראל.

אמיר אוחנה: 66%.

מאיר יצחק הלוי: רק הערבה זה 19%.

נחשון נגלר: לכל מרחב יש מאפיינים אחרים, אנחנו נדבר על זה, זה מעניין מאוד לשמוע.

נחשון נגלר: ניסע עכשיו לנקודת תצפית, נקבל הסבר על השטח.

נחשון נגלר: מזג האוויר כרגע איתנו, בבוקר בכניסה לבאר שבע היה גשם נוראי, שזה ברכה.

נחשון נגלר: נעשה שם תצפית.

נחשון נגלר: לאחר מכן ניסע לבקר את השייח' עקל אלאטרש, נשמע גם ממנו על הזווית של הבדואים בתוך העניין הזה, שזה גם מעניין לשמוע, ומשם ניסע ליחידת יואב, ששם נקבל הסבר על היחידה ועל המשימות שלה ונראה כניסה של אמל"ח וגם נבצע שם איזה שהוא דיון חופשי שיהיה אפשר להתייחס לכל הנושאים ולשאול את כל השאלות.

נחשון נגלר: (בהמשך הסיור - תצפית)

יניב שלמה: בוקר טוב.

יניב שלמה: נעים מאוד, לי קוראים יניב, בתפקיד הקודם שלי הייתי מפקד תחנת עיירות בצומת שוקת.

יניב שלמה: עכשיו אני אתן לכם בבריף על הבמה ואחר כך נתחבר לשטח.

יניב שלמה: זה הנגב, ככה הוא נראה, אנחנו מדברים על הנגב, על עיר אחת, רהט, 80,000 תושבים ו-30,000 מגרשים כבר מוכנים לאכלוס, שש מועצות מקומיות, לקיה, חורה, כסייפה, ערוער, שגב שלום ותל שבע, ושתי מועצות אזוריות, המועצה האזורית הראשונה זה אלקסום, על כביש 31, שאחראית על תראבין, אום בטין, אלסייד, סעווה, או מי ששמע את המילה מולדה, זה אותו דבר, מהאזור של מרעית אתם תשמעו כוחלה, תשמעו מכחול, לא תשמעו מרעית.

יניב שלמה: זה אותו דבר.

יניב שלמה: ויישוב קטן בשם דריג'את שנמצא ממש על גב ההר.

יניב שלמה: זו מועצה אזורית אלקסום.

יניב שלמה: מועצה אזורית נווה מדבר למעשה חולשת על הפזורה של כביש 25, הכביש הזה, ביר הדאג', ואדי נעם, אבו תלול, אבו קרינאת וקסר א-סיר.

יניב שלמה: אלה יישובים מוכרים עם קו כחול, עם סמל יישוב ששייכים למועצה אזורית, או נווה מדבר או אלקסום.

יניב שלמה: כל מה שאתם רואים מחוץ זה למעשה הפזורה, אלה תושבים שגרים, כמו שאתם רואים פה ממול, ללא כתובת, ללא כביש, ללא חשמל, ללא מים, לא מוכרים במשרד הפנים, אין להם ראש רשות לבחירות לרשויות מקומיות, הם בוחרים למעשה רק לכנסת ואנחנו מדברים פחות או יותר על 100,000 תושבים מתוך ה-300,000 תושבים שחיים בנגב מבחינת החברה הבדואית.

יניב שלמה: שלושת היישובים שהכרתם בהם, היישוב הראשון זה עבדה, הוא נמצא באזור של עין עובדת וקוראים לו עבדה.

יניב שלמה: היישוב השני למעשה זה יישוב ליד ירוחם שנקרא רחמה, זו גם פזורה, כל האזור הזה.

יניב שלמה: אמורים לכנס את כולם ליישוב.

יניב שלמה: היישוב השלישי, שקוראים לו ח'שם זנה, הוא נמצא בין אבו תלול לבין שגב שלום.

יניב שלמה: חלפנו עליו מצד ימין, זה הפזורה הזאת שאמורים לכנס אותם ליישוב בשם ח'שם זנה.

יניב שלמה: למה ח'שם זנה?

יניב שלמה: זנה זה שם של בחורה וח'שם זה אף, יש שם איזה הר קטן בצורה של אף, אז קוראים למקום ח'שם זנה.

יניב שלמה: בכל היישובים למעשה גרים רק מהחברה הבדואית.

יניב שלמה: על מנת שתבינו את המהות של מה זה החברה הבדואית, החברה הבדואית למעשה זו חברה פטריארכלית, שהגבר הוא השולט, מתנהלים בצורה שבטית, יש ערבות הדדית בין כל השבט, השבט הוא הקובע, גם סכסוכים זה לא סכסוכים בין אנשים אינדיבידואלים, אלא סכסוכים שבטיים.

יניב שלמה: כל ההתנהלות היא בצורה הזאת.

יניב שלמה: מה קרה לנו במעלה הדרך?

יניב שלמה: כמו חוק הג'ונגל, כך אני קורא לו כל הזמן.

יניב שלמה: בחוק הג'ונגל האריה רגיל לרדוף והאיילה רגילה לברוח, זה חוק הג'ונגל הרגיל גם בחברה הבדואית השבטית מאות שנים השבט החזק הוא השולט, הגבר במשפחה בשבט, השייח', הוא השולט ואם נתכנס פנימה לתוך הבית האבא הוא השולט, ילדים, נשים וכו', הוא בעל הבית.

יניב שלמה: זו החברה הפטריארכלית.

יניב שלמה: 48', חוקים, פתאום הכול מתערער, האבא או השבט רגיל לעשות מה שהוא רוצה, כמו בג'ונגל והאריה רודף והאיילה פתאום אומרת לו: היי, תעצור, אסור לך לגעת בי, מה אתה רודף אחריי?

יניב שלמה: יש חוקים.

יניב שלמה: זה בלבל את המערכת השבטית, הפטריארכלית בנגב.

יניב שלמה: החברה הבדואית בנויה פחות או יותר ממעמדות שקיימים עד היום, יש את הבדואי האותנטי, הסומרן, שהוא מקדמת דנא מתעסק עם מרעה, או שודים בדרכים, או בארות מים, או איך שתקראו לזה.

יניב שלמה: יש מעמד שהוא קצת יותר נמוך, הוא נקרא הפלח, הוא מתעסק למעשה בחקלאות והוא נכנס לפני יותר מ-100 שנה לתוך החברה הבדואית, אבל הוא מקוטלג כפלח, ויש את הרובד היותר נמוך, זה נקרא אל-עביד, זה למעשה העבדים שהגיעו לפה לפני יותר מ-100 שנה ולכל שבט כזה יש שייכות כזו או אחרת לשבט בדואי אותנטי.

יניב שלמה: זה מה שקיים היום בנגב, יש שבטים שהם אותנטיים, יש פלחים ויש שבטים אל-עביד.

יניב שלמה: שימו לב שכבר בהקמת המדינה, כשרוב הבדואים ברחו מהארץ ונשארו בערך 12,000-11,000 בדואים, כינסו אותם לאזור הזה, המרכזי, שקראו לו הסייג, חלקם נשארו באזור רהט, כל השאר למעשה ברחוב.

יניב שלמה: באזור הזה שלט השלטון הצבאי עד שנת 66'.

יניב שלמה: למה אני מזכיר את זה?

יניב שלמה: כי כל עשר שנים, 15 שנה, אנחנו נזכרים עם תחלופה כזו או אחרת, גם בממשלה, מה נעשה עם הבדואים בנגב.

יניב שלמה: זאת אומרת לא רק שאנחנו לא יודעים מה עושים, גם הבדואים לא מבינים מה רוצים לעשות איתם.

יניב שלמה: אחרי הפירוק של השלטון הצבאי אמרו שנקים להם יישובים ומקימים את היישוב הראשון בשנת 69', את תל שבע, יישוב שקיים 52 שנה ומי שייכנס ליישוב יבין גם למה הבדואים לא רוצים יישובים, כמו שהוא נראה.

יניב שלמה: לא משנה כרגע באשמת מי.

יניב שלמה: אחריו את רהט ואחריו את שאר היישובים.

יניב שלמה: נקודת מוצא מאוד חשובה שאני רוצה להזכיר אותה פה זה סוגיית הקרקע.

יניב שלמה: הבדואים לא רשמו את הקרקעות שלהם, לא בתקופה העות'מנית ולא בתקופה הבריטית וגם לא בהקמת המדינה, אף אחד לא רשם את הקרקע שלו.

יניב שלמה: אממה, בתחילת שנת ה-70 המדינה אמרה לבדואים: הבנו שיש בעיה עם הקרקעות, כל בדואי שיש לו תביעת בעלות על הקרקע יבוא וירשום אותה.

יניב שלמה: פה נקודה שתזכרו אותה כל הזמן בסוגיית הקרקע.

יניב שלמה: רצו 3,000 שבטים בדואים ורשמו 600,000 דונם כתביעות בעלות בנגב.

יניב שלמה: לא באזור מצפה רמון, המכתש, ולא בערבה, כל המרכז מאזור אופקים ושדרות עד האזור של דימונה פחות או יותר.

יניב שלמה: אם הייתי מראה לכם מפה, הכול בתביעות בעלות.

יניב שלמה: למה אני אומר את זה?

יניב שלמה: כי זו תביעת בעלות, זה לא טאבו.

יניב שלמה: כשניסו הבדואים והלכו לבג"צ כדי להקים יישוב על תביעת בעלות מה עשה בג"צ?

יניב שלמה: אמר להם: לא שלכם.

יניב שלמה: זאת אומרת מבחינת המדינה זה תביעות בעלות שלא שלכם, מבחינת הבדואים זה נתן להם לגיטימציה להבין שזה שלהם.

יניב שלמה: זו הסוגיה הבסיסית לאי ההסכמות בסוגיית הקרקע.

יניב שלמה: מה קרה בזה שיש תביעות בעלות?

יניב שלמה: גבולות הגזרה בתביעות הבעלות זה לא עקרוני למדינת ישראל, זה עקרוני לחברה הבדואית, כי לכל אחד עכשיו יש קרקע, זה שלי וזה שלך, וכל הסוגיות והסכסוכים נובעים ויושבים על הסוגיה של הקרקעות, זה שלי וזה שלך.

יניב שלמה: וכשאנחנו היום מכירים ביישובים, תסתכלו רגע שמאלה, מה שאתם רואים ממני והלאה וגם מאחורינו, חברים, זה יישוב מוכר, קוראים לו אבו תלול, הוא קיים יותר מ-12 שנה, ככה הוא נראה.

יניב שלמה: הדבר היחיד שבנינו בשנה-שנתיים האחרונות זה בתי הספר, זה מה שנבנה.

יניב שלמה: אם תסתכלו מפה והלאה וגם בצד השני, זה יישוב שקוראים לו אבו תלול.

יניב שלמה: הוא בערך 12,000-11,000 דונם, עם מספר תושבים של בין 3,000 ל-4,000, שסימנו קודם כל את הקו הכחול, כשעברו עם הג'יפ לסמן עם הקו הכחול אז יצא הבדואי ואמר: כפרה עליך, עוד 50 מטר זה תביעת הבעלות שלי, שייכנס לתוך תביעת הבעלות.

יניב שלמה: אז זה גדל וגדל וגדל וגדל ואנחנו מוצאים את עצמנו בתוך יישוב שכולו בפנים עם תביעות בעלות של החברה הבדואית האותנטית, שמבחינתם זה שלהם, וכשאתה בא להסדיר או להכניס אנשים פנימה זה סכסוכים בינם לבין עצמם, לא קשור למדינת ישראל.

יניב שלמה: לכן אם עכשיו אנחנו נרצה להסדיר את המקום הזה, יכול להיות שיש גם תכניות, מאוד מאוד מורכב לטפל בסוגיה הזאת.

יניב שלמה: מעבר לכך, קצת על החברה.

יניב שלמה: כשאני אומר שזו חברה פטריארכלית שבטית, החברה היא שבטית יותר מאשר דתייה.

יניב שלמה: למה אני מתכוון?

יניב שלמה: אם לפי הקוראן רצח על רקע כבוד המשפחה ודברים כאלה, אז בקוראן כתוב שמותר, או להחזיר את כבוד המשפחה במקרה שארבעה גברים דתיים בוגרים ראו אותה ביחד ורק אז, לפי המגזר הבדואי מה קורה.

יניב שלמה: זאת אומרת העיקרון הוא השבטיות והשם של השבט.

יניב שלמה: אם עכשיו נניח לפי הקוראן מותר להתחתן עם ארבע נשים הבדואי מתחתן גם עם שש ושבע.

יניב שלמה: אין קשר בין הדת לבין הסוגיה של השבטיות, ילדים, כוח, מצב כלכלי וכו' וכו'.

אמיר אוחנה: יניב, אבל יש תהליך של איסלמיזציה.

יניב שלמה: אני אסביר גם על זה.

יניב שלמה: כשאני אומר או מדברים על סכסוכים וראיתם ירי בתוך באר שבע עם נקמת דם כזאת או אחרת, או ראיתם צילומים שאבו טהא, אחרי שביצע את הרצח בבאר שבע, אז הוא מחלק סוכריות ואז בעומר צועקים כי ירו שעתיים באוויר באזור תל שבע כי אבו טהא הוא שבט פלח שנקם דם בשבט ג'רג'אוי והוא מעביר מסר לשבט אבו עסא, שהוא שבט אותנטי, אני נקמתי דם, אני גם אגיע אליך.

יניב שלמה: זה לא אופייני בחברה הבדואית האותנטית.

יניב שלמה: לא צריך לעשות דאווינים עם נקמת דם, כולם יודעים.

יניב שלמה: פה כשאתה בא קצת כשבט אחר אז אתה צריך להראות.

יניב שלמה: אז מה עשה אבו עסא?

יניב שלמה: כולכם ראיתם את ה-30 אמ-16, הוא מראה לו, אדוני, אני פה ואני חמוש, אל תתעסק איתי.

יניב שלמה: זה המסר שרץ.

יניב שלמה: החברה הבדואית פועלת לפי שלושה חוקים מרכזיים, עיקריים.

יניב שלמה: חוק בית הדין השרעי שמתעסק במה שבינו לבינה, ירושות וכו', כמו בית דין רבני, החוק הפלילי שמתעסק עם האינדיבידואל, אני דקרתי אותך, אותי רוצים לשפוט, והחוק הבדואי, מסורת, זה למעשה המשפט הבדואי שהוא החזק ושולט פה מתחת לפני הקרקע.

יניב שלמה: לפי החברה הבדואית אתה תחליט, אתה רוצה ללכת לעדות בבית משפט או להגיש תלונה?

יניב שלמה: אתה לא יכול לבוא להתמודד עם הסוגיה דרך המסורת, תחליט.

יניב שלמה: לכן המון פעמים אנחנו רואים שאין שיתוף פעולה, למה אין שיתוף פעולה?

יניב שלמה: קודם כל ההבדל העקרוני בין פלילי לבין החוק הבדואי, המשפט הבדואי, אחת, אתה לא מתעסק עם האינדיבידואל, אתה מתעסק עם השבט, ואז יש לחץ חברתי גדול לעשות בעיות כי מי שמשלם זה כל השבט, והדבר השני, העונש או הפתרון הוא מיידי.

יניב שלמה: לא צריך לחכות שייקחו אותך, עדויות, בתי משפט, ערעורים בלה בלה בלה שנים ואז אתה יושב בכלא, לא רואים בזה שום דבר, הפתרון הוא מיידי, יושבים, סוגרים סכסוך, פיצוי כספי או כל דבר אחר ונגמר העסק.

יניב שלמה: הוא מאוד מהיר, לכן החברה הבדואית עדיין משמרת את הסוגיה הזאת של המסורת והמשפט וכל הדבר הזה.

יניב שלמה: אסלאמיזציה או פוליגמיה.

יניב שלמה: החברה הבדואית מאז ומתמיד מתחתנת מעבר לשתיים, שלוש וארבע נשים.

יניב שלמה: אני מדבר על הנגב עכשיו.

יניב שלמה: יש ירידה בכמות הנישואים בגלל הרבה בעיות, קרקע, אין מספיק קרקע, כלכלה, כסף, עניינים, אבל עדיין הנושא הזה קיים.

יניב שלמה: התעוררנו או בכלל התחלנו לדבר על הסוגיה הזאת כשהאישה השנייה או השלישית הפכה להיות פלסטינית, מהגדה, ואז כשאתה מתחתן עם פלסטינית היא עדיין נשארת פלסטינית, אבל הילדים שלה, תעודת זהות כחולה.

יניב שלמה: היא יכולה לגור עדיין בשטחים, הילדים שלה סופגים חינוך גם בשטחים, עם תעודת זהות כחולה, כך שהם יכולים לקבל את כל התנאים גם בארץ, לעתים הם נרשמים כביכול בבתי ספר פה כאילו הם עדיין לומדים בבתי ספר פה והילדים האלה אלה ילדים שאנחנו קוראים להם דור א', דור ב', דור ג'.

יניב שלמה: לדוגמה הרצח של קוקיה בערד, מהשבט אבו ג'ודה, האמא היא פלסטינית.

יניב שלמה: גם אלעוקבי אותו דבר, כשהיה את הפיגוע באזור באר שבע, אותו דבר.

יניב שלמה: זאת סוגיה שרק האמא היא פלסטינית והאבא הוא עדיין בדואי, אבל מה קורה כשהילד הזה מתחתן עם עוד אחת כזאת?

יניב שלמה: לאן אנחנו מגיעים וכל הספיגה הזאת של מה שקורה בשטחים והאנשים שבאים לפה?

רות וסרמן לנדה: על פי החוק האישה לא מקבלת אזרחות?

מירב בן ארי: היא תושבת.

רות וסרמן לנדה: ומותר לה לעבור לרצועה?

יניב שלמה: עם התעודה של התושב היא יכולה להיכנס ולצאת.

יניב שלמה: עכשיו, בגלל שיש סוגיה של בעיות קרקע וכלכלה וכו', לעתים משאירים אותה שם ובונים לה בית שם ואז הגבר הוא על הקו.

יניב שלמה: אמרנו פוליגמיה, אמרנו בואו נילחם, אז גם הבדואי מבין את העניין אז הוא כבר לא – אמרנו, שבטי ולא דתי, הוא לא צריך את בית הדין השרעי, אז הוא מתחתן אצל קאדי, בשבטיות, היא נשואה לו, מבחינת המדינה היא לא.

יניב שלמה: אז כשאני רואה מישהו בן 42, 45, אני שואל אותו כמה ילדים יש לך והוא אומר לי 30, אז אני שואל מאישה אחת?

יניב שלמה: הוא אומר לי לא, אישה ושתי חברות.

יניב שלמה: חברים, אני רוצה שתבינו שצריך לעשות לזה סוף.

יניב שלמה: זה לא יכול להימשך.

יניב שלמה: אבל כשאנחנו עובדים עם חוקים גנריים מתל אביב לדרום ולצפון וכשאתה בא ואומר: חברים, אין אם חד הורית בנגב, לא קיים, אין דבר כזה, לא יכול להיות, ברגע שיש אם חד הורית יש עבירה, פוליגמיה, ביגמיה, מה שתחליטו.

יניב שלמה: אז כשאתה אומר ומסביר את זה אומרים לך לא, יש חוק אחד במדינה, מותר.

יניב שלמה: אבל זה לא יכול להיות קיים פה.

יניב שלמה: אם אתם תצליחו להוביל למקום כזה שלעניין הזה נוכל להוביל מבחינת החוק זה יעבוד.

יניב שלמה: כשאמרו בינואר 2017 בואו נתקוף את סוגיית הפוליגמיה, אז פתחנו 15 תיקים ואחד בקושי אחרי אירועים נכנס לבפנים ומאז אין תיקים, נגמר.

רות וסרמן לנדה: מה הייתה הבעיה?

רות וסרמן לנדה: אתה יכול להסביר מה הבעיה?

רות וסרמן לנדה: כשאתה אומר שהיה ניסיון.

יניב שלמה: הבעיה היא שאין צורך לרשום בבית הדין השרעי את האישה השנייה, אתה יכול בחוקים השבטיים, שדומים לדת וקרובים אליה, לגרש אישה ולהגיד לה 'מגורשת' פעם אחת, זה נקרא גירושים קטנים, היא מבחינתה מגורשת, אבל היא עדיין נשואה.

יניב שלמה: צריך שלוש פעמים מגורשת?

יניב שלמה: אז פעם אחת, זה נקרא גירושים קטנים.

מירב בן ארי: כן, היא גרה איתו.

יניב שלמה: הנישואים, אז הוא לא הולך לבית הדין השרעי, כי בית הדין השרעי עכשיו מחויב לדווח ועניינים כי הוא חלק ממדינת ישראל, אז הוא עושה פתחא, רושמים עדים, היא נשואה, אבל מבחינת מדינת ישראל היא אם חד הורית.

