הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 24, פרוטוקול מספר 19, 2021-11-22 10:30

מיכל שיר סגמן: בוקר טוב, אני רוצה לפתוח את ישיבת הוועדה לזכויות הילד.

מיכל שיר סגמן: היום ה-22 לנובמבר, י"ח בכסלו התשפ"ב.

מיכל שיר סגמן: הנושא היום הוא - "זכויות ילדים יתומים".

מיכל שיר סגמן: אני אפתח ואומר, שגם בישיבה שקיימתי עוד לפני שקבענו את הדיון הזה, או בעקבות הדיון הזה, שוב, אנחנו רואים איך ילדים נופלים בין הכיסאות, ילדים באופן כללי - פעם מדובר על ילדים יתומים.

מיכל שיר סגמן: פעם על ילדים נפגעים מינית.

מיכל שיר סגמן: פעם על ילדים שצריכים ללכת לצהרון או זקוקים לסייעת, או כל נושא הגיל הרך, ומטפלות וגננות, ובכל פעם זה נראה שמדינת ישראל מחפשת פלסטרים, ואיך לסתום את החור שכרגע מישהו זועק עליו.

מיכל שיר סגמן: במקום להתייחס לילדי ישראל בצורה שהיא רצינית.

מיכל שיר סגמן: במקום לייצר גורם מתכלל.

מיכל שיר סגמן: במקום שיהיה מישהו שיידע להסתכל על ילדים ממעוף הציפור - הייתי מתחילה אפילו במסד נתונים בסיסי שבו נמצאים ילדי ישראל, שבו מדינת ישראל על כל משרדיה יכולים לראות מה קורה עם כל ילד וילד.

מיכל שיר סגמן: לצערי, זה עדיין לא קורה.

מיכל שיר סגמן: הוועדה הזו לא תנוח ולא תשקוט, עד שילדי ישראל יקבלו את המענה שהם ראויים לו.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה לפתוח בסקירה קצרה של המ.מ.מ.

מיכל שיר סגמן: בבקשה, מריה.

מיכל שיר סגמן: לאחר מכן, נעבור להדר קס, מעמותת "חמניות", שגם הכינה לנו מצגת.

מיכל שיר סגמן: בסדר גמור.

מיכל שיר סגמן: בבקשה, מריה.

מריה רבינוביץ': בוקר טוב, תודה רבה לך, גברתי היושבת-ראש, אני אציג בקצרה את הממצאים של המחקר שלנו שאנחנו ערכנו עוד בשנת 2019, לבקשת חבר הכנסת לשעבר יהודה גליק, וחבר כנסת לשעבר אלי אלאלוף.

מריה רבינוביץ': בעצם, במסמך הזה ניסינו לסקור את הנתונים על ילדים יתומים עד גיל 18, במדינת ישראל, ולהבין איזה סיוע ואיזה מענים הם מקבלים.

מריה רבינוביץ': מה שאנחנו מצאנו בעצם במחקר שלנו, שאין במדינת ישראל מאגר אחד מוסדר בו אנחנו יכולים לראות נתונים ומאפיינים של ילדים יתומים.

מריה רבינוביץ': אנחנו הלכנו על מאגרים זמינים של המסגרות שהמוסדות העיקריים בעצם מעניקים סיוע כספי והטבות נוספות לילדים אלה.

מריה רבינוביץ': שני גורמים עיקריים מעורבים בזה – המוסד לביטוח לאומי ומשרד הביטחון.

מריה רבינוביץ': כאן אתם יכולים לראות נתונים שהם עדכניים לשנת 2019, זה קצת יותר עדכני ממה שמופיע אצלנו במסמך.

מריה רבינוביץ': אנחנו יכולים לראות שבמוסד לביטוח לאומי, מוכרים בשנת 2019 כ-29,594 ילדים יתומים, ו-395 ילדים יתומים נוספים מקבלים קיצבה ממשרד הביטחון.

מריה רבינוביץ': אלה נתונים לשנת 2019, וצריך לתת על כך את הדעת, כי זה לפני מגפת הקורונה.

מריה רבינוביץ': במגפת הקורונה, אנחנו נמצאים כבר שנה שנייה, זה עוד אחת מהסיבות, לצערנו, של המוות, וצריך לבדוק באמת איך זה ישפיע גם על המצב של הילדים שהתייתמו.

מופיד מרעי: כשאתם אומרים ילדים של משרד הביטחון, עד איזה גילאים?

מופיד מרעי: והביטוח הלאומי?

מריה רבינוביץ': עד גיל 18.

מריה רבינוביץ': הנתונים העיקריים האלה הם עד גיל 18.

מריה רבינוביץ': סך הכול – כ-30,000 נתונים.

נירה לאמעי: במשרד הביטחון יש גם איזושהי זכאות עד גיל 21.

מריה רבינוביץ': נכון.

מריה רבינוביץ': אז יש כל מיני זכאויות.