יניב שלמה: אין אם חד הורית בחברה הבדואית בנגב, נקודה, סימן קריאה.

יניב שלמה: זהו, לא יכול להיות דבר כזה.

יניב שלמה: גרושה עם ילדים?

יניב שלמה: כן.

יניב שלמה: זה המוקד שאפשר להילחם בפוליגמיה.

יניב שלמה: דרך אגב, לא כולם מתחתנים עם פלסטיניות, שלא יהיו אי הבנות, החברה הבדואית פה מחולקת גם למטות, אני לא הסברתי לכם, אבל יש רק שבטים מסוימים, או אלה שגרים יותר קרוב לגדה מתחתנים יותר עם אישה פלסטינית כזאת או אחרת.

יניב שלמה: אפשר לראות מי כן ומי לא, שאר האנשים גם לא בעניין.

מאיר יצחק הלוי: יניב, שתי שאלות.

מאיר יצחק הלוי: האחת, אני מבין שהאזור הזה, שהוא אזור שיש לו קו כחול מוכר והוא חלק ממועצה אזורית נווה מדבר, מה הממשק בין מי שנמצא פה לבין המועצה האזורית?

מאיר יצחק הלוי: יש ממשקי עבודה מסודרים?

יניב שלמה: יש כמו מושב, יש מועצה אזורית, יש ועד יישוב ויש נציג במועצה, אותו דבר בדיוק.

מאיר יצחק הלוי: לא, אבל המועצה האזורית היא ברת סמכא לגבי היישוב הזה?

יניב שלמה: יש ראש מועצה, נבחר ציבור.

יניב שלמה: במקרה הזה זה משבט אלהואשלה ובמקרה של 31 זה משבט אלאטרש.

מאיר יצחק הלוי: עוד שאלה.

מאיר יצחק הלוי: אני הכרתי לאחרונה שני רופאים ומרצים מהאוכלוסייה הבדואית, גם מי שהקים את נושא העבודה הסוציאלית, פרופ' אלקרנאווי, יש גם אורולוג בשם פרופ' אלקרנאווי, למה אין ספוטים, אין תאורה לאנשים האלה?

מאיר יצחק הלוי: מישהו גורם לדכא את זה?

מאיר יצחק הלוי: אני חושב שצריך להאיר אותם.

יניב שלמה: אני יכול לומר לך שיש ספוטים.

מאיר יצחק הלוי: אין ספוטים.

יניב שלמה: לצערי לפני שנתיים, בצומת אום בטין, על כביש 60, הקימו רמזור, עשו טקס, 70 שנה פתאום יש רמזור בתוך החברה, פתאום יש טקס.

יניב שלמה: למה צריך להיות טקס לרמזור?

יניב שלמה: אני לא מבין.

יניב שלמה: למה כשבדואית הולכת להיות סגנית בפרקליטות, כתבות, למה?

יניב שלמה: למה אחרי 70 שנה?

יניב שלמה: קרה משהו, כאילו הם לא היו ופתאום זה וואו.

יניב שלמה: אבל זה לא אמור להיות וואו בצורה כזאת.

יניב שלמה: אז מי שצריך להיות בספוט הוא בספוט, אבל הם לא הרבה.

יניב שלמה: לצערנו הם לא הרבה, אבל נמצאים בכל מקום וממש במשורה.

מירב בן ארי: אתה יכול להגיד שהיום במגזר הבדואי חוק השבט גובר על חוק המדינה?

אמיר אוחנה: ודאי.

יניב שלמה: אמר את זה ראש מועצת תל שבע, עומר אבו רקייק, אתמול, הוא צייץ, אמר:

יניב שלמה: גנבו לנו 30 ראש כבשים בבית ומי שעשה הוא ייתפס ואנחנו לא הולכים להתלונן במשטרה, ראש מועצה, אנחנו מאמינים שחוק השבט יפתור לנו את הבעיה ולא משטרה.

יניב שלמה: כתוב.

אמיר אוחנה: אני יכול להוסיף.

אמיר אוחנה: אצלנו ביהדות יש כלל שנקרא דינה דמלכותא דינה.

אמיר אוחנה: זה לא קיים פה.

אמיר אוחנה: יש פה מערכת תרבותית שונה לגמרי ממה שאנחנו מכירים ואנחנו עדיין מנסים לטפל בה בכלים של מדינות מערביות.

מירב בן ארי: שלא מתאימה.

אמיר אוחנה: הרשות לשיקום האסיר ובבתי סוהר יש עובדות סוציאליות וכו', זה פחות מעניין אותם, זה פחות משפיע.

אמיר אוחנה: ואני חייב להוסיף עוד משהו, שאם יש כבר ענישה שקצת מרתיעה ועובדת זה עונשי מאסר ארוכים, זה מעצרים עד תום ההליכים, ולצערי הרב אתם לא רואים את זה.

אמיר אוחנה: אני עוד יכול להגיד לכם שהמצב בדרום הוא יותר טוב מאשר ביתר המדינה, מבחינת פרקליטות ובתי משפט, יותר מחמירים, אבל בכלל לא מתקרב למה שצריך כדי להרתיע.

אמיר אוחנה: המדינה לא מרתיעה אותם, המשטרה לא מרתיעה אותם, בתי המשפט לא מרתיעים אותם, חוקי השבט כן.

אמיר אוחנה: יש פה כרגע כמה, 20 וכמה סכסוכים פעילים?

יניב שלמה: 35.

אמיר אוחנה: 35 סכסוכים פעילים שסיכוי גבוה מאוד שיסתיימו ברצח.

רות וסרמן לנדה: יש לי עוד שאלה, עניין הצעירים והתרופפות התא המשפחתי, כלומר ההיררכיה המאוד ברורה הזאת שהרבה אומרים שהיא מתרופפת, אתם מרגישים את זה?

רות וסרמן לנדה: הרי אם אנחנו הולכים על היבט שבטי אפשר להתמודד עם זה בצורה מסוימת, אבל אם יש, עוד פעם, את הצעירים שבא להם מרצדס ובא להם הרבה כסף מזומן ובחורות וכאלה והם מתפתים ללכת - - -

יניב שלמה: מילה על השבטיות, ברשותך, ובזה אני באמת אסיים.

יניב שלמה: השבטיות, זה נכון שהיא מתפרקת, כמו שהיה בהקמת המדינה, שבאו מעדות המזרח, מכל מיני מקומות, האבא, הסבא היה עניין כזה, ולקח דור עד שלאט לאט זה התפרק, בחברה הבדואית זה קרה בבת אחת, קפיצה של שני דורות.

יניב שלמה: האבא בן ה-60 לא מבין איך הילד בין ה-20 או ה-18 חושב, זה לא מובן לו בכלל, מה זה הפלאפון הזה ואיך זה יכול להיות?

יניב שלמה: זאת אומרת אבא בדואי שיודע שיש סכסוכים הוא יוצא החוצה, הוא מתווכח עם מישהו ואז יש סכסוך וירי וכו', הוא יכול ללכת לישון בלילה, לראות שכולם ישנים בחדרים, לנעול את הבית, ללכת לישון, לקום בבוקר ומבצעים עליו ירי.

יניב שלמה: הוא אומר: כל הילדים שלי ישנו, מה קרה?

יניב שלמה: אומרים לו הבן שלך בטיקטוק הטריד וצילם ושלח איזה הודעה.

יניב שלמה: זאת אומרת התפיסה היא שונה.

יניב שלמה: דבר אחרון, כשאמרת שבטיות.

יניב שלמה: נכון, המנהיגות התפרקה, אבל השבטיות לא התפרקה.

יניב שלמה: יש גאוות יחידה, ראינו את זה ב'שומר החומות' הכי חזק.

יניב שלמה: איך יצאו החוצה הבדואים ב'שומר החומות'?

יניב שלמה: על ידי הטיקטוק ועל ידי שבטיות.

יניב שלמה: זאת אומרת יוצאים מאזור של שגב שלום, עושים בלגן, כותבים בטיקטוק איזה גברים אחרים ואז יוצאים עוד שבט ובטיקטוק.

יניב שלמה: אנחנו רואים שהשבטיות חזרה, גאוות היחידה, אבל ללא הנהגה.

יניב שלמה: זו הבעיה האמיתית שיש בנגב.

יניב שלמה: ואני רוצה לומר לכם שהמסורת הזאת, שהיא קיימת, החוק, המשפט הבדואי, איך שתקראו לו, אנחנו לעתים משתמשים בו כטיפול משלים.

יניב שלמה: זאת אומרת אם עכשיו יש עבירה, השוטרים תפסו, הכניסו, תום הליכים, כתב אישום וגמרו, צריך איזה טיפול משלים כדי שלא יימשך הסכסוך והוא יסתיים.

אמיר אוחנה: עוד דבר שחשוב להכיר, מירב, את זוכרת את זה מוועדת החוץ והביטחון, ירידה מאוד משמעותית ועקבית בגיוס לצה"ל בקרב הבדואים.

אמיר אוחנה: היום זה מגיע לפחות מ-1%?

יניב שלמה: 200 בשנה.

אמיר אוחנה: מבחינת אחוזים הרבה פחות מ-1% מהאוכלוסייה הבדואית מתגייס לצה"ל.

נחשון נגלר: עוד חמש דקות, חשוב לנצל את השמש שיצאה רגע לחמם אותנו.

נחשון נגלר: אני מבטיח שאני אהיה פחות מעניין מיניב, אבל יותר קצר ממנו.

נחשון נגלר: כדי לחבר את מה שיניב סיפר כרגע על הרקע אני רוצה לחבר את זה לאתגרים, זה חשוב לדבר על זה פה כשאנחנו עומדים על הגבעה הזאת.

נחשון נגלר: אגב לגבי נושא הפוליגמיה וריבוי הילדים, אני יכול לתת להם את הדוגמה שאני הרמתי את הגבה הכי גבוה.

נחשון נגלר: ישבנו עם חבורה של מכובדים לפני שלושה שבועות וחלק מהשיחה כל אחד סיפר על כמה ילדים יש לו, וזה מספרים דו ספרתיים, כן?

נחשון נגלר: זה שחיכה בצד לדבר אחרון, הוא חיכה בסוף כי היה לו מה שנקרא הקלף הכי חזק ביד, הוא היה נשוי במצטבר ל-11 נשים, במצטבר, לא תמיד כולן היו ביחד, והוא בין גיל 55 ל-60, היום יש לו אישה פלסטינית בת 22 ויש לו 55 ילדים.

נחשון נגלר: גבר אחד.

נחשון נגלר: אז שתבינו שגם דוגמאות כאלה יש.

נחשון נגלר: אגב, גרף הילודה שלהם הוא במגמת ירידה, אבל הבעיה הזאת של הפוליגמיה, הבעיה של הדור השני, אנחנו קוראים לזה הדור השני כי הם נשואים לנשים פלסטיניות שנולד ילד שיש לו סבא וסבתא בחברון והוא מקבל את החינוך ותפיסת העולם שהיא חצי פלסטינית ולא תמיד האבא שם נמצא כדי להעביר את החינוך הבדואי, עוד משהו שיכולנו להתמודד איתו, וזה יוצר אתגרים מאוד מאוד משמעותיים.

מירב בן ארי: כולל זה שהם גם לא מדברים עברית.

נחשון נגלר: כולל זה.

נחשון נגלר: את אומרת את זה אז בואו נתחיל רגע מהסיפור של החינוך, כי זה אולי אחד הדברים החשובים.

נחשון נגלר: כשאתה נכנס פה לבית ספר ונכנסתי כאן לבתי ספר במגזר ואתה נפגש עם מנהלת ועם מורה ואתה שואל מתי ילד מתחיל ללמוד עברית.

נחשון נגלר: הוא מתחיל ללמוד בכיתה ג', כיתה ג' זה כבר גיל שקשה לקלוט את השפה, הוא מסיים בית ספר בדרך כלל כבר בכיתה ח'.

נחשון נגלר: תבדקו פה לא מה שיעור הבגרות, אלא מה שיעור הילדים שמסיימים י"ב כיתות ואתם תתפלאו לגלות שרוב התלמידים פה בכיתה ח' כבר פורשים מבית הספר והולכים לעבוד, בנים ובנות.

נחשון נגלר: אז כזה ילד, שההשכלה שלו היא ח' כיתות, שהוא למד עברית רק בין כיתה ג' לכיתה ח', איך הוא עכשיו יכול להשתלב בעבודה נורמלית?

נחשון נגלר: אתם יודעים מה, איך הוא יכול להתקבל למשטרה?

נחשון נגלר: אנחנו רוצים שוטרים בדואים, אבל הוא לא עובר את מבחני הכניסה כי רמת העברית שלו לא מספיק גבוהה כדי לעבור את השאלון הכי בסיסי.

אמיר אוחנה: ואגב אנחנו גם מגייסים שוטרים בדואים יותר מאשר אי פעם בעבר.

נחשון נגלר: בהקשר הזה אנחנו מקיימים מכינה.

נחשון נגלר: אנחנו כמשטרה משקיעים במכינה.

אמיר אוחנה: אני הייתי בטקס סיום המחזור הראשון.

נחשון נגלר: משלמים להם כסף, משלמים להם משכורת, מכשירים אותם שנה שלמה רק כדי שיעברו את מבחן הכניסה ויוכלו להתקבל לשורות המשטרה.

רות וסרמן לנדה: ומה הניסיון שלכם מהשוטרים הבדואים?

רות וסרמן לנדה: זה עובד?

נחשון נגלר: יש לי שוטרים בדואים ויש לי קצינים בדואים, חלקם מצוינים, חבר'ה עם מוטיבציה גבוהה.

נחשון נגלר: עצם זה שהם דוברים את השפה זה יתרון אדיר כאן בשטח.

נחשון נגלר: כשיש לך חוקר בדואי או רכז מודיעין בדואי או קצין, או מש"ק בדואי, היתרון של הבנת התרבות והבנת השפה הוא אדיר, זה כלי אדיר שיש לנו ביד.

רות וסרמן לנדה: אבל זה לא מייצר בעיה?

רות וסרמן לנדה: אם הוא צריך ל - - -

נחשון נגלר: זה עלול לייצר בעיה, אנחנו דואגים לא לשבץ אותם במקומות.

נחשון נגלר: נאמר שאני יודע שיש לו משפחה ברהט ולאשתו יש משפחה בלקיה, אז אני אשים אותו בתחנת דימונה.

אמיר אוחנה: לא שמים מכשול בפני עיוור, משתדלים לפחות.

נחשון נגלר: כן, זה ממש מכשול, זה מכשול אדיר.

נחשון נגלר: אבל אני רוצה לומר לכם שהשוטרים שכן מצליחים להשתלב וקציני משטרה הם קצינים מצוינים ואנחנו גם מקדמים אותם ונעזרים בהם המון, רק מה?

נחשון נגלר: מה שאמרת קודם, אין מספיק אחוז גיוס לצבא, ירידה דרמטית, אין מספיק גיוס למשטרה, וזה חלק מחוסר ההתערות שלהם בחברה הישראלית.

נחשון נגלר: אם שנייה נסתכל על איזה בעיות זה יוצר בתחום הפלילי והביטחוני, אז נדבר על הנגב.

נחשון נגלר: בנגב יש כ-900,000 אזרחים, מתוכם 300,000 בדואים.

נחשון נגלר: זה הנתון הרשמי, הנתון האמיתי הוא בין 350 ל-400,000.

נחשון נגלר: כי מה שקורה פה בפזורות, אנחנו לא באמת באמת יודעים את המספרים, כולל דור ב' שדיברנו עליו.

רות וסרמן לנדה: אני אומרת לך את האמת, זה מתחיל להישמע בדיוק, אבל ממש ניצנים של המצב של הבדואים במצרים, שאין להם קשר עם המשטרה וגורמי האכיפה, שחלק מהילדים לא נרשמים, העניין של פוליגמיה.

רות וסרמן לנדה: זה הולך לשם.

רות וסרמן לנדה: לאט לאט זה הולך לשם.

נחשון נגלר: אז אני ארחיב את זה אולי במשפט כדי שנבין.

נחשון נגלר: מעבר לענייני המשטרה, אם יש אזרח בדואי שיש לו תעודת זהות כחולה, אבל אין לו כתובת כי הוא גר בפחון, אין לו ביוב, אין לו מים והוא לא משלם מסים למדינה, אז איך הוא אמור להיות אזרח במדינה הזאת?

נחשון נגלר: הדברים האלה מייצרים לנו מספר תופעות פשיעה שאיתן אנחנו מתמודדים, אחת זה נושא ההברחות.

נחשון נגלר: סיפרתי לכם על יחידת מגן שמתמודדת עם ההברחות.

נחשון נגלר: יש לנו, שתבינו במה מדובר, גבול מצרים זה גבול שמייצר הרבה הברחות של סמים, גבול ירדן זה גבול שמייצר הברחות של אמל"ח ועובדים.

נחשון נגלר: הנה, רק בסוף השבוע הזה היו הברחות של עובדים טורקים שרוצים לעבוד בתל אביב, הם חודרים דרך הגבול של ירדן.

נחשון נגלר: הנושא של גידול סמים, מתחילת השנה השמדנו פה כבר הרבה מעל 1,000 חממות.

רות וסרמן לנדה: סליחה שאני קוטעת אותך, אבל מי עומד בגבול עם ירדן?

רות וסרמן לנדה: חוץ מהצבא, יש לכם כוחות שם?

מירב בן ארי: כן, הוא יסביר את זה כשנבקר ביחידת יואב.

מירב בן ארי: אני מצטערת, נחשון, יש לך דקה.

מירב בן ארי: אנחנו חייבים להמשיך.

נחשון נגלר: אין בעיה.

נחשון נגלר: נענה אחר כך, אני רק אשלים את מה שהתחלתי להגיד.

נחשון נגלר: הנגב סובל מבעיה של הברחות, אנחנו מטפלים בזה, נסביר את הטיפול אחר כך.

נחשון נגלר: תופעה של אמל"ח לא חוקי, כלי נשק שנמצאים במגזר ומשרתים את אותם 35 סכסוכי דם שקיימים פה בין משפחות, ויש לנו פה כל שבוע אירועים של ירי.

נחשון נגלר: והאירוע שהוא אולי הכי משמעותי והוא מייצר גם את תחושת חוסר הביטחון של הציבור שעליו אנחנו מדברים זה אותם פערים שגורמים לכך שבאר שבע, שהיא עיר שיש בה רבע מיליון איש, אבל ביוממות היא מתפקדת כמטרופולין שמכפיל את עצמו לחצי מיליון איש בשעות היום.

נחשון נגלר: והפערים האלה, הפערים הכלכליים והפערים התרבותיים, מייצרים פשיעה של המגזר הבדואי, של עבריינים בדואים בתוך העיר באר שבע, שעם זה אנחנו מתמודדים.

נחשון נגלר: אז אלה, ככה, ממש בכללי המאפיינים.

נחשון נגלר: זה ממש היה פתיח.

נחשון נגלר: מכאן אנחנו ממשיכים לשייח' ואחרי זה נמשיך ליחידת יואב.

נחשון נגלר: מי שיהיו לו שאלות בהיבט הפשיעה ובהיבט הפעילות המשטרתית נענה על זה בהמשך.

נחשון נגלר: (בהמשך הסיור)

יניב שלמה: עקל אלאטרש הוא המארח שלנו, אחרי שהסברנו קצת בגבעה ושמעתם גם את נחשון אנחנו ניתן את הבמה לחברה הבדואית להגיד את אשר הם רוצים.

יניב שלמה: (מציג את הנוכחים).

עקל אלאטרש: שלום לכולם, ברוכים הבאים אלינו.

עקל אלאטרש: נכון שבאתם בתקופה מאוד קשה.

קריאה: שיכירו לנו את הנפשות.

יניב שלמה: מדובר בחברי הוועדה לבטחון הפנים של הכנסת, יש פה חברי כנסת.

עומר אבו רקייק: מספיק שאנחנו מכירים את יושב הראש, כבוד השר לשעבר.

מירב בן ארי: ואת חברי הכנסת.

עקל אלאטרש: ברוך בואכם אלינו.

עקל אלאטרש: נכון שאתם באתם בתקופה מאוד קשה, שהרבה רוחות, הייתי אומר קשות, צונמי, עוברות בנגב וזה לא קל.

עקל אלאטרש: אנחנו הבנו שהייתם בבית חולים סורוקה, אנחנו מאוד מאוד כואבים את מה שקרה שם, זה פגע בכל נפש בריאה, טהורה, באנשים המכובדים, באנשים שרוצים שלום ורוצים שלווה.

עקל אלאטרש: חלק מהרופאים אנחנו מכירים בבית חולים סורוקה.

עקל אלאטרש: אנחנו יודעים שהרבה ניצלו את זה, גם בעבר, כל טעות שקורית אצל הבדואים הרבה תוקפים אותם.

עקל אלאטרש: אני רוצה להתחיל דווקא שתשמעו אותנו במצוקה בחינוך שיש לנו.

עקל אלאטרש: אנחנו תמיד תלינו תקוות – לפני זה, חשוב שתדעו מי הוא הבדואי.

עקל אלאטרש: אנחנו לא אנשים שנולדנו, לא בתל אביב ולא בירושלים ולא ברומא, איטליה, אנחנו נולדנו במדבר.

עקל אלאטרש: קוראים לנו בדואים כי אנחנו באנו מהבאדיה, באדיה זה מדבר.

עקל אלאטרש: אנחנו גדלנו באורח חיים שונה מאחרים, על זה גם תוקפים אותנו, על זה אומרים שאנחנו כובשים גבעות.

עקל אלאטרש: אנחנו לא כובשים גבעות, אני פה עם השכן, סוללה יש בינינו.

עקל אלאטרש: הוא יש לו את החלקה שלו, אני יש לי את החלקה שלי, מעולם לא התנגדתי לפרויקטים של המדינה, מעולם לא עודדתי אנשים שיתנגדו לסלילת כביש או למסילת רכבת.

עקל אלאטרש: לא, אהבנו את התשתיות האלה, זה משרת אותנו, זה משרת את האוכלוסייה הבדואית.

עקל אלאטרש: לגבי החינוך שאנחנו תלינו תקוות.

עקל אלאטרש: תראו, אם משרד החינוך בכבודו ובעצמו במדינת ישראל משרש את הכישלון זה אומר דרשני.

עקל אלאטרש: אני אומר לכם, בכל בתי הספר בכפרים הלא מוכרים יש מנהלים מתוך השבטים שנמצאים שם 20 שנה.

עקל אלאטרש: לא יכול להיות.

עקל אלאטרש: אני יודע שקצין משטרה מפקד מרחב שנתיים-שלוש והוא עובר לתפקיד אחר, בכל תפקיד רגיש.

עקל אלאטרש: אז ככה זה התחיל, מנהל בית ספר בשנה הראשונה, בשנה השנייה, נכון שהוא דמות והוא מנהל שם, יכול להיות שהוא יעבוד בסדר, אז לאט לאט הוא מרגיש שהוא השריף הגדול והוא מתחיל להשתנות, מתחיל לעלות לו יעני מחלת הגדלות בראש שלו ואז הוא מפקיר את התלמידים ומתחיל להתעסק עם דברים אחרים.

עקל אלאטרש: על זה אנחנו כבר שנים רבות משלמים מחיר כבד, מאוד כבד, בחלק הזה.

עקל אלאטרש: הייתי מציע שגם תשמעו אותנו, שכל חמש שנים יתחלפו מנהלים בבתי הספר.

עקל אלאטרש: זו מדיניות שצריכה להיות למשרד החינוך.

עקל אלאטרש: אולי ברגע שאנחנו נזרים דם חדש אנחנו נקבל יותר תלמידים מחונכים, יותר.

עקל אלאטרש: לגבי נושא שחשוב שתשמעו אותו, לגבי נושא האלימות שהוא גועש ורועש בכל מדינת ישראל, גם בתוך החברה הבדואית.

עקל אלאטרש: נכון שיש לפעמים דיבורים ויש מעשים, אנחנו לא יושבים בחיבוק ידיים, אנחנו עושים את כל המאמצים על מנת להשכין שלום בין אנשים, להפחית את האלימות, למנוע את הגלים האלה.

עקל אלאטרש: נכון שאנחנו לא מצליחים, בהרבה מקרים לא מצליחים, אבל יש מקרים שאנחנו מצליחים.

עקל אלאטרש: אם אנחנו מסתכלים ממה נובע נושא האלימות ואנחנו מסתכלים על האבטלה שיש ואנחנו יודעים שכל הגירעונות והדברים הרעים באים מבטלה.

עקל אלאטרש: בן אדם צעיר שאין לו מה לעשות, לפעמים הוא מוצא את עצמו בעיר הגדולה באר שבע, באחת הערים הגדולות, ומסתבך בגלל שאין לו מקום ואף אחד לא הכשיר אותו, לא בבית הספר, ולא הכשיר אותו שילמד מקצוע שיחיה.

עקל אלאטרש: יש שיאמרו, למה, המדינה חייבת לו?

עקל אלאטרש: המדינה חייבת, ברגע שאנחנו איבדנו את מקור הפרנסה שלנו, של חלק גדול מהבדואים, שפעם הייתה מדינה רחבה, אין הרבה כבישים והיה אפשר לגדל עדרים וצאן ולחיות מזה, היום לא.

עקל אלאטרש: הגמלים שיש לי קשורים בחבלים פה, שלא יירדו לכביש 31 ויגידו: ואללה, אתה צריך להיות דוגמה ולקשור את הגמלים שלך שלא יירדו לכביש.

עקל אלאטרש: נכון, אני צריך להיות דוגמה, בגלל זה אני קושר אותם, שלא יירדו לכביש, יעשו תאונה ונשלם מחיר על זה.

עקל אלאטרש: אז ברגע שמקורות הפרנסה אבדו והצעירים האלה לא מצאו מקום עבודה בוודאי שיש לנו אחוז קטן, ואני אומר אחוז קטן, של אנשים עושים טעויות.

עקל אלאטרש: ומשטרת ישראל יודעים בדיוק מה אחוז הפשיעה בנגב.

עקל אלאטרש: עם כל הכבוד לעיתונאים שמנסים להסית ולהשחיר את החברה שלי, וזה מאוד מכעיס אותי, אבל אני בטוח שיש אנשים חכמים והגונים במשטרת ישראל שיודעים בדיוק לטפל בבעיה.

עקל אלאטרש: ואני פונה אליך, מפקד המרחב, אתה מכיר את זה מקרוב, אף אחד לא יכול לתת לך שיעורים, יעני לעשות אוונטה ולהגיד לך דברים לא נכונים, אתה מכיר את האוכלוסייה הבדואית.

עקל אלאטרש: חלק ממדינת ישראל אומרים שאין שליטה בנגב, זה לא נכון, זה בשליטה של המשטרה, אנחנו בקשר עם אנשי משטרה ואנחנו יודעים מה קורה.

עקל אלאטרש: שלא יספרו סיפורים, אנחנו אזרחי מדינת ישראל ואנחנו מכבדים את החוק ואנחנו כמו כל חברה, לא נביאים ולא צדיקים, יש בינינו עבריינים, מה?

עקל אלאטרש: אבל יש חוק שמטפל בהם.

עקל אלאטרש: האווירה שהייתה לאחרונה, אווירה של עליהום, חברים, את זה אנחנו לא נוכל לסבול ועם זה אנחנו לא נוכל לחיות.

עקל אלאטרש: אנחנו לא רוצים שאלה שהשתלבו בחיי המדינה, שיסתכלו עליהם כאילו שהם נטע זר או נטל על החברה הישראלית.

עקל אלאטרש: מעולם לא היינו נטל על החברה הישראלית, מעולם, אני מרחיק לכת בעניין הזה, אין אירועים ביטחוניים נגד מדינת ישראל אצל הבדואים.

עקל אלאטרש: אם היו הם היו מקרים בודדים מאוד, קטנים מאוד, שהמשטרה והחוק טיפל בהם, אבל ברגע שמשחירים אותנו בצורה כזאת, כאילו שאנחנו מחבלים בתוך המדינה, אנחנו לא מחבלים.

עקל אלאטרש: אני כשהייתי חייל והייתי בסיני המפקד שישב לידי אמר לידי אמר לי: תשאל את הבדואים ממה הם חיים.

עקל אלאטרש: אני עוד זוכר את השאלה.

עקל אלאטרש: אמרתי לזקן הבדואי: המפקד שואל מאיפה אתם חיים, הוא אומר לי: תשמע, אני לא אספר לך סיפורים, אין פה לא זהב ולא נפט, אם לא היו מלחמות והברחות אנחנו לא נוכל לחיות.

עקל אלאטרש: זה היה לפני יותר מ-40 שנה.

עקל אלאטרש: אני עוד זוכר את זה.

עקל אלאטרש: אני מסתכל עליו איך הוא אומר את זה בקול, ככה בביטחון אומר את זה, ואני מסביר למפקד את מה שהוא אומר, אם לא היו מלחמות והברחות לא היו חיים, הוא אמר לי: תשמע, הוא צדק.

עקל אלאטרש: אז יש הברחות, אנחנו לא אומרים, אבל יש מדינה שמטפלת בזה, יש מערכת ביטחון שלמה שמטפלת בזה, אבל אם תפסו מבריח בדואי זה לא 300,000 בדואים.

עקל אלאטרש: זה מאות.

עקל אלאטרש: ההכללה הזאת מפריעה לנו.

עקל אלאטרש: איך אנחנו נגדל את הילדים שלנו ברגע שהוא שומע כל יום בחדשות או מישהו קיצוני שכותב מה שהוא כותב על הבדואים.

עקל אלאטרש: לא, חברים, אנחנו אזרחי מדינת ישראל, אנחנו מאמינים במדינה ובחוקיה, אנחנו לא התביישנו, אנחנו שירתנו את המדינה, אנחנו נתנו את החובות שלנו למדינה, חלק גדול.

עקל אלאטרש: מי שמאמין באותה דרך שאני מאמין הוא נתן למדינה.

עקל אלאטרש: גם היום אנחנו מעודדים את המדינה, את הגיוס למשטרה ואת הגיוס לצבא והגיוס לכוחות הביטחון, אנחנו לא עמדנו, יש לנו פעילות, אולי יניב מכיר חלק מהפעילות שלנו, אבל אנחנו יודעים שמדינת ישראל היא מדינה חזקה, אבל להשתלב בחיי המדינה, לפעמים אנחנו יודעים שיש מקומות שאנחנו צריכים לעבור דרכם.

עקל אלאטרש: אני מבסוט שיש חייל בדואי שמשרת את המדינה והוא חוזר לחברה בן אדם שפגש את החברה הישראלית מקרוב, ראה אותה.

עקל אלאטרש: זה בשבילי אוניברסיטה.

עקל אלאטרש: אני אומר לכם, חייל בדואי שמתגייס ועושה את השלוש שנים, בשבילי כאילו שהוא היה באוניברסיטה.

עקל אלאטרש: ועכשיו אני אגש לנושא.

עקל אלאטרש: בעיקר שהמדינה מקשה על הצעירים הבדואים ללמוד במכללות ובאוניברסיטה הם בורחים לחברון, הם בורחים למכללות של חברון, של הגדה.

עקל אלאטרש: תשאלו אותי, אני רוצה מכללות, לא רוצה 3,000 או 4,000 סטודנטים באוניברסיטה בחברון או בשכם או במקומות שם, אני רוצה מכללה בבאר שבע, אני רוצה מכללה בעיר ערד, אני רוצה מכללה ברהט ושילמדו, שלא יקשו עליהם את החיים, אחרת הם יברחו.

עקל אלאטרש: כמו שבדואי פה, הוא לא מוצא קורת גג, הוא לא יכול לקנות, אז הוא הולך לשטחים והוא קונה שם והוא בונה בית שם והוא חי שם.

עקל אלאטרש: ויש עשרות כאלה.

עקל אלאטרש: אז מכאן אני רוצה שנושא הקשיים בקבלה במכללות, אנחנו צריכים להעביר לכם, שאתם תדעו שיש פה מצוקה שהביאה לנו תוצאות הפוכות.

עקל אלאטרש: תשאלו אותי, אני רוצה שמי שילמד את הבן שלי יהיה מורה שלמד במדינת ישראל, ומתפרש מזה הרבה דברים.

עקל אלאטרש: אני רוצה שמי שיעמוד מול הבן שלי בכיתה יהיה צעיר שלמד באוניברסיטה בתל אביב ובאוניברסיטה העברית בירושלים ובבן גוריון, שלמד שם.

עקל אלאטרש: אני אזרח מדינת ישראל, אני לא יכול להיות אזרח מדינה אחרת, לעולם לא.

עקל אלאטרש: ברגע שהדרכון הישראלי, אני מחזיק אותו ואני טס לחוץ לארץ, זה בדרכון הישראלי.

עקל אלאטרש: מכאן אני רוצה להגיד, אנחנו לא כובשים את הנגב, אנחנו חיים בארץ ישראל, אנחנו מכבדים את החוקים, אנשים פה, 99% פה הם אנשים שרוצים לחיות בשלום ובשלווה, רוצים לבנות עתיד, רוצים מקומות עבודה.

עקל אלאטרש: אני רוצה להגיד לכם רק בנושא הכפרים שמדברים עליהם.

עקל אלאטרש: אלאטרש נקרא מולדה, סעווה, זה כבר מעל 15 שנה הוקם על הנייר.

עקל אלאטרש: נעשה שם כביש שלא הושלם ומאז אנחנו באותו מקום, רק מדברים ורק שומעים תכניות וזו רק דוגמה, הכפר הזה, בשאר הכפרים זה אותו דבר.

עקל אלאטרש: לא אותו דבר, אולי בתי ספר נבנו בחלק מהמקומות, את בתי הספר בונה משרד החינוך, אבל תשתיות שהמדינה אמורה לעשות בשביל שאנחנו נצא מהמערבולת הזאת, נצא מהמעגל הזה, נחסוך לעצמנו את הכאב ולמדינה את הנטל, לא עושים את זה.

עקל אלאטרש: כבר שנים רבות.

עקל אלאטרש: אם אנחנו נמשיך ככה יגידו ואללה, הבדואים, כל אחד יושב לו בגבעה, כל אחד יושב לו בחלקה, איפה שהוא רוצה.

נחשון נגלר: שייח' עקל, הייתה קודם שאלה שאולי תענה עליה, שאלו לגבי איך היום נתפסת המנהיגות של ההנהגה הבדואית בקרב הדור הצעיר.

נחשון נגלר: זה היה איזה משהו שדיברנו עליו קודם ושאלו שאלות, אולי תתייחס לזה גם, איך הדור הצעיר מקבל את המנהיגות המסורתית הבדואית?

עקל אלאטרש: קודם כל בוא נתחיל ככה, מה החליש את המנהיגות הבדואית בנגב?

עקל אלאטרש: מי שהחליש את המנהיגות זה המדיניות של המדינה.

עקל אלאטרש: ברגע שהשייח' איבד את המעמד שלו הוא לא איבד את המעמד שלו בתוך השבט שלו, אבל ברגע שהמדינה עודדה שהיא מדברת עם כל אחד בנפרד ומתעלמים מהנציגות, מתעלמים ממנו, מספיק שמישהו אולי יש לו איזה שהוא מכרים או הוא פעיל פוליטי יותר, אז השייח' לידו לא יעשה כלום.

עקל אלאטרש: אז המנהיגות פה נחלשה בגלל הסיבות האלה.

עקל אלאטרש: כשביקרנו בירדן ופגשתי שייח'ים, הם לא יותר נבונים מאיתנו, יכול להיות שאנחנו ברמה אחת, אבל הם היו מנהיגים, המילה שלהם הייתה נשמעת.

עקל אלאטרש: אני שואל את עצמי למה, מה ההבדל בינינו, בסוף הבנתי שפה המדינה לא התייחסה לשייח'ים, המדינה ב-40-30 השנה האחרונות בכלל לא התייחסה לשייח'ים.

עקל אלאטרש: אני זוכר שפעם במשרד ראש הממשלה ישב יועץ לראש הממשלה לענייני ערבים או בדואים בדרום ואז המפגשים עם השייח'ים היו בכל חודש, כל שבועיים, בעת הצורך ואז הוא העביר להם בדיוק מה צריך לעשות, החליפו דעות ביניהם.

עקל אלאטרש: לאט לאט זה נעלם ואמרו שלא צריך את זה, המשרד הזה מיותר.

עקל אלאטרש: למה מיותר?

עקל אלאטרש: למה?

עקל אלאטרש: אנחנו שבטים, לא נוכל להיות בן לילה עירוניים שגמרנו, תפרו לנו חליפה ותכניות בתל אביב ובירושלים ואמרו הופ, זה המגרש שלך, 500 מטר, 400 מטר ואתה פה, אתה יותר לא בדואי.

עקל אלאטרש: תבינו שהמעבר הזה עולה לי המון המון נזק.

עקל אלאטרש: העבריינות משתוללת, האלימות משתוללת, הפרוטקשן משתולל.

עקל אלאטרש: פשוט מאוד, הצעד הזה שעשו ממני, מהחיים המסורתיים שלי, מאורח החיים שלי, למעבר הזה, זה מה שעולה לי ביוקר.

מירב בן ארי: יש לי שאלה אליך, זה משהו שמאוד מטריד אותנו כאן, חברי הכנסת.

מירב בן ארי: איך אפשר לעודד יותר צעירים בדואים להתגייס לצבא?

מירב בן ארי: כי פעם היו הרבה יותר, פעם ראינו הרבה יותר חבר'ה מתגייסים ודווקא בשנים האחרונות זה הולך ופחות.

מירב בן ארי: אולי תגיד מה המדינה, כי יש לך כאן שישה חברי כנסת, יכולה לעשות, כי כולנו תמימי דעים שאנחנו רוצים להעלות את אחוז הגיוס לצה"ל.

מירב בן ארי: מה צריך לעשות כדי להביא אותם?

מירב בן ארי: ברור לי ששירות צבאי יכין אותם להיות אזרח טוב יותר, פעיל יותר, מגויס יותר, אולי אפילו יילך למשטרה, אולי אחרי זה יילך גם לכבאות.

עקל אלאטרש: אני אגיד לך, בתור אדם שנתקל בסוגיות האלה יום יום, אני יושב ראש ועד הורים בתיכון בשבט שלי, חלק מהשבט שלי התגייסו לצבא, והרבה, לא מעט, יותר מ-50% מהצעירים התגייסו לצבא.

עקל אלאטרש: לאחרונה, בשנים האחרונות, הוויכוח ביני לבין הצעירים האלה, ברגע שאני אומר להם שהדרך להשתלב במדינת ישראל הכול קם ונשען על הצבא, על צה"ל, הכול דרכו, מי שרוצה ללמוד, ואני לא מדבר איתם מהאוויר, אני אומר להם שאני שלחתי את הבנים שלי לצבא, אני לא אגיד לבדואים תתגייסו ברגע שאני לא שלחתי את הבנים שלי.

עקל אלאטרש: ברגע שאני מהווה דוגמה אמיתית, נכונה, ברורה, אז אני מבקש מהם.

עקל אלאטרש: תסבירו לי אתם, איך אתם רוצים ברגע שהנכד שלי, הוא בן 14, בעוד ארבע שנים, יענו ב-18, הוא יכול להתגייס, אבל ברגע שהוא רואה את הטרקטורים, את השופלים, את הכוחות שבאים להרוס בית ואמא שלו בוכה ואחותו שמה את הידיים על הראש, אז איך אתם רוצים שהוא יתגייס?

עקל אלאטרש: איך?

עקל אלאטרש: איך אני אשכנע אותו?

עקל אלאטרש: אני ברגעים האלה לא מדבר, אני יודע שאין אוזניים שיקשיבו לדברים שלי.

עקל אלאטרש: אבל למרות כל הכאב שיש אנחנו עושים את זה הרבה שנים ואנחנו לא יורדים, זה המטרות שלנו, ולעולם אנחנו לא נעזוב את זה, את כל הבנים שלי שלחתי לצבא, ואמרתי, הם לא טייסים, אבל מה?

עקל אלאטרש: הם חוזרים אליי, חוזרים אליי ולמדינה ולבית אזרחים מאוד טובים, שמבינים.

עקל אלאטרש: אני אבא של קצין בצה"ל, רב סרן בצה"ל ובחופשות שלו הוא מעודד גיוס.

עקל אלאטרש: את זה אנחנו מבינים, אבל יש לנו לא מעט קשיים.

עקל אלאטרש: ומי מוסיף חסמים לדרך שלנו?

עקל אלאטרש: המדיניות של המדינה.

מוצלח אבו עסא: אני אעזור לך בתשובה לשאלה ששאלתם.

מוצלח אבו עסא: הקריטריונים שדורשים אותם, 90% מהצעירים שלנו נופלים בקריטריונים.

מוצלח אבו עסא: כמו נושא בטחון הפנים, כל הנושא הזה - - -

עקל אלאטרש: אגב, הוא קצין בצה"ל, מוצלח אבו עסא.

מוצלח אבו עסא: כשעושים אותו, כשהם שולחים בחור להתגייס או ללכת לצבא, שם הוא נופל.

מירב בן ארי: במה הוא נופל?