מריה רבינוביץ': למשל, יש זכאויות שנמשכות עד גיל 24, ועד גיל 30.

מריה רבינוביץ': סך הכול יתומים, צעירים וילדים – הם כ-40,000, נכון ל-2019.

מריה רבינוביץ': יכול להיות שהמצב השתנה, צריך לבדוק.

מריה רבינוביץ': נתון נוסף שיש ברשותנו, זה נתון שבעצם חישבו אותו במשרד הרווחה וביטחון חברתי, יש תחום שנותן סיוע, תוכנית "סלע", שבמסגרתה ניתן סיוע לילדים ולמשפחות שהן נפגעי אלימות והמתה.

מריה רבינוביץ': שם בעצם חישבו נתונים על ילדים יתומים בשנים 2015, 2017, וראו ש-4,550 עד כ-4,750 ילדים בשנה - - - עד גיל 18.

מריה רבינוביץ': עכשיו, מה חסר לנו בנתונים האלה בעצם.

מריה רבינוביץ': אנחנו לא יודעים כמה ילדים שהתייתמו ולא מקבלים סיוע.

מריה רבינוביץ': כל אחד מהגופים האלה מסיבה כלשהי, בעצם, אנחנו לא יודעים כמה יש ילדים כאלה ומי, מה המאפיינים שלהם.

מופיד מרעי: הערכה יש?

מריה רבינוביץ': לא.

מריה רבינוביץ': הערכות צריך לחשב.

מריה רבינוביץ': זאת אומרת, עוד נתון זמין.

מריה רבינוביץ': יכול להיות שיש עוד כמה מאות.

מריה רבינוביץ': בשקף הזה אפשר בעצם לראות את הפילוח של הילדים שהתייתמו ומקבלים קיצבה או מהמוסד לביטוח לאומי או ממשרד הביטחון, לפי זכאות על-פי חוק לקצבה, ולפי סיבת ההתייתמות.

מריה רבינוביץ': כאן אנחנו יכולים לראות שרוב הילדים - 94% מהילדים שהתייתמו, מקבלים סיוע מהמוסד לביטוח לאומי שנקרא קצבת שאירים.

מריה רבינוביץ': הסיבה להתייתמות היא הינה ידועה, זאת אומרת – או מחלה, או תאונה, או התאבדות וכל סיבה אחרת, פרט לסיבות שמפורטות למטה, אם זו לא תאונת עבודה, התייתמות אנשי כוחות ביטחון, פעולות איבה ואלימות במשפחה, בהם מעט מאוד ילדים, עם 6%, נתונים ששם אנחנו יודעים מה הסיבה להתייתמות וכל השאר לא.

מיכל שיר סגמן: אלה נתונים שמעודכנים לאיזו שנה?

מריה רבינוביץ': ל-2019.

מיכל שיר סגמן: והוצאנו אותם מהלמ"ס?

מריה רבינוביץ': אלה נתונים לא מהלמ"ס.

מריה רבינוביץ': ללמ"ס אין גם מאגר נתונים על ילדים יתומים.

מריה רבינוביץ': צריך לחשב ולעשות הזמנה מיוחדת.

מיכל שיר סגמן: זה לא מפתיע אותי.

מיכל שיר סגמן: אגב, לא סופרים ילדים לא רק פה.

מיכל שיר סגמן: לא סופרים ילדים באופן כללי.

מריה רבינוביץ': זה נתונים של הגופים שהם בעצם מעורבים במתן טיפול היום וסיוע לילדים יתומים, שזה גם משרד הביטחון, משרד הרווחה.

יהודה גליק: רק לשאול.

יהודה גליק: 20% מהילדים היתומים בישראל הם באומנה?

מריה רבינוביץ': לא.

מריה רבינוביץ': מכלל ילדי אומנה כ-20% הם יתומים.

מיכל שיר סגמן: כלומר, חסרים פה בעצם נתוני הקורונה, כמו שאמרת, כי אנחנו יודעים שנפטרו לא מעט אנשים.

מיכל שיר סגמן: יש להם ילדים שביניהם גם קטינים, זו פעם אחת.

מיכל שיר סגמן: פעם שנייה, זה לא סופר את השנה האחרונה שאנחנו יודעים כ-100 נרצחים בחברה הערבית שגם להם יש ילדים, וגם זה לא ספור.

נירה לאמעי: או מי שלא מיצה זכויות.

נירה לאמעי: אנחנו לא יודעים כמה אנשים לא יודעים בכלל שיש להם זכויות, ואז הם לא רשומים בסטטיסטיקה של היתמות.

מיכל שיר סגמן: זה קל.

מיכל שיר סגמן: ככה המדינה חוסכת כסף.

מיכל שיר סגמן: ...

מופיד מרעי: אלה הבלתי מאותרים.

מריה רבינוביץ': לגבי ילדים שהתייתמו עקב אלימות במשפחה, או עבירות אלימות, אני מניחה שלמשרד הרווחה יש איזשהו הערכה, כי יש שם תחום שמטפל במשפחות האלה, במיצוי זכויות שלהם.