מוצלח אבו עסא: אפילו לקרוא, למלא את הטפסים בעברית הוא לא יכול.

עקל אלאטרש: אתה מתכוון למשטרה.

מוצלח אבו עסא: אני מתכוון למשטרה וגם בצבא יש מכשולים.

מוצלח אבו עסא: אם יש מישהו במשפחה שיש לו עבר פלילי ואחד רוצה ללכת, אז זה משפיע עליו, זה בנוסף למה שאמר השייח'.

מוצלח אבו עסא: אבל תקשיבו, חברים, הנושא מורכב מאוד מאוד מאוד.

מוצלח אבו עסא: אני אומר מורכב ואני לא רוצה להרחיב.

מוצלח אבו עסא: הסוגיה של הבדואים, א', מספר הבדואים הוא כ-300,000 בנגב, אם תעשו בדיקה פעם אחת, אבל בדיקה של אמת, לא של אנשי התקשורת, הן מהמגזר היהודי וגם מהמגזר הבדואי, אלה שמנסים לעשות כל הזמן פרובוקציה, לא להישען על הנתונים שלהם, ללכת לעשות בדיקה כמה אחוזים אנשים לא טובים, נקרא להם, פושעים במגזר הבדואים, זה ממש קטן, זה אחוז שלא שונה משאר המדינה.

מוצלח אבו עסא: שלא יציירו אותו אחרת, שמישהו ישקיע מחשבה ויבדוק את הנתון הזה, אני אומר לכם, זה לא שונה משום עדה אחרת במדינה.

מוצלח אבו עסא: יש מודרניזציה במדינת ישראל, אנחנו מדינה מתקדמת, מדינה שרצה, מתחרה בעולם, וקרה פה איזה שהוא מחדל, 70 שנה לא טיפלו באוכלוסייה הזאת.

מוצלח אבו עסא: מודרניזציה מול מחדל של אנשים שלא השקיעו בהם, זו התוצאה.

מוצלח אבו עסא: היום הבן שלי והבן שלו, הם לא מוכנים ללכת בקצב כמו שהיה לפני עשר שנים.

מוצלח אבו עסא: איפה ראש הכלב קבור?

מוצלח אבו עסא: בנושא של החינוך.

מוצלח אבו עסא: כל המודרניזציה הזאת צריכה חינוך טוב.

מוצלח אבו עסא: אנחנו מערכת חינוך, ואני אומר את זה, ואני בא מהתחום, אני בא מהמקום הזה, מערכת החינוך במגזר הבדואי, ולא ביישוב אחד, בכל הנגב, היא אפס.

מוצלח אבו עסא: אם יש מישהו אחר, אני מזמין את כולכם עכשיו, אל תיכנסו, לא למנהל מחוז ולא למנהל כי כל אחד מנסה, את יודעת, מכינים את הנתונים בשביל לעשות וי, אני טוב, אבל זה לא נכון, התוצאה מדברת בעד עצמה אם הילדים משוטטים ברחובות.

מוצלח אבו עסא: כנסו לכל בתי הספר בנגב, אתם תבחרו את הכיתה, לכו לכיתות י"ב, ששנה אחרי זה הוא צריך ללכת לאזרחות, ללכת לבחור את הדרך שלו, אם תמצאו בכל בית ספר עשרה תלמידים שיודעים להציג את עצמם בעברית, אני מבטיח לכם, תבואו אלינו בטענות.

מוצלח אבו עסא: כאן קבור ראש הכלב.

מוצלח אבו עסא: כולם מעוותים את המציאות.

מוצלח אבו עסא: אנחנו שנתיים בקורונה, כל התקציבים במועצות, תבדקו את זה, זה נתון שאתם יכולים לבדוק אותו, כל התקציבים נוצלו, תלכו להורים, תשאלו אותם: הילדים שלכם היו בבית הספר?

מוצלח אבו עסא: הם יגידו לכם לא, הילדים לא היו בבית ספר.

מוצלח אבו עסא: זאת אומרת הכול פיקטיבי, הכול שקר, ומכאן יש תוצאות לא טובות.

מוצלח אבו עסא: אני לא יודע מה המספר, אני לא זוכר, אבל המספר של התלמידים שמסיימים תיכון הוא מספר גדול מאוד, ואם ילד שעומד לסיים לא יודע להסביר את עצמו במוסך אז מה אתה מצפה ממנו, המסכן הזה?

רות וסרמן לנדה: אני רוצה, אדוני, ברשותך, לשאול שאלה.

מוצלח אבו עסא: תשאלי.

רות וסרמן לנדה: אתה אומר שהכספים היו מיועדים למשהו, אבל בפועל זה משהו אחר.

מוצלח אבו עסא: יכול להיות שהיו מיועדים גם לחינוך, אבל הטפסים, למלא אותם, גם בחינוך, המנהל משקר, המפקח מכסה עליו ומנהל המחוז מחפש - - - ואין מי שיבוא ויעשה ניירת פעם אחת למגזר ויעשה בדיקה של אמת.

מוצלח אבו עסא: אני אומר לך, כשיש מבחן מיצ"ב שעושים אותו, הרי בודקים את הרמה של הכיתה, המנהל והמורים מכינים את הילדים, עונים להם בכדי שיעלה את הרף של בית הספר שלו.

מוצלח אבו עסא: זאת אומרת הכול פיקטיבי.

רות וסרמן לנדה: השאלה, אדוני, היא כזו, תראה, נדרשת מנהיגות מצד המדינה וכמובן מצד הקהילה, זאת אומרת מהשטח המקומי.

רות וסרמן לנדה: זה שהרמה של העברית היא מאוד מאוד נמוכה, בכלל בחברה הערבית, והכי נמוכה על פי מספרים זה הבדואית והבדואית בדרום הכי נמוכה מבחינת עברית.

רות וסרמן לנדה: אם מחר בבוקר, נניח, משרד החינוך מחליט שהוא מחליף את השפה וכל ההוראה היא בעברית, כמובן בהדרגה, מכיתה א', אחרי זה מוסיפים ומוסיפים, שזה בעצם נותן מוסטווא עלייא לילדים הבדואים להיכנס לחיים, לתעסוקה, משהו מעל, שהיום אין להם.

רות וסרמן לנדה: כמו שאתה הרגע אמרת, מה מידת הכוח ושיתוף הפעולה שיש לנו, נגיד מחר אני הולכת לפעול בשביל הדבר הזה, כמה שיתוף פעולה אני אקבל מהחברה הבדואית, או שאני אקבל מה שנקרא: את פוגעת לנו בתרבות, בערכים.

מוצלח אבו עסא: אני אענה לך.

מוצלח אבו עסא: כל אחד שבא ואומר לך תרבות ותרבות זה אנשים, סליחה, שקרנים.

מוצלח אבו עסא: אין אף אחד שלא רוצה לראות את הילד שלו מוצלח, אין אף אחד, וכל אלה שאת רואה אותם מהמגזר, והמספר שלהם לא מבוטל, ובמיוחד בתחום הרפואה, אלה אנשים של הישרדות, זה לא אנשים שסיימו בעומר ולהבים או בקרית אונו, אלה ילדים שהלך שמונה קילומטר בבוקר בכדי להגיע לכביש ומהכביש נסע באוטובוס עוד איזה עשר דקות בכדי להגיע לתיכון.

מוצלח אבו עסא: אני רוצה להגיד לך משהו, אני זה שבנה את בית הספר התיכון הראשון.

מוצלח אבו עסא: את יודעת, היישוב מולדה, זה שמדברים עליו, את יודעת מתי נבנה בית הספר התיכון?

מוצלח אבו עסא: את תהיי המומה, זה לפני עשר שנים.

מוצלח אבו עסא: עד לפני עשר שנים לילדים האלה לא היה בית ספר תיכון.

מוצלח אבו עסא: וזו רק דוגמה.

מוצלח אבו עסא: אבל שאר המגזר זו אותה בעיה.

מוצלח אבו עסא: כל נושא החינוך, אני אומר לך, כולל המפקחים, הכול רקוב.

מוצלח אבו עסא: לא יעלה על הדעת מפקח מאותו אזור, משאירים אותו בגזרה 20 שנה.

רות וסרמן לנדה: אין לנו ויכוח, אבל אם מחר אני - - -

מוצלח אבו עסא: אני אגיע לזה, תאמיני לי.

רות וסרמן לנדה: אני רוצה שתהיה איתי.

מוצלח אבו עסא: אני אומר לך, הנה קחי את תל שבע, אני בין היתר אחראי גם על הנושא של החינוך, תמצאי אותי ואת ראש המועצה ואת כולנו איתך.

מוצלח אבו עסא: אין לי בעיה שמחר תבואי ותבקרי מנהלים, תשלחי מפקחים הביתה, אבל אם אתה מגיע לדיבור עם מחוז ואתה אומר לו, בתקשורת, שלוש שנים אני בתחתית הסולם ולו ועדה לא הקים, אין לך עם מי לדבר.

מוצלח אבו עסא: להיכנס גם לתחום של המורים.

מוצלח אבו עסא: אני לא משבץ מורים, כל המורים שלהם פיקטיביים, כל הנושא של פסגה הוא פיקטיבי, כל התארים שלהם.

מוצלח אבו עסא: יום אחד תבואי, תעשי את לעצמך, קחי מורה לעברית בבית ספר תיכון, דברי איתו ואת תמצאי שגם לו יש טעויות בעברית.

מוצלח אבו עסא: אז מה אתה מצפה ממורה לוקה בלמידה כשהוא מחנך ילדים?

מוצלח אבו עסא: מה אתה מצפה ממנו?

מוצלח אבו עסא: נעבור מנושא החינוך נעבור לנושא של האבטלה.

מוצלח אבו עסא: את יודעת, מלבד עידן הנגב ביישובים הבדואיים כמעט שאין אף אזור תעשייה?

מוצלח אבו עסא: אז אחד שלא רוצה להיות דוקטור, לא רוצה להיות מורה, נושא התעסוקה, אדם שלא הולך ללימודים צריך תעסוקה, גם הנושא הזה לוקה בחסר.

מוצלח אבו עסא: והדבר שמציק לבדואים, מציק וכואב, זה נושא ההריסות, חברים.

מוצלח אבו עסא: זה עושה פרובוקציה במגזר לא טובה, לא טובה, והלוואי שיהרסו לאדם בית ויגידו לו שיעבור לגור פה.

מוצלח אבו עסא: המקרים שישנם היום, הורסים והולכים.

מוצלח אבו עסא: על פי החוק הישראלי אחרי שהורסים לך את הבית אתה כבר מטופל ברווחה, אבל איזה רווחה?

מוצלח אבו עסא: אני יכול לתת לכם הרצאות שעות על הנושא הזה.

מירב בן ארי: אבל חייבים לסיים.

מירב בן ארי: נשמע אותך גם, אנחנו חייבים לסיים כי אנחנו כבר באיחור.

אבו דהאב: אני מברך את כולם, אנחנו שמחים שאתם באים לשמוע אותנו, אהלן וסהלן כולכם.

אבו דהאב: תראו, רבותיי, הבדואים שנמצאים פה כולם בדואים של מדינת ישראל, שנולדו במדינה, אלה שלפני המדינה הלכו לעולמם, זאת אומרת כל האנשים שנמצאים פה זה התוצאה, אני לא רוצה להגיד המעשה של מדינת ישראל, זה של ממשלת ישראל, כי הממשלות מתחלפות.

אבו דהאב: כולם תרבות ישראלית, חינוך ישראלי, זאת אומרת לא אנחנו הבדואים רק נכשלנו, נכשלה גם הממשלה, כי התושבים האלה שייכים למדינה.

אבו דהאב: הם לא מדברים עברית טוב, לא מדברים אנגלית, לא מדברים ערבית טוב, זה תוצאה של החינוך והחינוך שייך למדינה.

אבו דהאב: המדינה אחראית על החינוך, המדינה שהיא מביאה מורים, מנהלים, הכול, היא אחראית.

אבו דהאב: זה בקשר לחינוך.

אבו דהאב: כמו שאמר חברי מוצלח, קודם כל לפני שבודקים את הילד בשפה העברית צריך לבדוק את המורה.

אבו דהאב: מורה לעברית, שהוא גם לא יצליח ואני בטוח שהוא לא יצליח.

אבו דהאב: החבר'ה דיברו על החינוך הרבה, נעבור לאלימות שנמצאת היום, אלימות שכולם מסיקים על הבדואים בלי סוף.

אבו דהאב: לצערי הרב גם בבית של הנבחרים, אנשים שבחרו התושבים של מדינת ישראל, אנשים נבחרים לכנסת שהם גם מסיתים.

אבו דהאב: אם בעל הבית מסית אז מה יגיד הפועל?

רות וסרמן לנדה: על מי אתה מדבר שמסית?

אבו דהאב: אני מדבר על חברי הכנסת, אני מדבר על בן גביר, אני מדבר על איימן עודה, אני מדבר על כולם.

אבו דהאב: אם שלושה, ארבעה, חמישה שונאים אחד את השני בכנסת הם מתנכלים לנו.

אבו דהאב: בקשר לאלימות שיש פה, אחוז קטן, משטרת ישראל, המודיעין של מדינת ישראל יודע מי הם העבריינים, מי הם מבריחי הסמים, יכולים לקחת אותם בשקט ולטפל בהם בשקט, אין לנו התנגדות, אדרבא, אנחנו גם מברכים את זה, אנחנו גם רוצים לחיות כמוכם בשקט ובשלווה, לגדל את הילדים שלנו נכון, כולנו רוצים ככה.

אבו דהאב: אני חושב שגם אתם רוצים ככה.

אבו דהאב: אבל היום יבואו ויגידו הבדואים והבדואים והבדואים והבדואים כבשו את הנגב.

אבו דהאב: אני לא פגשתי חמולה שלקחה 10,000 דונם על הגב להעביר לירדן או להעביר למצרים.

אבו דהאב: גם הבדואים, גם השטחים, הכול שייך למדינה, כולם שייכים למדינה, זה נכס של המדינה, גם התושב וגם הקרקע וגם כל מה שיש.

אבו דהאב: ואם טוב למדינה אז טוב לכולנו, כולנו יודעים, אם המדינה משגשגת אז גם אנחנו מבסוטים, גם אנחנו מרגישים טוב.

אבו דהאב: מה שאנחנו מבקשים, שהיום כשהולכים ועושים פשיטה בנגב, למגר את האלימות.

אבו דהאב: אני ראיתי במו עיניי שיוצאים בשעה שש בבוקר, תעצור, מי יוצא בשעה שש בבוקר?

אבו דהאב: האנשים שעובדים.

אבו דהאב: העבריינים ישנים, מתי הם קמים?

אבו דהאב: ב-12, אחרי 12 הם מתחילים לקום, לעשות מקלחת ולצאת לעבריינות שלהם.

אבו דהאב: האנשים האלה, בבוקר הם יצאו לעבודה, תעצור שעה, חצי שעה, שעה וחצי, שעתיים, הלך יום עבודה.

אבו דהאב: לבעלי עסק, יכול להיות שיש עבירות על החוק בפנים, תשאיר אותו, אנחנו רוצים למגר קודם כל את אלה שעושים לנו את החיים רעים, גם לנו עושים חיים רעים, העבריינים האלה.

אבו דהאב: אבל בכל זאת גם ביפו, גם בתל אביב, גם בקרית מוצקין, גם בראש פינה, יש עבריינים, לא רק הבדואים.

אבו דהאב: אנחנו בדואים ישראליים שנולדנו במדינת ישראל, לא ראינו שום משטר אחר, לא במשטר הירדני ולא במשטר המצרי ולא המשטר הסעודי, אנחנו גדלנו פה במדינת ישראל, אנחנו ישראלים לכל דבר.

אבו דהאב: אני יליד המדינה, אחרי שהמדינה קמה בשנה אני נולדתי, אני מעדיף את מדינת ישראל על כל מדינות העולם.

אבו דהאב: יגידו לי: לך לשם, קח כסף, אני לא אלך, כי אני מרגיש טוב במדינה הזו.

אבו דהאב: בקשר להריסות, אלה שעשו לנו ימים רעים, שמיררו את החיים שלנו על זה.

אבו דהאב: זה לא אנחנו יצרנו, אנחנו הבדואים שנמצאים, אנחנו ירשנו.

אבו דהאב: גם המדינה שקמה, הרבה מהשכנים שלנו, מהחברים שלנו, שגרו באוהלים, יהודים, שאנחנו גם בזמנו עזרנו להם, גם המבריחים, שהיו אצלנו מבריחים סחורות מירדן, היו מוכרים להם, עד עגבנייה היו מוכרים להם, אבל אותם סידרו ואותנו הזניחו.

אבו דהאב: הצריפים, כשדיברו על הצריפים, הצריף הראשון שהקימו, שהבדואים ידעו מה זה צריף, זה צריף בן גוריון, שאני חושב שאלו נשארו עד היום.

מוצלח אבו עסא: חבר הכנסת אוחנה, תשאל אותו איפה הוא משרת?

אמיר אוחנה: איפה אתה משרת?

הבן של השייח': בחטיבת עציון.

אמיר אוחנה: באיזה תפקיד?

הבן של השייח': גשש.

אבו דהאב: אני רוצה להגיד עוד שני משפטים.

אבו דהאב: אתם שומעים על הקרקעות.

אבו דהאב: מה שנשאר מהבדואים, 1.5% מהקרקעות של הבדואים.

אבו דהאב: אם היום תלך ותאכלס את כל הבדואים בשטחים שהם מחזיקים המדינה צריכה לתת להם עוד.

אבו דהאב: היא צריכה לתת להם עוד.

אבו דהאב: אני אתן לכם דוגמה, הקו הכחול של הכפר חורה ושל מולדה, אנשים שגרים בקו הכחול, באים אליהם, תסדר אותם בקו הכחול, בכל זאת הכפר מגיע אליהם.

אבו דהאב: מדברים על לעבור, חושבים שלעבור זה קל.

אבו דהאב: אם אתה גר באילת עשר שנים, 20 שנה ומעבירים אותו לקרית אונו, אתה צריך פסיכולוג לילדים שלך עד שישתלבו שם בבית הספר.

אבו דהאב: לנו אחרי 50 שנה, 70 שנה מקום המדינה, אומרים: תעבור.

אבו דהאב: איתנו בחיים שלנו היומיומיים לא משתפים אותנו.

אבו דהאב: לא משתפים אותנו, אנחנו לא צריכים לבוא ואנחנו צריכים לחיות פה.

אבו דהאב: בקשר לגיוס, כל האנשים, ראשי משפחות שיושבים עם הצבא, או שבאו גורמים, אני בעד שכל הבדואים יילכו לצבא, אפילו בחובה, כי למה?

אבו דהאב: זה לטובת הילדים שלנו.

אבו דהאב: במקום לקחת עבריינים, לקחת ילדים אחרי שלוש שנים שאפשר לסמוך עליהם.

אבו דהאב: אבל לקחת את האנשים, ראשי המשפחות, לדבר איתם, שגם ידברו עם הילדים שלהם.

אבו דהאב: כשהמדינה רוצה היא תעשה הכול, אבל לא להסית על הבדואים.

אבו דהאב: משטרת ישראל בבאר שבע, מחוז דרום, הוא חי עם הבדואים והוא יודע בדיוק מה הבדואים.

אבו דהאב: תאמינו לי שהם יודעים מי עבריין ומי מבריח סמים ומי מחזיק נשק, אבל צריך טיפול והטיפול בצורה הזאת שמטפלים בנו, כולם, כל הבדואים, זה גם מזיק לכם וגם מזיק לנו.

אבו דהאב: תודה רבה לכולם.

מירב בן ארי: תודה רבה לך.

נחשון נגלר: אם אפשר לסכם גם לגבי ההמשך את מה שפה שמענו מהנכבדים.

נחשון נגלר: קודם כל תודה לכם, זה לא מובן מאליו, הגיעו לפה שייח'ים ממספר מקומות, חלק מרוחקים, כדי לכבד אותנו.

נחשון נגלר: השייח' עקל, תודה רבה לך על הכנסת האורחים ועל זה שארגנת את המפגש הזה.

נחשון נגלר: ואם לסכם במשפט, אנחנו גם נפגשים עם השייח'ים ואנחנו שומעים אותם, התמונה היא יותר מורכבת ממשוואה עם שני נעלמים, אבל מה שהבדואים מעלים, ובמפגשים שלנו איתם הם מדברים על זה, זה עניין החינוך, עניין התעסוקה.

נחשון נגלר: אם תסתכלו על אזור התעשייה ברהט, אז יש אחד כזה, אבל לבדואים בנגב אין מספיק אזורי תעסוקה, ועניין ההסדרה.

נחשון נגלר: אלה שלושת העניינים.

נחשון נגלר: אז הבדואים מהכיוון שלהם מדברים על ההריסות, אנחנו עוד מעט ניסע ליחידת יואב ונראה את הצד השני של המטבע, אבל בסופו של דבר עניין ההסדרה של ההתיישבות שלהם, עניין התעסוקה ועניין החינוך, אלה הדברים שמעבר לענייני המשטרה צריכים להעסיק את כולנו, וזה, אני חושב, מה שהשייח'ים פה העלו בשיחה הזאת.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: (בהמשך הסיור)

אבי לוי: מה שאתם רואים פה זה המאבריק, זה כלים שיש לנו, כלים שיש למג"ב, לתומר, מפקד מג"ב דרום.

אבי לוי: תחשבו שרכב שעולה על הציר ומבצע בריונות בצירים, לא משנה מה הוא עושה, ברגע שהוא יורד מהציר קשה מאוד להשיג אותו, לא ברכבים הרכבים ובטח לא בפורדים הגדולים.

אבי לוי: הרכבים האלה, אין מנוס, הם לא יכולים לצאת מהם.

אבי לוי: כמובן זה מגובה עם אופנועים, אופנועי שטח.

אבי לוי: בסוף הם לא יכולים לברוח ממנו כי הדבר הזה מבחינת עבירות, אין עליו.

אבי לוי: אז לא משנה באיזה רכב הם נמצאים, הם בדרך כלל עם 4 על 4, עם קרוזרים, רכבים מאוד מאוד משוכללים, אבל העבירות והמהירות של האופנועים בדרך כלל מצליחים לסגור.

אבי לוי: תוסיפו בחשבון את מה שיש באוויר, במידה שזה יחידת רקיע, שזה רחפנים, שגם נדבר על זה, או יחידה אווירית, מסוק, בדרך כלל אנחנו סוגרים עליהם ומביאים אותם.

אבי לוי: רק לתת טעימה מהאמצעים.

אבי לוי: יש פה מגוון אמצעים, גם בנושא בריונות בכבישים, איך אנחנו מצליחים לתפוס את אותם בריונים עם הרבה מאוד אמצעים.

אבי לוי: יש פה נושא של פח"ע, כל מיני כלים ואמצעים שאנחנו משתמשים בהם במידה שיש אירוע מדרום-מערב לגזרה שלנו.

אבי לוי: כל נושא ההפס"ד, אני גם אדבר על זה גם למעלה, 'שומר החומות' תפס אותנו והיינו צריכים לתת מענה להרבה מאוד אירועים, אירוע שהוא רב זירתי עם הרבה מאוד משתנים.

אבי לוי: אלה כל האמצעים, כל הדברים האלה נמצאים בִּילְד אִין בתוך הרכבים שלנו, זאת אומרת בכל רגע נתון אנחנו יכולים להפוך גם פח"ע וגם הפס"ד.

אבי לוי: בצד הזה זה משהו שהוא פיילוט ארצי שאנחנו מקדמים אותו, יחידת יואב, כמובן עם המחוז הדרומי.

אבי לוי: המחוז הדרומי, שמתם לב, ראיתם את המפה, זה שטח עצום, זה זמן ומרחב.

אבי לוי: קורה משהו בקצה של הגזרה, נגיד כביש 31, מאיפה שבאנו, עד שזה מגיע מהאזרח, משל"ט, לניידת, זה לוקח הרבה זמן והרכב כבר לא נמצא.

אבי לוי: אנחנו בפיילוט שכבר עובד הלכה למעשה עם הרבה מאוד אמצעים מאוד מאוד משוכללים של רחפנים.

אבי לוי: זה המטריקס 300, זה הפנטום וזה האנטרפרייס 2.

אבי לוי: הכלים האלה, איתם אנחנו באוויר מצמצמים.

אבי לוי: בכל השטח הגדול של הנגב אנחנו איתם ובעזרת כוח קרקעי של אופנועים ומאבריקים מצמצמים זמן ומרחב.

אבי לוי: אנחנו אמורים לקבל אמצעי הרבה יותר משוכלל והרבה יותר גדול שנקרא - - - שיש לו זמן אוויר של כשעתיים.

אבי לוי: הוא יכול לתת לנו עם אבזור שאנחנו מאבזרים אותו הרבה יותר זמן אוויר למעלה והוא נותן לנו שטח הרבה יותר גדול, כאשר לכל תא שטח כזה יש גם כוח קרקעי, שאיך שנכנסת אותה ידיעה, אותה עבירה, אותו בריון, יש כלי באוויר שמאתר אותו, עוקב אחריו, מצלם אותו ברמה של פנים, ברמה של מספר לוחית, ואופנועים - - - (בישיבה)

נחשון נגלר: אצלנו במחוז דרום אי אפשר להמשיך אם הרב לא יאמר לנו כמה מילות ברכה.

דבר הרב: ברוכים הבאים למחוז דרום.

דבר הרב: אנחנו השבת קוראים על החלומות של יוסף.

דבר הרב: יוסף חולם שהם מאלמים אלומות בתוך השדה והיא קמה אלומתי וכל האלומות משתחוות לאלומה שלו.

דבר הרב: אחר כך הוא חולם שהשמש והירח ו-11 כוכבים משתחווים לו.

דבר הרב: החלומות האלה מייצרים תסיסה בין האחים עד שהם זורקים אותו למצרים והסוף ידוע.

דבר הרב: חז"ל שואלים, אם הקב"ה רצה להוביל את יוסף למצרים שיהיה מלך יכול היה לעשות את זה בהרבה דרכים אחרות והרבה צורות, למה היה צריך להביא את החלומות האלה ולייצר את כל התסיסה?

דבר הרב: אחת התשובות, כדי להפוך מציאות היה חייב שיוסף יישן עם זה, יקום עם זה, יחלום על זה ורק כך הוא יהפוך להיות מלך.

דבר הרב: המסר הוא גם לאירוע הזה, אם רוצים לשלוט במציאות צריך לישון עם זה, לקום עם זה, לחלום על זה גם מותר לכם, אבל לישון ולקום על זה, רק כך נוכל לשנות את המציאות.

דבר הרב: בעזרת ה' שתהיה ברכה והצלחה אמן ואמן.

מירב בן ארי: תודה רבה, אמן.

נחשון נגלר: ברשותכם, ממש בחמש דקות אני רוצה להשלים את התמונה, אחרי שראינו את התצפית, שמענו את השייח'ים אני רוצה להמשיך את זווית ההסתכלות המשטרתית כי נשאלתי, ובצדק, גם בדרך וגם כשהיינו בנקודות, מה הם המאמצים המשטרתיים שאנחנו עושים אל מול התופעות האלה.

נחשון נגלר: אגב, היה חשוב לנו גם לבצע את המפגש הזה עם השייח'ים כדי להבין, בסופו של דבר הלוא אמת יש אחת ומסד העובדות הוא אחד, אבל יש על זה מספר זוויות הסתכלות והיה חשוב לנו גם להראות ולתת במה גם לשייח'ים להביא את זווית ההסתכלות שלהם שלעתים היא נכונה יותר, נכונה פחות, אפשר להתווכח על זה, אבל זה גם חשוב להבין את הצד שלהם כי בסופו של דבר 300,000 בדואים או יותר מזה שנמצאים פה בנגב, הם כנראה לא הולכים להיעלם בקרוב ואנחנו צריכים לראות איך אנחנו מוצאים את הפתרון ביחד איתם.

נחשון נגלר: אז מה שהתחלתי לתאר קודם על הגבעה, הבעיות המשטרתיות שהמצב הזה יוצר כאן הן מתאפיינות במספר מאפיינים שהם מאוד מובהקים לנגב והם גם שונים ממקומות אחרים בארץ מאחר שהתמהיל של האוכלוסייה כאן שונה.

נחשון נגלר: אנחנו נתקלים פה הרבה בעולם של ההברחות.

נחשון נגלר: לדוגמה שבט או מטה אלעזאזמה, דיבר קודם יניב על המטות, מטה אלעזאזמה, כשישאלו לגבי השירות בצה"ל, זה אחד המטות עם אחוזי שירות בצה"ל בזמנו הכי גבוהים שהיו לצבא, הם היו בני טיפוחיו של ראש הממשלה המנוח אריאל שרון, הם היו כולם גששים וקצינים בצבא.

נחשון נגלר: צריך להגיד שבאותה נשימה, וזה לא סותר בעיניהם את העניין הזה, זה שבט שהוא חזק מאוד בנושא הברחות.

נחשון נגלר: הם יושבים לרוחב, מזרח למערב, חלק מהמטה הזה יושב בתוך סיני, חלקו העיקרי יושב בביר הדאג' ובנגב וחלק נוסף בירדן, מה שמאפיין ציר הברחה מאוד מאוד רחב ויעיל, צריך להגיד.

נחשון נגלר: כשאתה יושב איתם באחד על אחד ואתה שואל ממה הם מתפרנסים בביר הדאג', אז הם יגידו לך שיש פה קצת כבשים, הברחות סמים, הם יגידו את זה באותה נשימה.

נחשון נגלר: ההברחות האלה זה דבר שאנחנו מתמודדים איתו פה, מגבול מצרים נכנסות כמויות גדולות מאוד של סמים שהם מגדלים אותם בסיני.

נחשון נגלר: צריך להגיד שגם כמויות גדולות מאוד של סמים מגדלים פה בתוך הנגב והסמים מהווים את השמן בתוך עולם הפשיעה.

נחשון נגלר: זה הכסף.

נחשון נגלר: זה הכסף שבסופו של דבר הוא מממן את גלגלי העבריינות והפשיעה.

אמיר אוחנה: תעשה לגליזציה הרגת אותם.

נחשון נגלר: אגב, אתה רוצה ללכת יותר רחוק?

נחשון נגלר: תן להם לגדל את הקנביס הרפואי, הם די טובים בזה, יכול להיות שיהיה פה win win situation.

רות וסרמן לנדה: מה מידת ההצלחה של העצירה של הדבר הזה?

נחשון נגלר: בלי להיכנס פה יותר מדי לפרטים אנחנו תופסים די הרבה הברחות, אנחנו גם משמידים אלפי חממות שמגדלים בהם את הסמים.

נחשון נגלר: כנראה שאנחנו לא מגיעים לכל המקומות.

נחשון נגלר: ברגע שיש לך סמים אתה צריך להגן עליהם, איך אתה מגן עליהם?

נחשון נגלר: אתה צריך נשק.

נחשון נגלר: הנשק מגיע למגזר הבדואי, ואגב, הם דיברו על זה, זה מה שאני אומר, שצריך להסתכל על האמת בצורה ביקורתית, אומרים השייח'ים: אנחנו רוצים את הפעילות של המשטרה ואנחנו נקדם את הפעילות של המשטרה, ואני אומר לכם שגם אלה שאומרים את זה, בבית יש להם נשק.

נחשון נגלר: לו יש נשק, אם לא הוא אז לילדים שלו יש נשק, כי למה?

נחשון נגלר: יש את הסכסוכים.

אמיר אוחנה: לא, לסבתא בת ה-85, זה הנשק שלה, זה לא שלהם.

נחשון נגלר: ברור, גם הב.

נחשון נגלר: מ.וו שלה, כשאתה בא לחלט הוא רשום על הסבתא שאין לה בכלל רישיון נהיגה.

נחשון נגלר: ברגע שאתה מתעסק בסחר בסמים ובעבריינות שהיא צורת פשיעה כבדה מאוד, אז כדי להגן על הנכסים האלה צריך כלי נשק.

נחשון נגלר: הנשק הזה מגיע משלושה מקורות.

נחשון נגלר: מקור אחד, אפרופו הפיגוע, זה במקרה לא היה עם קרלו, אבל אותם קרלו, זה מגיע מאיו"ש, איפה שמייצרים את הקרלו, זה הקרל גוסטב המאולתר הזה, הוא מיוצר באיו"ש והוא מגיע למגזר.

עמיחי שיקלי: היה פיגוע בקרלו.

נחשון נגלר: לא, זה לא קרלו, אבל זה נשק 9 מילימטר, דווקא זה תקני.

נחשון נגלר: אם זה היה קרלו, כנראה היה לו מעצור אחרי צרור, אז זה לא.

נחשון נגלר: המקור השני זה הברחות מירדן.

נחשון נגלר: אם אמרתי שהברחות ממצרים מאופיינות בדרך כלל בהברחות של סמים, ואגב, לפעמים זה הברחות אלימות כולל ירי מסיבי מאוד לעמדות המצריות, אז מירדן יש הרבה הברחות של אמל"ח.

נחשון נגלר: יחידת מגן, שנמצאת פה במרחב הנגב, היא תופסת חלק מההברחות האלה.

נחשון נגלר: אנחנו רואים שם כמויות גדולות מאוד של נשקים תקניים שמגיעים מעירק, מסוג אמ-16, קלצ'ניקוב, רובי צלפים, אקדחים.

נחשון נגלר: תשאלו את עצמכם למה אמ-16 הוא כל כך פופולרי בקרב המגזר הבדואי ולא קלצ'ניקוב, למה?

נחשון נגלר: כי התחמושת מגיעה יותר בקלות כי היא מגיעה מבסיסי צה"ל.

נחשון נגלר: מבסיסי צה"ל בנגב ובכלל נגנבים מאות אלפי כדורים בשנה.

נחשון נגלר: בסופו של דבר כשאתה רואה שמחיר של ארגז תחמושת – ואנחנו בחיפושים לפעמים מוצאים ארגזי תחמושת עדיין עם הפלומבה והמספר הטבוע הצה"לי על הפלומבה של אותו ארגז תחמושת, שפעם היה עולה בשוק השחור פה במגזר 5,000 שקל.

נחשון נגלר: בגלל הגניבות המוצלחות, במרכאות, מבסיסי צה"ל, מחירו ירד ל-3,500 שקל.

נחשון נגלר: זה היצע מול ביקוש.

אמיר אוחנה: זה לא שהביקוש ירד, ההיצע גדל.

נחשון נגלר: כן, יש פשוט יותר, כי נגנבת יותר תחמושת מהבסיסים הצה"ליים.

נחשון נגלר: יש פה בבסיסים כל מיני חלקי חילוף שהם ללא מספר טבוע, דולבים ענקיים של חלקי חילוף של נשקים שאחר כך בחיפושים שלנו, יושב פה תומר, מפקד מג"ב דרום, כשהשוטרים שלו מחפשים בתל שבע הם מוצאים את החלקים האלה אחר כך מסתובבים אצל העבריינים הבדואים.

נחשון נגלר: החלקים האלה אחר כך משמשים כדי להרחיב את אותם כלי נשק מאולתרים או כחלקי חילוף לנשקים לא מאולתרים, משתמשים בחלקים האלה שנגנבים מהבסיסים.

מירב בן ארי: אנחנו נדבר עוד על העניין של ההברחות, אבל חייבים להתקדם.

מירב בן ארי: להעביר לאבי, כי אנחנו אמורים עוד לשמוע את חברי הכנסת ובעיקרון זה אמור להסתיים בשלוש מקסימום ואנחנו כבר בחריגה.

נחשון נגלר: מילה אחת.

נחשון נגלר: אני אגיד מה הם המאמצים שאנחנו עושים כאן כמשטרה אל מול התופעות האלה.

נחשון נגלר: עד עכשיו תיארנו מה המצב, לא אמרנו מה אנחנו עושים.

אורית סטרוק: גם תגיד, אם אתה יכול, באיזה אחוזים ובאיזה סדרי עדיפויות מבחינתכם.

נחשון נגלר: כשאני אומר אנחנו, זה בפיקוד ובהחלטה של מפקד המחוז שכמו שאמרתי בבוקר כרגע לא נמצא, הקמנו פה מספר כוחות משימה כדי לטפל בתופעות.

נחשון נגלר: כוח משימה אחת זה כוח שנמצא בפיקוד של מפקד מג"ב דרום, שעיקר התכלית שלו הוא לפעול בתוך המגזר הערבי, בתוך המגזר הבדואי, עם כוחות מאוד משמעותיים, שוטרים שהם מיומנים.

רות וסרמן לנדה: מתי זה הוקם?

אמיר אוחנה: בממשלה הקודמת.

נחשון נגלר: אני מדבר על כמה חודשים אחורה.

אמיר אוחנה: אתם עדיין ברהט, אגב?

נחשון נגלר: לא, אנחנו משנים להם, עכשיו הם מרכזים מאמץ בתל שבע ועוד מעט אנחנו נרחיב אותם לאזורים נוספים, כי אנחנו מקבלים עכשיו סד"כים נוספים שחוזרים מהכשרות ומקורסים, אבל הכוונה היא שמפקד מג"ב דרום יכול להשקיע את כל הכוח שלו והוא מקבל גם מודיעין ואת כל התקורות לתוך המגזר כדי לרדוף אחרי העבריינים האלה, ליצור פעילות התקפית לתוך המגזר ולחפש את כלי הנשק ואת העבריינים שאוחזים בכלי הנשק האלה, מיקוד על אמל"ח, על אלימות ועל עבירות שקשורות בנשק.

רות וסרמן לנדה: מה מידת ההצלחה באופן מדיד?

נחשון נגלר: אני יכול להגיד לך שהשנה הזאת תפסנו הרבה יותר אמל"ח והוגשו הרבה יותר כתבי אישום על החזקת אמל"ח מאשר בשנים קודמות.

אמיר אוחנה: כ-70% יותר מאשר אשתקד.

אמיר אוחנה: ברבעון הראשון של השנה ביחס לאשתקד.

נחשון נגלר: זה עליות די דרמטיות ואנחנו ממשיכים עם זה לתוך השנה.

נחשון נגלר: כשאנחנו נסכם את השנה הזאת אנחנו נסכם אותה עם הצלחות די משמעותיות בתחום הזה.

נחשון נגלר: כוח גדול נוסף שהשקענו.

נחשון נגלר: הבנו שיש בעיה בתחושת הביטחון במרחב הציבורי בעיר באר שבע, בגלל מה שתיארנו קודם.

נחשון נגלר: לקחנו את כל יס"מ באר שבע ביחד עם כוח תנועה יצרנו אגרוף של כוח משימה.

אמיר אוחנה: זה עדיין ניב אוחנה?

נחשון נגלר: לא, החלפנו שם.

נחשון נגלר: ניב הוא ממלא מקום מפקד תחנת אופקים כרגע.

נחשון נגלר: זה עכשיו הדיונים, עוד מעט נשמע מהממ"ז.

נחשון נגלר: מפקד היס"מ נגב מרכז כוח משימה שכל תכליתו זה לפעול בתוך באר שבע אל מול העבריינים הבדואים.

נחשון נגלר: צריך לומר שהם אלה שמייצרים את עיקר העבריינות בתוך באר שבע.

נחשון נגלר: הכוונה לתפוס אותם על עבירות הבריונות, על כל מה שראיתם בטיקטוקים שהם מטרידים בנות שיוצאות מחדרי כושר וכו', שהם משתלטים על מרכז ביג, שהם משתלטים על כל מיני נרגילות וקפה בעיר העתיקה.

נחשון נגלר: אז יש פה כוח משימה של 100 שוטרים יותר מאשר מה שיש בתחנת באר שבע.

נחשון נגלר: הם מבצעים פעילות גם גלויה וגם סמויה כדי לייצר נוכחות משטרתית מאוד מאוד מסיבית, עם אופנועים, עם פרשים וסוסים, עם שוטרים עם כלבים.

אורית סטרוק: לא הבנתי בקטע של הרתעה.

אמיר אוחנה: זה לא רק הרתעה, אני אגיד.

אמיר אוחנה: קודם כל אני יכול להגיד לכם על הפיקוד הקודם.

אמיר אוחנה: ניב נכנס ממש לחנויות ואמר לבעלי החנויות: זה הנייד שלי, ברגע שקורה משהו אתם מתקשרים אליי, אנחנו מגיעים מיד.

אמיר אוחנה: יש להם כוחות עם אופנועים, פקק, לא פקק, זה לא משנה, הם מגיעים מיד והם נותנים מענה לאירוע.

מירב בן ארי: אני מתנצלת.

מירב בן ארי: אמנם אתה מפקד המרחב, אבל אני המפקדת של הוועדה.

נחשון נגלר: אז את מחליטה.

מירב בן ארי: ברגע זה עברנו לאבי, אחרי שאבי יסיים את הסקירה שלו.

עמיחי שיקלי: שאלה אחת.

מירב בן ארי: לא, אני מצטערת, חבר'ה, יש לכם זמן סיכום וזה על הזמן שלכם.

מירב בן ארי: לכן אנחנו עוצרים עכשיו את מפקד המרחב, שיש לנו הרבה הערכה אליו ויש לו הרבה מה לומר, אבל אנחנו נעבור לאבי, מפקד יחידת יואב ולאחר מכן יהיה כאן פרוטוקול של הוועדה כי אני רוצה לשמוע התייחסות של כל אחד מכם.

מירב בן ארי: זה חשוב לכם לא פחות.

מירב בן ארי: אז בבקשה, אבי.

אבי לוי: אני אהיה קצר כי אני יודע את פער הזמנים.

אבי לוי: יחידת יואב הוקמה בשלהי 2012, ב-2013 היא כבר הפכה להיות מבצעית.

אבי לוי: אנחנו יחידה שכפופה ישירות למנהל המחוז.

אבי לוי: הייעוד העיקרי של היחידה זה בעצם לתת מעטפת של אבטחה לגופים האזרחיים שעוסקים בהסדרת היישוב הבדואי בנגב.

אבי לוי: בוא נעשה סדר, כי שמעתם את השייח'ים המכובדים, הם דיברו על קרקעות ועל הריסות ועל הפינויים, אנחנו כיחידת יואב לא עושים שום הריסה, אני לא מזמין שום שופל, אני בסך הכול נותן אבטחה לרמ"י, לסיירת הירוקה, ליחידה הארצית במשרד האוצר, שהם אלה שמוציאים את הצו.

אבי לוי: יש תהליך סדור, עד שזה מגיע לבית משפט, מוציאים צו והם אלה שמבצעים את ההריסה בפועל.

אבי לוי: אנחנו לא עושים את זה, אנחנו רק נותנים להם קפסולה של אבטחה כדי שלא יקרה כלום.

אבי לוי: כמו ששמתם לב, יחידת יואב זה יחידת יס"מ, היא יחידת יס"מ הכי גדולה בארץ.

אבי לוי: היא לא יחידת יס"מ שגרתית, יש לי מערך של בלשים, יש לי מערך של חקירות, זו יחידה נושמת.

אבי לוי: ראיתם למטה, יחידת יואב יכולה להפוך ברגע אחד ליחידה לוחמת אל מול האיום מדרום מערב לגזרה שלנו, אזור רצועת עזה, ובשנייה אחת גם להפוך ליחידה שנותנת מענה לנושא ההפס"ד, קרי המאורעות ב'שומר החומות'.

אבי לוי: אני רוצה להראות לכם סרטון קצר.

אבי לוי: אני בטוח שראיתם הרבה סרטים והרבה דברים על 'שומר החומות', אני רוצה להראות לכם סרטון מהזווית שלנו, מהלוחמים, על 'שומר החומות'.

אבי לוי: זה היה ביום הראשון, ב-10.5 ביום שני בערב.

אבי לוי: תזכרו אנחנו התחלנו במצעד הדגלים, איפה שהוא בארבע הוזנקנו לאזור עזה עם סוג של אירוע מתגלגל מתוך הרצועה לתוך שטח מדינת ישראל ובערב התעסקנו עם 'שומר החומות'.

אבי לוי: זה סרטון קצר כדי שתראו מה אנחנו ראינו.

אבי לוי: בכבוד.

אבי לוי: (הקרנת סרטון).

נחשון נגלר: אגב, בעקבות 'שומר החומות' אנחנו מבצעים מעצרים עד עכשיו, בשבוע שעבר עצרנו עוד 11 שהיו מעורבים בהפרות הסדר האלה, עד עכשיו אנחנו עם 400 מעצרים ומתוכם הוגשו 140 כתבי אישום.

מירב בן ארי: זה נראה כמו זירת מלחמה.

אבי לוי: זה היה בערב הראשון.

אבי לוי: אם אתם זוכרים, במחוז הדרומי האירועים ירדו מהר מאוד, אנחנו ממש בבוקר שלאחר מכן כבר עלינו להתקפה, כבר התחלנו לעשות מעצרים על בסיס כל המידע שנעשה.

אבי לוי: ביחידה הוקמו עוד שתי תת יחידות, יחידה אחת שמתעסקת בתשתיות לאומיות וזרוע שמתעסקת באבטחה של כל העבודה של חברת חשמל.

אבי לוי: חברת חשמל, בפרויקט מאוד גדול של קו 400 מצומת עמק שרה עד חברת חשמל באזור כביש 40, באזור משפחת ג'רג'אוי, מי שמכיר, צומת אוהלים, כביש 40 לכיוון ביר הדאג', זרוע שכל תפקידה לאבטח את חברת חשמל, הם עובדים בתוך המצבורים על כל המשתמע, מחליפים שם את כל תשתית החשמל.

אבי לוי: עוד זרוע שנבנתה זו זרוע האופנועים שהיא נותנת לנו את כל המעגל של האבטחה בנושא הבנייה הבלתי חוקית וכמובן עוסקת בצירים וכל נושא הבריונות.

אבי לוי: אני רוצה לתת לכם טעימה ממצלמת קסדה של השוטרים שלנו, עם מה הם מתמודדים בנושא הבריונות בכביש.

אבי לוי: (הקרנת סרטון).

אבי לוי: הנושא של המשילות בצירים זה משהו מאוד מורכב ומסוכן.

אבי לוי: זה ממצלמת קסדה, שתבינו עד כמה זה מסוכן ועד כמה זה מסכן.

אבי לוי: זה מסכן את כל משתמשי הדרך, משפחה שיוצאת לדרך, אני סומך על המשפחה, אני לא סומך על הצד השני שיעשה משהו שהוא לא צריך לעשות.

אבי לוי: נושא ההסדרה, זה עיקר ייחוד היחידה, הוא נושא מאוד מורכב.

אבי לוי: ראיתם איך התבטאו השייח'ים, המורכבות שלו בדרך כלל משאירה אותנו, משטרת ישראל, אל מול האזרחים בהתגוששות על כל הנושא הזה, כי יש פה הרבה תביעות בעלות והם חושבים שזה שלכם, מה שבפועל לא קורה.

אבי לוי: הרבה מאוד רגישויות, אנחנו מדברים על עשרות צווים שמבוצעים בכל שבוע, בין אם זה מאוכלסים, בין אם זה לא.

אורית סטרוק: קצב ביצוע ההריסות, מאז שהוקמה הממשלה החדשה הוא השתנה?

אבי לוי: לא, עובדים באותו קצב עם אותה קיבולת.

אבי לוי: אנחנו מדברים על בין 35 ל-45 צווים כל שבוע.

אבי לוי: יושב פה ממ"ר הנגב.

אורית סטרוק: שמבוצעים?

אבי לוי: שמבוצעים בפועל.

אמיר אוחנה: צריך להבהיר שמדובר כמעט ב-100% מהמקרים בהריסה עצמית, לא הריסה אלימה מה שנקרא.

אבי לוי: אני אסביר את מה שמתכוון השר לשעבר, כי הוא היה שותף פעיל.

אבי לוי: יושב פה ממ"ר הנגב שמאשר לי לעשות את התכניות.

אבי לוי: יצרנו פה סוג של דינמיקה, כי אנחנו מבינים את חומר הנפץ אל מול הבדואים, יש לנו מערכת מאוד משומנת בנושא הזה.

אבי לוי: כל הצווים שנכנסים נכנסים למעבד של יועמ"ש, של הידברות ביחד עם יניב כמובן, יע"ע של הנגב, וביחד עם הבלשים שלנו, יוצאים ותרים את כל השטח על כל הצווים, בסוף מביאים את רובם, אנחנו מדברים על 93% של הריסה עצמית, וזו בעצם משילות.

אורית סטרוק: שמה נהרס?

אורית סטרוק: ומה הורסים שם?

אבי לוי: שהם הורסים לבד.

אורית סטרוק: אני שואלת מה נהרס, וילה, פחון?

אבי לוי: מפחון, משיג, בית מאוכלס, כל מה שאת רוצה.

אבי לוי: ולשאלתך, אנחנו באותה קיבולת, לא השתנה שום דבר, עוברים, יושב פה ממ"ר נגב שכל שבוע מאשר לי תכניות על אותם מספרים.

מירב בן ארי: מאיר, רוצה לשאול שאלה?

מאיר יצחק הלוי: לא, אני רוצה להתייחס.

מירב בן ארי: אחרי זה התייחסויות.

מירב בן ארי: יש שאלות לאבי?

עמיחי שיקלי: אני שואל אותך שאלה ועל ההתייחסות שלי אני מוותר כדי לשאול את אותה שאלה גם אותך, אתה תדבר במקומי, אין לי מה לומר.

עמיחי שיקלי: השאלה שלי אליך היא מה הכי מטריד אותך כמפקד יחידת יואב ומה אתה צריך מהכנסת?

אבי לוי: אין הסדרה.

אבי לוי: גם אם אנחנו חושבים שיש הסדרה אנחנו רודפים אחרי הזנב שלנו.

אבי לוי: הם בונים בשבוע 90-80 פריטים, זה לא משנה אם זה שיג, בית שאמור להתאכלס, ואני עומד להתחתן, הרי אם אין לי בית אני לא יכול להתחתן, אין לי איך להביא את הכלה, אז אני אבנה בית, גם אם הוא יהרוס אותו יום למחרת.

אבי לוי: לדעתי אנחנו צריכים להיכנס לכל המערך הזה של המגזר הבדואי עם הרבה מאוד כלים.

אבי לוי: משטרת ישראל זה אחד מהכלים, משרד החינוך, תחבורה, תשתיות, משרד הביטחון.

אבי לוי: דיברתם על גיוס, משרד הביטחון.

אבי לוי: יש את כל המהלכים, צריך להושיב על שולחן אחד, לראות בדיוק איפה הבעיה כי לדעתי, וזו הדעה שלי, של אבי, אם הם יקבלו את מה שהם אמורים לקבל, קרי תשתיות, כבישים, חינוך, גנים, ילד קטן שמגיע הביתה מה יש לו לעשות?

אבי לוי: איפה הוא ישחק?

אבי לוי: יורד גשם, לאן הוא יילך?

אבי לוי: אם יהיה לו את כל הפסיליטי הזה לדעתי הוא פחות יהיה בפשיעה, הוא פחות יהיה בכבישים ובבריונות.

אבי לוי: הם יקבלו השכלה מסודרת, יתגייסו למוסדות, גם יגיעו לצבא.

אבי לוי: לדעתי זה מורכב מהרבה מאוד דברים.

רות וסרמן לנדה: אני רוצה לשאול שאלה.

רות וסרמן לנדה: קודם כל האם היית אומר שהגיל הממוצע שמבצע את הפשיעה זה בערך 18 עד 25, או כל הגילאים?

אבי לוי: כל החתך, בעיקר אם אנחנו מדברים על גילאים, זה המבוגרים, כי הם בונים לצעירים.

רות וסרמן לנדה: לא, אני לא מדברת על ההסדרה, על הפשיעה.

נחשון נגלר: את מדברת על העבריינות בכלל?

רות וסרמן לנדה: באופן כללי, זה לא החבר'ה הצעירים?

נחשון נגלר: קודם כל מה שמאפיין את האוכלוסייה הבדואית, בלי קשר לפשיעה, זה אוכלוסייה מאוד מאוד צעירה, רוב האוכלוסייה הבדואית היא עד גיל 20.

נחשון נגלר: עכשיו, גם העבריינים הם בחתך הגיל הזה, רובם זה אנשים צעירים.

רות וסרמן לנדה: קודם כל האם הוועדה הזאת יכולה לקבל את התוצאות של מה שאתה אומר?

רות וסרמן לנדה: הקמת צוותי משימה שנה שעברה, האם אנחנו יכולים לקבל כדי ללמוד מה עוד אנחנו יכולים לעשות?

אבי לוי: בוודאי.

רות וסרמן לנדה: דבר שני, אתה מדבר פה על צה"ל, שזה מורכב מהיבט אחד, האם יש לך בשטח חמ"ל אחוד של כל גורמי האכיפה כי ברור לחלוטין שאין עניין רק, זה לא מעבדה, או שזה עדיין לא קיים?

אבי לוי: את נכנסת לדלת פתוחה, מאוד פתוחה.

אבי לוי: המחוז הדרומי כבר מפברואר מקיים חמ"ל אחוד עם השותפים שלנו, עם צה"ל.

אבי לוי: צה"ל זו העיר הכי גדולה במחוז, אם אני מחבר את כל הבסיסים זו העיר הכי גדולה.

אבי לוי: יש חמ"ל אחוד במחוז הדרומי במשל"ט למעלה, שווה שתעשו גם ביקור שם, תראו איך זה עובד.

אבי לוי: כל מה שקורה בשטח בט"פ של צה"ל אל מול שטח בט"פ של משטרת ישראל, הכול נמצא בחמ"ל אחד.

אבי לוי: אנחנו חושבים שצריכים להגדיל את זה ולהכניס גם את השירות, גם את השב"ס, כדי שבאמת יהיה סנכרון מלא של הכול.

אבי לוי: יש הרבה מאוד מערכים טכנולוגיים שנמצאים במחוז שעושים דברים מדהימים.

רות וסרמן לנדה: השאלה אם יש לך בחמ"ל הזה את כל מה שאתה צריך או חסרים לך?

אמיר אוחנה: הוא אומר שב"כ.

נחשון נגלר: לא, שנייה, צריך לומר, קודם כל יש בדרום שיתוף פעולה די טוב בין משטרת ישראל לבין פיקוד דרום לבין שב"כ 890.

נחשון נגלר: מפקד המחוז ומפקד הפיקוד וראש 890 נפגשים על בסיס שבועי, יש לנו העברה גם של חלק מהמודיעין, גם חמ"ל אחוד שיש בו גורמי צה"ל וגורמי משטרה שיושבים על שתי המערכות של שני הארגונים ביחד אצלנו במחוז בקומת המודיעין.

אמיר אוחנה: אגב, זה גם דבר חדש, זה לא היה קיים מאז ומתמיד.

אמיר אוחנה: לפני פחות משנה.

נחשון נגלר: כן, זה עניין די חדש, ויש פה סך הכול סנכרון מערכות ותיאום די טוב, כי בסופו של דבר כשאנחנו באים להתעסק, לדוגמה, עם נושא ההברחות, אז בלי לפרט פה עכשיו את שיטות הפעולה, אנחנו עובדים ביחד.

נחשון נגלר: יש מבצעים שאנחנו עושים ביחד, צבא ומשטרה ביחד וגם השב"כ כשהוא יכול הוא מסייע.

רות וסרמן לנדה: אני רק רוצה להקשות רק במשהו אחד אחרון.

רות וסרמן לנדה: אתם מציירים תמונה, ואני באמת אומרת לכם מהלב, אני מצדיעה לכם, אני מצדיעה לכם בעומק, אבל אני אומרת שתגידו לנו, בבקשה, איפה הקושי.

רות וסרמן לנדה: אתם עושים, אתם עושים מדהים, אתם מתאמצים, יש חמ"ל, יש הצלחה, יש שיפור, תגידו מה חסר כי המצב על הפנים.

רות וסרמן לנדה: אנחנו רוצים לעזור.

נחשון נגלר: אני אגיד לך, הקושי הוא הרבה פעמים ברגל המסיימת, כי גם כשהמשטרה עושה את עבודתה נאמנה ונגיד שהיא מצליחה - - -

רות וסרמן לנדה: החוק או בתי המשפט?

נחשון נגלר: אני אסביר הכול.

נחשון נגלר: ותגיע למעצר עם כתב אישום בקצה, זה ביום טוב, לפעמים אנחנו, כמו ששמעתם בחדשות, עושים גל מעצרים מאוד מאוד רחב ולא מצליחים לגבש ראיות שמספיקות לכתב אישום, גם זה קורה.

נחשון נגלר: אבל ביום שאנחנו עושים את העבודה שלנו טוב ומגיעים לכתב אישום ויש לנו עבריין שתפסנו עם כתב אישום, אנחנו נתקלים עכשיו בשורה מאוד ארוכה של בעיות.

נחשון נגלר: לדוגמה, הוא מגיע לפרקליטות, הפרקליטות הזו מגדירה לעצמה 100% הצלחה.

נחשון נגלר: אני בחיים לא מגדיר לשוטרים שלי 100% הצלחה, אנחנו עובדים על 80%, על 70% ולפעמים גם על 50% הצלחה ולפעמים התיקים האלה לא מגיעים בכלל לבית משפט כי הם נעצרים בפרקליטות.

נחשון נגלר: וגם כשהם הגיעו לבית משפט המערכת היא כזאת שבסופו של דבר ההתנהלות המשפטית היא כל כך ארוכה, יש שכר ועונש, אז העונש מול העבירה, הענישה מול העבירה קורית שנה אחר כך וזה כבר לא רלוונטי, ואז אנחנו שומעים את הבדואי שאומר שיש לו את החוק שלו הבדואי והוא סוגר מעגל הרבה יותר מהר מבתי המשפט שלנו, ואת יודעת מה?

נחשון נגלר: הוא צודק, הוא סוגר מעגל תוך שבוע-שבועיים.

אמיר אוחנה: נכון, ואגב פה בפרקליטות של מחוז דרום ובתי המשפט של מחוז דרום הם הכי לוחמניים, אז תארי לך מה קורה ביתר המקומות.

אמיר אוחנה: פה הם לוחמניים יחסית.

נחשון נגלר: אני נפגש עם נשיא בית המשפט השלום אחת לחודש בערך ומדבר איתו פעם ביומיים.

נחשון נגלר: פה בתי המשפט הם באמת יחסית טובים והם לוחמניים והם איתנו.

נחשון נגלר: צריך גם להגיד, אני לא בא לייצג אותם, שגם להם יש בעיות של אולמות וכדומה וגלגלי הצדק טוחנים מאוד מאוד לאט ובסופו של דבר סוחר אמל"ח, בסוף זה נסגר בעסקת טיעון או שהוא מקבל איזה עונש מצחיק של פחות משנה מאסר ותוך שנה הוא חוזר חזרה לרחוב כשתפסתי אותו עם אמ-16 ביד.

אמיר אוחנה: שנה זה במקרה הטוב.

נחשון נגלר: במקרה הטוב, כן?

נחשון נגלר: כשהוא קיבל את מלוא העונש.

אורית סטרוק: למה הוא קיבל כל כך מעט?

אורית סטרוק: יש בעיה בחוק?

נחשון נגלר: גם וגם, יכול להיות שעונש מינימום הוא גם חלק מזה.

אורית סטרוק: יש בעיה בחוק?

אורית סטרוק: יש בעיה בראיות?

אורית סטרוק: יש בעיה בתפיסת העולם של השופטים?

אבי לוי: אנחנו עושים באמת את כל מה שאנחנו יודעים לעשות, אנחנו עושים מכל הכיוונים, באמת אמיתי, אפשר למדוד את זה, אני אומר שאנחנו עדיין לא במקום שאנחנו רוצים להיות.

אבי לוי: המשמעות היא שאם אנחנו נפתח עוד תחנות משטרה במגזר עצמו אנחנו ניראה אחרת לגמרי.

אבי לוי: יש פה חזון ויש פה מטרה ויש פה תכנית מאוד ברורה למחוז הזה כדי לתת באמת שירותי משטרה טובים, אמיתיים, יותר ממה שקורה היום.

אבי לוי: באר שבע, כל מה שקורה בבאר שבע ואותו בן מיעוטים ואותו בדואי שיוצא החוצה, הוא יוצא ומתחבא מהר מאוד באזור שגב שלום, כי זה הדבר הכי קרוב, או לתל שבע.

אבי לוי: עכשיו, אם אני פותח שם שתי תחנות משטרה גדולות עם כוח משמעותי, אני משנה את כל כללי המשחק.

אבי לוי: אם אני מעצים תחנה או מעצים נקודה - - -

עמיחי שיקלי: כמה מוטיבציה יש להתגייס למשטרה?

עמיחי שיקלי: כמה אנשים מתמודדים על מקום להיות לוחם ביחידת יואב?

אבי לוי: אני יכול להגיד לך שזה אחד לעשרה.

אמיר אוחנה: אבל כמה מהם ראויים גם?

נחשון נגלר: דווקא יחסית יואב זו יחידה אטרקטיבית.

אמיר אוחנה: לא, למשטרה בכלל.

אמיר אוחנה: אתה שואל דווקא על יואב?

עמיחי שיקלי: על המשטרה בבאר שבע.

מירב בן ארי: גם צריך לזכור שיש כאן עוד יחידה מיוחדת שעובדת, שלא פגשנו אותה, אבל אני פגשתי אותה ואגב, גם הם, מה שהם דיברו זה על הדבר האחרון, אותו עניין שמשחררים אותם מהר מאוד.

מירב בן ארי: אף אחד לא בא ואמר לי שאין מספיק שוטרים, אין ציוד, זה דברים שצריך לעשות, צריך להביא עוד שני מאבריק לצורך העניין ולתת להם יותר כוח, אבל –

אמיר אוחנה: אני חייב להגיד משהו.

מירב בן ארי: אבל אני גם אעצור את עצמי ואני רוצה סבב התייחסויות של כולכם.

מירב בן ארי: אמיר, תתחיל.

אמיר אוחנה: אנחנו נמצאים בוועדת הבט"פ, אנחנו נמצאים פה עם משטרת ישראל ואנחנו לפעמים קצת דומים לזה שיש לו ביד פטיש, אז הוא רואה כל בעיה כמסמר.

אמיר אוחנה: המשטרה, וגם מערכת המשפט, שכידוע לכם יש לי מה לומר בעניינים הללו, היא הקצה, אנחנו צריכים לראות כמדינה איך אנחנו מונעים מאנשים להגיע בכלל למקום הזה.

אמיר אוחנה: אגב, נגיד שהמשטרה ובתי המשפט שמעו בקולנו ועכשיו נכנסו בכוחות גדולים ועצרו ותפסו והביאו לדין ובתי המשפט גם נתנו מאסר בפועל, טוב, אבל האנשים האלה מתי שהוא ישתחררו, מה הם יודעים לעשות בחיים?

מירב בן ארי: לגנוב.

אמיר אוחנה: מה, הם יהפכו להיות מורים, מחנכים, פרופסורים באוניברסיטה?

רות וסרמן לנדה: אתה מדבר על תכנית החומש.

אמיר אוחנה: אני מדבר על היערכות של כל המדינה כולה ומה הקושי הגדול?

אמיר אוחנה: אנחנו כולנו אנשים פוליטיים והקושי הגדול לעשות פעולות שלא אתה תקצור את הפירות, אפילו כנראה גם לא זה שיבוא אחריך יקצור את הפירות, אלא אולי שניים-שלושה אחריו.

מאיר יצחק הלוי: ללמוד את דחיית הסיפוקים, אתה אומר.

אמיר אוחנה: אדוני היה ראש עיר 18 שנה, אתה גם זרעת וגם שתלת וגם קצרת את הפירות.

מאיר יצחק הלוי: וגם רוצה שתי קדנציות.

אמיר אוחנה: וגם רוצה לקצוב את זה לשתי קדנציות עכשיו, עכשיו נזכרת.

אמיר אוחנה: אבל בכל אופן אני חושב שצריך לזכור שמערכות כמו מערכות החינוך והרווחה והרשויות המקומיות, הן יכולות לסייע בידינו, לסייע בידי המדינה, לא להביא את האנשים בכלל שיגיעו למשטרה ושיגיעו לבתי המשפט ושיגיעו לזה.

אמיר אוחנה: בסוף הרי זה גלגל חוזר, גם אלה שתפסנו יחזרו, צריך לראות איך קוטעים את המעגל הזה.

מאיר יצחק הלוי: אני רוצה להמשיך את מה שאומר אמיר.

מאיר יצחק הלוי: אני חייב להגיד לכם שאני יוצא מאוד מתוסכל מהסיור הזה.

מאיר יצחק הלוי: אני אספר אנקדוטה, גברתי היושבת ראש, בשנת 96' סיימתי לשמש כסגן ראש עיריית אילת, פנה אליי מי שהיה פה מנהל המחוז, ד"ר איציק תומר, והציע לי אז לטפל בכל הנושא של החינוך החוץ בית ספרי בפזורה הבדואית.

מאיר יצחק הלוי: זאת אומרת כבר אז כשניתחתי, אני מדבר על 96', זה לפני הרבה מאוד שנים, היו בעיות לא פשוטות עם המגזר ואני שואל מה קרה בתווך הזה ולמה אנחנו לא אחרי פתרון הבעיה.

מאיר יצחק הלוי: זו השאלה שצריכה להישאל.

מאיר יצחק הלוי: לדעתי אני חושב שאנחנו עסוקים בדיון בין החכם והצודק.

מאיר יצחק הלוי: אני חושב, כמו שאתה אמרת, אם לא תהיה פה כסות של מדינה, ממשלה, ברמת מטה הכי בכיר, שאומרת שצריך לטפל בשני המסלולים כמו בחוק הכלים השלובים, מצד אחד אכיפה ללא זגזוג, בכל הרמות, עם מרב המשאבים, לפרקי זמן שמגדירים אותם, 20-15 שנה, והדבר השני זה להתחיל להטעין את המגזר הזה בתשובות לאיכות החיים שלהם.

מאיר יצחק הלוי: כשמדברים על חינוך אני באמת מאמין שהם צריכים חינוך, כשמדברים תעסוקה חייבים תעסוקה, אבל אם אנחנו נמשיך עוד פעם לטפל נקודתית, מבחינתי עוד נקודת משטרה, אני לא מזלזל בזה, אבל זה לא הפתרון ההוליסטי.

מאיר יצחק הלוי: הפתרון ההוליסטי זה מטה שאומר, חברים, מסתערים בעבודה הוליסטית על האזור, גם באכיפה, אבל גם במענים של איכות חיים, ואלה טווחים של 20 שנה, אלה טווחים של 15 שנה.

מאיר יצחק הלוי: אם אני מסתכל היום בראייה רטרוספקטיבית למה שקורה אני לא רואה, ההיפך, אני רואה רק החמרה, זה אומר שבתווך הזה נעשה לא נכון, מה לא נכון?

מאיר יצחק הלוי: זה הטיפול הכירורגי וזה לא נכון לטפל כירורגית במגה אירוע שכזה.

מאיר יצחק הלוי: זו דעתי ולכן יש כאן שני מסלולים, מסלול אחד אכיפה מסיבית, מסלול שני מסה של משאבים לטובת חינוך, לטובת רווחה, לטובת תעסוקה, ליצור פה קהילה שהיא קהילה שיש לה מה להפסיד.

מאיר יצחק הלוי: היום לטעמי אין להם מה להפסיד.

מירב בן ארי: מפקד מג"ב רצה להתייחס, אחר כך נמשיך עם חברי הכנסת.

תומר אלדר: כמה דברים.

תומר אלדר: גם לגבי מה ששאלת לגבי האתגרים.

תומר אלדר: אני אגיד קודם כל, יש לנו הרבה יותר משימות מאשר שוטרים, צריך לשים את זה על השולחן, הרבה הרבה יותר משימות מאשר שוטרים, אני לא מגיע ל-30% מהנקודות שהייתי רוצה להגיע אליהן עם הכוחות שלי, ל-30% מהחיפושים, מהמעצרים, מהחיכוך, מהמשילות, ולכן אני חושב שזה מתחיל משם.

תומר אלדר: לגבי האתגרים ששאלת, אני אגע בזה בנקודות, נגענו בסיור הזה בחלקם.

תומר אלדר: כל הנושא של הפוליגמיה, מעבר לזה שזה מייצר לנו עוד 30 או 40,000 צאצאים, שזה מה שיש היום, שהם דרג ב' או דרג ג', או לא חשוב איך אנחנו קוראים להם, יש להם בעיית זהות קשה.

תומר אלדר: הצרה היא לא עכשיו, הצרה היא עוד עשר שנים.

תומר אלדר: אחד כזה שגדל עם זהות מורכבת, שגם ככה לחיות במדינת ישראל כערבי, יש לזה את החסרונות של זה, אז אני חושב שאנחנו צריכים לשים את הדגש שלנו שם בצורה חזקה.

תומר אלדר: כל הנושא של שימוש במזומנים.

תומר אלדר: אם לא ניכנס לזה כל מה שדיברנו על הפזורה, זה מאות ואלפי אנשים שאין להם חשבון בנק.

תומר אלדר: אני עושה חיפושים עם הכוחות שלי ואנחנו מוצאים מיליוני שקלים בפחונים.

תומר אלדר: זו בעיה נוספת.

תומר אלדר: כל נושא החינוך, דיברתם על הנושא של המורים, בעבר היו מגיעים מורים, דרך אגב בעבר הלא רחוק, היו מגיעים מורים מהצפון.

תומר אלדר: עדיין, זה עכשיו קצת השתנה, אני אגע בזה במילה, הם היו מגיעים עם אוריינטציה של תנועה אסלאמית.

תומר אלדר: זה היה מגיע לפה ומחולחל בצורה כזו או אחרת, היום, כמו ששמעת את השייח', הם מגיעים מחברון, הם מגיעים מביר זית, והאוריינטציה שלהם כבר לא תנועה אסלאמית, זה אנחנו יכולים אולי לרצות עכשיו, זה אוריינטציה פתאחית וחמאסית.

רות וסרמן לנדה: המורים מגיעים מביר זית?

תומר אלדר: הם יוצאים ללמוד שם והם חוזרים.

תומר אלדר: אחד כזה - - -

רות וסרמן לנדה: משרד החינוך מקבל מורים שלמדו בביר זית?

יניב שלמה: לפי אמנת רומא אם אתה בא עם תעודת השכלה של מורה, גם בשטחים, בחברון או בכל מקום אחר, התעודה מוכרת.

יניב שלמה: זו עובדה.

תומר אלדר: הנושא של בתי ספר ארעיים שנמצאים פה בפזורה.

תומר אלדר: אנחנו מוציאים, מדינת ישראל, כמעט רבע מיליארד על ה-280-250 מיליון על היסעים בתוך הפזורה, דרך אגב סכום דומה על שיפוץ של בתי ספר ארעיים.

תומר אלדר: זכאים להגשת בגרות 48% בדואים לעומת מעל 70% אצלנו.

תומר אלדר: אבטלה, ממוצע של 25%-20%, בערערה זה מעל 30%, באלקסום זה כמעט 50%, אבטלה קשה.

תומר אלדר: שכר, נגעו פה, מעל 60% משתכרים מתחת לשכר מינימום.

תומר אלדר: חוסר מעש לנוער, 55% מכלל הבדואים הם עד גיל 17, אפשר לעשות את האחד ועוד אחד מה קורה לנוער הזה כשהוא מסתובב שם –

אמיר אוחנה: ומה יקרה בעוד עשור.

תומר אלדר: אז הוא מגיע לכביש הראשי וזורק אבן.

תומר אלדר: גביית תשלום של ארנונה, מסים, תופעת השבטים, אני לא אכנס לזה, אבל מפגן זה כוח ותראי איפה הוא זרוק עכשיו, באיזה חור, הוא צריך להראות כוח, אם לא, יגיע שבט אחר שיבלע אותו.

תומר אלדר: אנחנו כמדינה לא יכולים לעצום עיניים וזה דבר נוסף.

תומר אלדר: כמובן כל מה שקשור לתסכול.

תומר אלדר: הוא דיבר, אני מניח, בצורה כנה, אבל בגדול אני יכול להגיד שמההיכרות שלי רבת השנים עם הבדואים זה כבר הפך להיות שתיקה.

תומר אלדר: זה לא מעורבות או אכפתיות, זו שתיקה כהסכמה.

תומר אלדר: אז זה מה שקורה לנוער ולילדים.

אמיר אוחנה: שתיקה כהסכמה למה, לפשיעה?

תומר אלדר: שתיקה כהסכמה לפרנסה ולזה שהוא מגיע לבית עם לנד קרוזר או למבורגיני וזה שהוא נותן לאמא שלו לעשות את הכסף כי הם לא מרוויחים גרוש וחצי, לא חקלאות ולא זה, ואז הוא יודע שהוא מגדל חממות, אבל יש לו 50 ילדים וזה מפרנס אותו יפה, אז אחד מהם כנראה ישלם מחיר של כלא.

תומר אלדר: אני חושב, אני מציין את כל הדברים האלה כי זה בכלל לא משנה כמה נשקים אני אתפוס, לא רלוונטי אם תפסתי השנה 100 או אם בשנה הבאה, בעזרת ה', אני אתפוס 150, ואני אומר לך כמפקד מג"ב דרום שאני נלחם על כל כדור, אבל זה בכלל לא רלוונטי.

תומר אלדר: אם אני לוקח זום אאוט מהמשימה שלי, אז תפסתי עשרה ולא חמישה, תפסתי 100 ולא 200, זה באמת בטל בשישים.

תומר אלדר: אני חושב שמה שצריך להיות כאן, ואני מסכים עם כל מילה, זה משהו מתכלל, גדול, עם שיניים.

תומר אלדר: גם נושא ההסדרה, נגע בזה יניב, ואני לא אחזור, זאת ההסדרה שאנחנו מצפים.

תומר אלדר: זה כבר משהו שרץ תקופה מאוד ארוכה.

תומר אלדר: ואני אסיים עם מה שהתחלתי, אני חושב שאנחנו צריכים הרבה יותר שוטרים בשטח.

תומר אלדר: אני לא נותן מספרים אמיתיים, אני אתן דוגמה, אנחנו מדברים על 500 נקודות שיש לנו בנגב שהן עם פוטנציאל אלים או פוטנציאל פשיעה או פוטנציאל משילות שאני מתמודד איתם עם 20 שוטרים.

תומר אלדר: עכשיו, קחי את דף המונופול הזה ואיפה תשבצי את ה-20 שוטרים, באיזה נקודה?

תומר אלדר: בשבת היו מהומות בחורה, באותו זמן היה בערוער, עכשיו אני עם ארבעה ג'יפים, עוד פעם עזבי את המספרים, אני נותן את האחוזים, איפה אתה רוצה לשים את הראש?

תומר אלדר: ואז אומרים איפה המשטרה?

תומר אלדר: מצלמים איזה אחד שעושה ווילי וחותך בכביש, למה אנחנו לא שם?

תומר אלדר: ואז מצלמים מישהו שעושה חרקה ולמה המשטרה לא שם.

תומר אלדר: אני חושב שאם אנחנו לא נגביר בצורה גדולה מאוד, בסוף זה שוטרים.

רות וסרמן לנדה: 2.5 מיליארד שקל עכשיו הוקצו בתקציב.

מירב בן ארי: 2.4 וזה גם לא הכול ל-21' ו-22', אבל רוב הכסף לצפון.

מירב בן ארי: גם לדרום.

אמיר אוחנה: מה שמדובר זה על עוד 1,100 תקנים, המשטרה היא 30,000 שוטרים.

אמיר אוחנה: אגב, זה מבורך, כל תוספת היא מבורכת, אבל זה לא מספיק, ואני אגיד לך משהו, אגב זה היה בביקור במג"ב בדרום, אנחנו, ראש הממשלה הקודם ואני, הצהרנו שם שהיעד שלנו עוד 5,000 שוטרים.

אמיר אוחנה: האם זה מספיק?

אמיר אוחנה: גם לא, אבל אני אגיד לך למה, לא בגלל הכמות וההיקף, בגלל שבעיניי השוטרים פועלים, אתם יכולים להתייחס לזה, אבל אתם לא חייבים, איך שתרצו, השוטרים פועלים מאז ועדת אור דרך מח"ש ובתי המשפט והפרקליטות והיועץ המשפטי לממשלה תוך סירוס.

אמיר אוחנה: השוטרים פוחדים, לא מהעבריינים, פוחדים ממה יעשו להם.

אמיר אוחנה: לכן אנחנו לא רואים אותם מספיק התקפיים.

אמיר אוחנה: צריך לתת להם גב, צריך אולי שהוועדה הזו תחשוב על איזה שהיא הגברה של החסינות של השוטרים, שהם יוכלו לפעול בלי מורא, בלי פחד, בצורה התקפית.

אמיר אוחנה: אני חושב שזה יתרום הרבה יותר מאשר עוד 100 שוטרים, עוד 1,000 שוטרים, או פחות.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: עוד התייחסות?

מירב בן ארי: חברת הכנסת רות וסרמן, יש לך עוד התייחסות?

רות וסרמן לנדה: אני דיברתי מספיק היום.

מירב בן ארי: אוקיי.

מירב בן ארי: חברת הכנסת פרידמן.

יסמין פרידמן: ראשית אני רוצה לומר תודה, כתושבת באר שבע והנגב והדרום ובכלל.

יסמין פרידמן: אני לא חושבת שאני יכולה להתייחס כי אני חושבת שיש לי כל כך הרבה מה ללמוד ואני אטרח ואני אלמד את זה לעומק.

יסמין פרידמן: אני כל פעם מגלה דברים חדשים, אני באמת חסרת מילים.

מירב בן ארי: ואת עוד גרה פה, מה אנחנו נגיד?

יסמין פרידמן: ואני גרה פה ואני מבינה כמה אנחנו באמת לא יודעים וכמה חורה לי שכל הכעס יוצא עליכם.

יסמין פרידמן: אנחנו עוד נעבוד על זה.

מירב בן ארי: חבר הכנסת שיקלי, התייחסת.

מירב בן ארי: חברת הכנסת אורית סטרוק, את רוצה להתייחס?

אורית סטרוק: כן.

אורית סטרוק: מה שנאמר כאן על התמונה הגדולה, מה שאמר אמיר ואמר מאיר, זה הכול נכון, בסוף, כמו שאמרת, מירב, אנחנו בוועדה לבטחון הפנים צריכים כן לעשות את העבודה של בטחון הפנים, וכמו שאמרת כמה וכמה פעמים, ואמר את זה גם יואב סגלוביץ', סגן השר, צריך לעצור את הסוס הדוהר.

אורית סטרוק: זאת המשימה פה.

אורית סטרוק: זה לא אומר שלא צריך לעשות את כל הדברים האחרים, את כל המעטפת, אבל קודם כל לעצור את הסוס הדוהר.

אורית סטרוק: ואני אומרת שוב, אי אפשר לעצור את הסוס הדוהר אם לא נביא לדיונים האלה את השופטים.

אורית סטרוק: מירב, אי אפשר.

אורית סטרוק: בסוף הרגל המסיימת נמצאת אצלם.

אורית סטרוק: אני מאוד רוצה להבין מה קורה שם, האם זה ניתוק מהשטח, אם זה פחד, האם החקיקה לא מספיק טובה, אז בואו נתקן אותה, האם אין מספיק דרך להשיג ראיות, אז אולי צריכים יותר לתת צווים לחקירות סמויות.

אורית סטרוק: אני לא יודעת, אבל צריך להבין מה קורה שם ברגל המסיימת הזו ששמה לאל את המאמצים הכבירים ששמענו כאן שמושקעים.

אורית סטרוק: זה משהו שהוא מחויב, מירב.

אורית סטרוק: גם אם לוועדה הזו אין סמכות על בתי המשפט, אני חושבת שהיא כן יכולה לבקש מהשופטים, מהנציגים שלהם, לא יודעת, לבוא ולשמוע, לבוא ולהשמיע, לבוא ולנהל שיח על הדבר הזה, כי כאילו בתי המשפט חיים על איזה שהיא פלנטה אחרת.

אורית סטרוק: זו נקודה אחת.

אורית סטרוק: הנקודה השנייה שאני כן חושבת שאנחנו בוועדה הזו צריכים לשים עליה את הדגש זו הסוגיה של ההסדרה.

אורית סטרוק: בסוף החלטת הממשלה שהתקבלה על הסדרת שלושת היישובים היא לטעמי, אני אומרת את זה מהמקום שלי באופוזיציה, החלטה טובה, החלטה נכונה, היא התקבלה בפרמטרים הנכונים שמחייבים התכנסות פנימה של הפזורה כתנאי לזה שיהיה יישוב.

אורית סטרוק: צריך לראות איך מעודדים שזה יקרה.

אורית סטרוק: המטרה שלנו היא הרי לא שזה לא יקרה ואז נגיד: הא, אמרנו לכם?

אורית סטרוק: הנה, אי אפשר.

אורית סטרוק: זאת לא המטרה שלנו.

אורית סטרוק: המטרה שלנו בסוף שכן תהיה הסדרה ושהפזורה כן תיכנס פנימה וכן יהיה שם, בשבילם יישוב נורמלי ובשביל כל שטח מדינת ישראל שטח יתפנה.

אורית סטרוק: וצריך לראות איך עושים את זה.

אורית סטרוק: אני חושבת שזה גם משהו שצריך לדון עליו פה בוועדה הזאת.

אורית סטרוק: זהו, אלה שני הדברים שרציתי לומר וממש תודה רבה לכם, אנשי המשטרה, על ההשקעה האדירה שאם משקיעים, באמת עם ישראל חייב לכם המון וצריך לחזק אתכם.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: יניב, אתה רוצה להתייחס?

יניב שלמה: אמרתי מספיק, אני חושב.

מירב בן ארי: אתה אף פעם לא מדבר מספיק.

מירב בן ארי: מפקד מרחב נגב, בבקשה, לפני שנעבור לסיכום, אלא אם כן יש למישהו עוד משהו.

מירב בן ארי: אמיר, בבקשה.

אמיר אוחנה: אולי לפני נחשון.

אמיר אוחנה: נחשון הזכיר, אני גם אמרתי הרבה, אז אני לא אחזור, שאני זה שמיניתי אותו ואני רוצה לשתף פה במשהו, אם אתה מרשה לי.

נחשון נגלר: חופשי.

אמיר אוחנה: זה היה לא בלב קל, משום שנחשון הוא ללא ספק לוחם אדיר ועתיר זכויות ומפקד ומנהיג ויש לו, אם אני אצטרך למנות את זכויותיו, זה מפה ועד להודעה חדשה, אממה?

אמיר אוחנה: הוא לא מכיר משטרה כחולה, הוא לא היה מפקד תחנה של משטרה כחולה ובמרחב הזה, מרחב הנגב, שזה המרחב מכל המרחבים במשטרת ישראל כשר הגעתי אליו הכי הרבה פעמים, מכל המרחבים במשטרה, זו שאלה.

אמיר אוחנה: האמת ששני דברים שכנעו אותי, דבר ראשון זה השיחות שהיו לי גם עם נחשון וגם עם המפכ"ל, והדבר השני, אמרתי לעצמי, וסליחה שאני אומר את זה כאן, איזה בשורה גדולה הביאו אלה שכן מכירים משטרה כחולה והיו מפקדי מרחב, ואלה שכן היו מפקדי תחנות ואחר כך מפקדי מרחב?

אמיר אוחנה: אני חושב שבנגב זה אחד האתגרים הגדולים שיש לנו כמדינה ושיש לכם כמשטרה, אבל, וזה גם מסר שחשוב שייצא מפה, לא הכול על הכתפיים של משטרת ישראל.

אמיר אוחנה: אני בטוח שנחשון ואנשיו ואנשי המחוז כולם עושים, אני יודע את זה, אני מכיר אותם, הם עושים את המיטב, בלילות, בימים, בקור ובחום, כדי לשמור על שלומם וביטחונם של אזרחי ישראל וכדי להשיב את החוק והסדר, אבל ההירתמות חייבת להיות של כל גופי המדינה, הירתמות מערכתית.

אמיר אוחנה: מצדי אני מוכן גם להגיד את זה בשם האופוזיציה, קואליציה ואופוזיציה כאחד, כולם חייבים להירתם למאמץ הזה.

רות וסרמן לנדה: לגמרי, זה חייב להיות מעל.

מירב בן ארי: תודה רבה.

נחשון נגלר: אז קודם כל תודה על הדברים.

נחשון נגלר: אתה יודע מה, אני אתחיל מאיפה שאתה סיימת.

נחשון נגלר: אני בכלל לא הנושא פה לדיון, אבל הגעתי לתפקיד הזה מתפקיד של מפקד הימ"מ ובימ"מ לימדו אותי, וככה גם חינכתי את הלוחמים הצעירים, זה להילחם בשיניים על כל משימה ולהביא ניצחון וזה מה שאנחנו צריכים פה.

נחשון נגלר: ברור לכולנו, ואני חושב שאחרי שעשינו את היום הזה, שהוא היה מאוד מעניין ומגוון, שכפי שנאמר כאן צריך פה פתרון הוליסטי, זה לא רק משטרה, זה לא רק אכיפה, זה לא רק חוק, צריך פה הרבה הרבה גורמי ממשל שיכניסו יד ורגל לנגב וכל אחד בגזרתו גם יתרום למאמץ וגם יאכוף את מה שהוא צריך לאכוף כאן.

נחשון נגלר: לא יכול להיות שחברת חשמל לא פה, לא יכול להיות שרשויות המיסוי לא פה, לא יכול להיות שמשרד החינוך פה.

נחשון נגלר: אז יש פה הרבה לא יכול להיות, כולם צריכים להיות פה.

נחשון נגלר: כדי שכל זה יתאפשר וכדי שבאמת יהיה אפשר להשית כאן תשתיות משמעותיות המפתח הוא משטרה חזקה, למרות שהמשטרה פה היא לא העיקר.

נחשון נגלר: אבל כדי שכל הדברים האלה יוכלו לקרות צריך כאן משטרה שהיא מאוד מאוד חזקה.

נחשון נגלר: לא שמעתם אותי אומר מילה אחת על זה שחסרים לי שוטרים, או שחסרים לי אמצעים, לא אמרתי את זה לאורך כל הביקור, אבל אני אומר לכם שחסר.

נחשון נגלר: למה לא אמרתי את זה?

נחשון נגלר: כי לימדו אותי להיכנס מתחת לאלונקה ולהישאר מתחת לאלונקה עד שמישהו בא להחליף אותך, אז אנחנו עם הכתף מתחת לאלונקה, אבל אני אומר לכם שחסר.

נחשון נגלר: האוכלוסייה כאן גדלה והאוכלוסייה של המגזר הבדואי הכפילה את עצמה ולכן בהתאמה לכך ובהתאמה לחלקם ומה שהם תורמים לאחוזי הפשיעה אז צריך פה גם משטרה יותר גדולה ויותר חזקה עם סמכויות יותר רחבות ובסופו של דבר כשהעבריין יגיע שהוא יקבל גם את כתב האישום ויקבל את העונש.

נחשון נגלר: בסופו של דבר צריך לייצר כאן הרתעה אל מול העבריינים האלה והרתעה היא לא רק בסיכויי העבריין להיתפס אלא גם באיזה ענישה הוא יקבל בסוף ולזה יש גם איזה שהוא צד של מה עונש המינימום על החזקת אמל"ח וכדומה וגם לוודא שהפרקליטות ובתי המשפט עושים את החלק שלהם בתוך המשוואה.

נחשון נגלר: אבל אני מאוד מאוד מברך על המפגש הזה, אני חושב שיש כאן הרבה תובנות ואני חושב שמכאן צריך לצאת לדרך של לתבוע מכל אחד ממשרדי הממשלה ומכל אחד ממי שהוא הדרג המבצע, ואני פה חלק מהרשות המבצעת, לתבוע מכל אחד את חלקו, שיכניס יד ורגל לנגב.

נחשון נגלר: אגב, לא רק לנגב, גם לגליל, הפריפריות תמיד סובלות מזה שמתייחסים אליהן פחות, ולדאוג להכניס כאן משילות בכל דרך אפשרית ואנחנו כמשטרה צריכים להיות כאן כדי לאפשר לכם שהדבר הזה יקרה ואנחנו נמשיך להיות כאן ועם מה שיש לנו ומה שאין לנו אנחנו נעשה את הכי חזק שאפשר כדי לאפשר את כל המהלכים המשילותיים האלה.

נחשון נגלר: תודה רבה על הביקור.

מאיר יצחק הלוי: ליד כל תחנת משטרה שנבנית מיד לידה בית חינוך רב תכליתי.

מירב בן ארי: תודה, נחשון.

מירב בן ארי: זה נכון מה שאתה אומר, ואמרתי את זה בוועדה בדיון אחר, אז אם יהיה זמן אני אגיד לך משפט על זה, אבל אני רוצה קודם כל, לפני שאני מסכמת, להתחיל בתודות.

מירב בן ארי: אני רוצה להודות קודם כל לך, נחשון, מפקד מרחב נגב, וליניב, שאני ממליצה לכל חברי הכנסת באמת לעשות סיור, ללמוד, הוא באמת מאגר ידע בלתי נגמר.

מירב בן ארי: זו פעם שלישית שלי פה כבר במחוז.

מירב בן ארי: הידע של שניכם באמת מעשיר, הרבה פעמים הייתי צריכה לעצור אתכם כי באמת יש לכם כל כך הרבה מה לתת ולחברי הכנסת, תבינו, זה כל כך חשוב, כי הדבר הכי משמעותי בעיניי כחבר כנסת זה קודם כל ללמוד דברים לפני שאתה מתייחס אליהם.

מירב בן ארי: ללמוד, גם אם זה לא להגיע פיזית לשטח ולהכיר.

מירב בן ארי: כמובן תומר, מפקד מג"ב, גם הדברים שלך היו מאוד מאוד משמעותיים, וכמובן כל הצוות שליווה אותנו, משה לוי, קצין אח"מ דרום, ואמיר קליין, קצין אג"מ, תודה רבה לכל מי שהיה כאן ביחד איתנו.

מירב בן ארי: וכמובן לצוות הוועדה, לרבקה ולאה ועידו, היועץ המשפטי, וספיר המקליטה.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד כמה דברים קצרים, אני באמת מקצרת כי גם רציתי בעיקר לשמוע אתכם בדיון, זה לא דיון על המטרות של מירב, את דבריי אני אומרת ואני נמצאת פה הרבה ואני גם עוד אחזור לפה, מבחינתי זה האירוע, הדרום זה האירוע.

מירב בן ארי: ברור לי שגם בצפון יש אירועים מורכבים ויש לי קשר מצוין עם מפקד המחוז, אבל האירוע הגדול הוא הדרום, אחת, בגלל הגודל והמרחב, ושתיים, ההשפעה שלו על כל מדינת ישראל.

מירב בן ארי: זה מהביקור שהייתי פה לפני חודשיים ויחד איתי הגיע אזרח משוהם, אבי היה איתי כאן, שהמאבריק שלו משוהם נמצא פה בפזורה ובגלל עבודה מעולה מאוד של החבר'ה כאן הוא בא לקחת את המאבריק שלו, שזה אירוע נדיר.

מירב בן ארי: אגב, זה כלי שאפילו לא מוכנים לבטח אותו מרוב שידוע שהוא הולך ישירות לפזורה, מה שנקרא בקו ישיר.

מירב בן ארי: אז זה באמת משפיע על כל מדינת ישראל, ההתנהלות בנגב.

מירב בן ארי: וזה לא רק המשפחה שנוסעת מנתניה לאילת ופתאום נתקעת באיזה רכב שמעיף אותה לצד, זה באמת התנהלות יומיומית של גניבות ופשיעה וגניבת חשמל וגניבת מים, דברים שמאפיינים בעיקר את האזור הזה ואנחנו צריכים להילחם בהם.

מירב בן ארי: בסוף השבוע האחרון קראתי כתבה ומישהו שאני מאוד מעריכה אמר שאנחנו איבדנו את הנגב.

מירב בן ארי: אנחנו לא יכולים להיכנס לייאוש, זה לא התפקיד שלנו, אנחנו חברי כנסת, אנחנו נבחרי ציבור, אנחנו צריכים להביא בשורה.

מירב בן ארי: ברור לי שיש כאן נזק של שנים, זה שנים על גבי שנים של הזנחה, שהם יריבו, שהם ימכרו סמים, שהם יתעסקו עם האמל"ח שלהם ואנחנו נחיה בסבבה במרכז.

מירב בן ארי: אז זה לא עובד ככה, כל מה שהזנחנו מתפוצץ עלינו, מצפון ומדרום וממסה קריטית.

מירב בן ארי: אני יכולה להגיד, טוב, ויתרנו.

מירב בן ארי: לא, כל חברי הכנסת, גם אלה שיושבים פה, שתדעו, מי שנמצא כאן, אלה חברי כנסת שמאוד מאוד מגויסים ומאוד פעילים בוועדה, חשובה להם המדינה, חשובה להם המשילות, חשובה להם הריבונות, חשובה להם, בשביל זה הם נמצאים כאן והם הגיעו לסיור, למרות שאני בטוחה שכולם היו לפניי בנגב.

מירב בן ארי: בגלל החשיבות של האירוע הזה אנחנו נהיה כאן בוועדה בשיטת המקל והגזר.

מירב בן ארי: אותו מקל, אותו סוס דוהר, שגם אורית דיברה עליו, שחייבים לעצור באכיפה וגיבוי, גם אוחנה דיבר על הגיבוי לגורמי המקצוע.

מירב בן ארי: וכן, יש לי התנהלות מול בתי המשפט, יש לי בעיה טכנית שהם לא כפופים אליי, אבל יש לי ערוץ פתוח עם מנכ"ל משרד המשפטים, אני שם, גם קיבלתי מאוחנה הרבה.

אמיר אוחנה: הם גם לא כפופים אליו, אל תדאגי.

מירב בן ארי: נכון, אתה יודע למי הם כפופים, לבורא עולם, אבל לא משנה.

אורית סטרוק: לא, זה הפוך, בורא עולם כפוף להם.

מירב בן ארי: לא משנה, פתחתי עוד ערוץ שם מתוך הבנה – אגב, מי שבכלל בא ואמר לי זה הלוחם ביחידת מגן.

מירב בן ארי: לא אוחנה ולא נחשון, אותו לוחם ביחידת מגן כשבאתי לפה.

מירב בן ארי: זה יחידת העילית שלהם, באמת יחידה מדהימה, ששאלתי אותם בסוף, בדיוק כמו ששאלת, מה הכי מפריע לך?

מירב בן ארי: אז הוא אומר לי: תשמעי, מירב, אני יכול לקרוא לך מירב?

מירב בן ארי: אמרתי לו כן, הכי מפריע לי שבסוף הוא חוזר, אני עוצר והוא חוזר, אני עוצר והוא חוזר.

מירב בן ארי: זה מה שהוא אמר.

מירב בן ארי: אז נכון, אנחנו צריכים מערכת בית משפט חזקה יותר, פרקליטות חזקה יותר, למרות שאין ספק שיש פה פרקליטות שעובדת טוב, אבל אנחנו גם צריכים שיהיה לו לאן לחזור, שיהיה לו משהו לחזור אליו, שיהיה לו בית לחזור אליו, שיהיה לו תעסוקה, כלכלה, וגם פה, אני כבר אומרת לכם, אני מציעה מפגש שלנו, של כל מי שהיה בסיור, עם מאיר כהן, שהוא השר הממונה עכשיו להסדרה של הבדואים, שתבואו ותגידו את הדברים מתוך מה שראיתם גם.

מירב בן ארי: המטרה הכי חשובה בעיניי בסיור הזה, זה לא שזה יישאר כאן, בינינו, את הפורום הזה, שהוא פורום שגם ככה פעיל בוועדה, נלך אל השר הממונה ובואו ביחד איתו נגיד מה אנחנו חושבים גם מראיית המבט שלנו באירוע הזה.

מירב בן ארי: נכון, לגמרי אכיפה, לגמרי ענישה, לגמרי מה שנקרא מקל וגזר, אין סיבה שדין של כסייפה או תל שבע לא יהיה כמו דין של רעננה או תל אביב.

מירב בן ארי: אין סיבה שבן אדם שבונה פרגולה בתל אביב, יושבים עליו כל המשטרה, ופה הבן אדם בונה וילה ואי אפשר להספיק להגיע אליו.

אמיר אוחנה: יש לי הצעה.

אמיר אוחנה: בואי נבקש כוועדה פגישה עם נשיא בתי המשפט השלום או המחוזי.

מירב בן ארי: זה בתי המשפט, מרזל.

אמיר אוחנה: המשטרה נפגשת איתם על בסיס קבוע.

אמיר אוחנה: לא מנהל בתי המשפט.

מירב בן ארי: אתה מדבר על חיות?

אמיר אוחנה: לא, אני מדבר על נשיא בית המשפט פה, בדרום, נשיא בתי המשפט השלום, גביזון.

אמיר אוחנה: גם אותו אני מיניתי דרך אגב, כשהייתי שר משפטים.

מירב בן ארי: חשבתי שזה בורא עולם.

אמיר אוחנה: אבל בואו ניפגש איתו כוועדה, נציג בפניו את הדברים, אופוזיציה, קואליציה, כל הקשת.

מירב בן ארי: סגור.

מירב בן ארי: אני רשמתי לי כמה משימות.

אמיר אוחנה: אני חושב שלזה יהיה אפקט משמעותי.

אורית סטרוק: אולי לכיוון איזה תכניות שיקום לאסירים.

מירב בן ארי: כן, אגב, יש דיון על שיקום אסירים ביום שלישי בוועדה, אבל בעניין של אלימות בתוך המשפחה, שגם זה לצערי חזק פה מאוד.

מירב בן ארי: אנחנו כן נתכנס כוועדה, וזה נושא שלקחתי ואני כבר שם ואני צריכה את העזרה שלכם, זה הנושא של הפוליגמיה, זה מטריד אותי, הלאומנות שהתחילה פה במגזר הבדואי, אלה תופעות שאמר לי מפקד המחוז שהתפרצו ב'שומר חומות' ואם אנחנו לא נטפל עכשיו ונקטע את הראש הזה – מעבר לזה שמעניין אותי זכויות נשים וזה שנשים מגיעות לכאן ואם הן נעלמות לאף אחד בכלל אין מושג, אבל האירוע הזה שיש כאן ילדים דור ב' ודור ג' שמתחנכים על מה שנקרא ברכי התנועה הפלסטינית, זה כבר לא אסלאמית.

רות וסרמן לנדה: זה אותו דבר כמו בשכונת הרכבת בלוד וזה רק הולך ומחמיר.

מירב בן ארי: נכון.

מירב בן ארי: אבל ההבדל הוא שגם הפוליגמיה היא הרבה יותר משמעותית מבלוד, כי בלוד עוד איכשהו צריך את המדינה.

מירב בן ארי: עוד דבר משמעותי, לעניין התעסוקה.

מירב בן ארי: אני אטפל בזה מול השרה אורנה ברביבאי, היא איתנו, אנחנו צריכים לגייס אותה לאירוע, יש מרכזי הכשרה מקצועית, מקומות שאפשר לספק תעסוקה.

מירב בן ארי: לאותו בחור שמשתחרר, הוא משתחרר ועבר תהליך שיקום בכלא, אבל כשהוא חוזר הוא חוזר בחזרה לחמולה ולפשע.

מירב בן ארי: אז גם את האירוע הזה אנחנו ניקח.

מירב בן ארי: עוד אירוע שאנחנו כבר בפנים, מהפגישה הראשונה שלי עם מפקד המחוז, זה הגדלה של המכינות לאותם חבר'ה בני 18, מכינה איכותית שתביא אותם לא רק לצבא, גם למשטרה, גם לכיבוי אש, ליחידות שבהן הם יכולים להיות חלק מהמדינה.

מירב בן ארי: יש לנו כבר היום מכינה אחת כזאת פה, צריך לתגבר אותה, צריך להגדיל אותה, צריך להביא לשם כסף.

מירב בן ארי: אני יכולה להגיד לכם שעם מאיר כהן אנחנו כבר שם ויש לנו סיור פה במכינה כדי להבין מה צריך כדי לחזק את זה.

מירב בן ארי: אני מודה מאוד לחברי הכנסת שהגיעו.

מירב בן ארי: הייתי ארבע שנים בכנסת, כל סיור של יו"ר ועדה זה בדרך כלל היה מרגי ואני, כשהוא היה יו"ר ועדת חינוך, עאידה ואני, בוועדה למעמד האישה, תמיד זה היה חבר כנסת עם יו"ר ועדה, זה מאוד חשוב, זה משמעותי מאוד.

אמיר אוחנה: חוץ מפתיחת שנת לימודים.

מירב בן ארי: כן, בפתיחת שנת לימודים כולם אוהבים ללכת, להצטלם, אבל לבוא לפה בשיא האירוע של הדרום, לבוא לחזק אתכם, להגיד תודה, אנחנו לא מספיק אומרים לכם את זה, להגיד לכם תודה, להגיד לכם שאתם עושים עבודה מעולה ושאנחנו ככנסת ניתן לכם גיבוי.

מירב בן ארי: בוודאי שהוועדה הזאת מפקחת, אבל היא גם מגבה, היא מגבה את השוטרים בשטח, היא אומרת להם צאו קדימה, לכו, תעשו את העבודה הזאת כי אנחנו מאחוריכם, אמיתי, לא סתם.

מירב בן ארי: זו פעם שלישית שלי פה ואני עוד אחזור, אני אחזור כי יש לנו עוד דברים ואני רוצה להיכנס לכפרים ואני רוצה להבין את האירוע כדי לראות איך אנחנו באמת, אחת, מסייעים לשוטרים, אבל שתיים, גם נותנים איזה שהוא תהליך אמיתי.

מאיר יצחק הלוי: גם הרוח שלך תורמת.

מירב בן ארי: באמת האירוע זה אנחנו כאן, כולם ביחד, אז אני מודה לכולכם.

מירב בן ארי: חשוב לי לומר, במילה אחרונה, הוועדה תמשיך להתעסק בדרום, היא תמשיך להיות שם, בכל נושא שיעלה בוועדה אנחנו ניתן התייחסות לדרום, מאלימות בתוך המשפחה לפוליגמיה, לחינוך, לרווחה, אנחנו לוקחים מהדיון הזה כמה פגישות מעקב שנעשה, חברי הוועדה שהיו כאן יוזמנו לכל דיון, גם כמובן מי שלא חבר, כל חבר כנסת שהגיע לפה וכל דבר שנצטרך לסייע רק תגידו ותנו לנו את האפשרות לעזור לכם.

מירב בן ארי: אני מודה לכל המשתתפים ותודה רבה לכל אגף הלוגיסטיקה שליווה אותנו לאורך היום הזה.

מירב בן ארי: תודה רבה.