מריה רבינוביץ': פה, במרכז של השקף הזה, אנחנו יכולים לראות שבכלל האוכלוסייה שיעור של הילדים היתומים הוא כ-1% עד גיל 18.

מריה רבינוביץ': נתנו ככה כמה דוגמאות, כמה יש ילדים יתומים בכל אחד מהשירותים שאנחנו בדקנו.

מריה רבינוביץ': כפי שכבר אמרתי, 20% מילדי אומנה הם יתומים.

מריה רבינוביץ': 9% מילדי פנימיות הרווחה הם יתומים.

מריה רבינוביץ': יש עוד נתון שככה צריך לשים עליו לב, לתת עליו את הדעת, שבקרב ילדי עולים, בקרב מקבלי גמלה מהביטוח הלאומי, גמלה כלשהי, כ-18% הם ילדי עולים.

מריה רבינוביץ': וילדי עולים בכלל האוכלוסייה הם 9%, כלומר, יש פה שירות כפול, וזה נתון שצריך לקחת אותו לתשומת לב.

מריה רבינוביץ': עשינו כאן

מריה רבינוביץ': איזושהי דוגמה של סיוע כספי מטעמם של אותם שני גופים - המוסד לביטוח לאומי, משרד הביטחון.

מריה רבינוביץ': עשינו את ההדגמה הזאת על בסיס משפחה שזה אלמן, אלמנה, או ילד אחד שהתייתם.

מריה רבינוביץ': כאן אנחנו יכולים לראות סכומים של קצבת שאירים שהיא עומדת היום על 2,300 שקלים.

מריה רבינוביץ': הסכום של קיצבה לילד שהתייתם בגין אלימות במשפחה עומד על כ-4,700 שקלים.

מריה רבינוביץ': סכום קיצבה של תאונת עבודה, מחשבים לפי גמלת נכות מעבודה.

מריה רבינוביץ': ויש שני סכומים שהם שונים מאלה - נפגעי פעולות איבה ויתומי כוחות הביטחון.

מריה רבינוביץ': למיטב הבנתי, שני הסכומים האלה צריכים להיות דומים על-פי חוק, אבל זה הסכומים העדכניים באתרים של שני הגופים האלה, אני לא יודעת למה יש הבדל, ומה הסכום העדכני, אפשר לשאול פה אנשי מקצוע.

מריה רבינוביץ': אבל זו לא הנקודה.

מריה רבינוביץ': הנקודה שבעצם אנחנו רואים שהסיוע הכספי לילדים יתומים הוא ניתן היום בהתאם לסיבת ההתייתמות של גמלת עבודה, ויש שני תחומים נפגעי כוחות הביטחון.

מריה רבינוביץ': צריכים להיות דומים על-פי חוק, אני לא יודעת למה יש הבדל, זו לא הנקודה.

מריה רבינוביץ': בעצם אנחנו רואים שהסיוע הכספי בהתאם לסיבת ההתייתמות, ובהתאם למה שקבוע בחוקים הרלבנטיים שחוקקו לנושא ספציפי זה.

מריה רבינוביץ': אנחנו רואים שיש פערים בסיוע הזה, ורוב הילדים – ראינו קודם, 94% מהילדים הם נמצאים במסגרת של זכאים לקצבת שאירים.

מיכל שיר סגמן: מה שאנחנו רואים זה שני דברים.

מיכל שיר סגמן: קודם כול, ב-2,300 שקלים לחודש, אני לא כל כך יודעת מה אפשר לעשות...

זה רק לילד?

מיכל שיר סגמן: לא, לא.

מיכל שיר סגמן: זה לאימא.

מיכל שיר סגמן: הכסף לא מגיע ישירות לילד.

השאלה, נגיד שאין לי ילד, אז קצבת שאירים היא אותו דבר?

מריה רבינוביץ': זה אלמן, אלמנה פלוס ילד.

מיכל שיר סגמן: אם זה אלמן או אלמנה בלי ילדים - - -

מריה רבינוביץ': זה פחות.

כמה פחות.

זאת אומרת, מה הקיצבה לילד יתום?

זו השאלה.

קריאות: 730 שקלים.

מיכל שיר סגמן: דבר נוסף, חבר הכנסת אשר.

מיכל שיר סגמן: שימו לב שהתקצוב לאלימות במשפחה היא 4,000, זאת אומרת, היא פחות מחצי.

מיכל שיר סגמן: זה אומר שהמדינה אומרת תשמעו, יש מה שנקרא מכה משמיים.

מיכל שיר סגמן: אנשים חולים, חלילה, נפטרים.

מיכל שיר סגמן: אבל המדינה כאן אומרת תשמעו, אלימות במשפחה, או רצח בעקבות אלימות במשפחה זו לא אשמתי.

מיכל שיר סגמן: אני מסירה מכך אחריות, ועל זה אני לא צריכה לשלם.

מיכל שיר סגמן: להבדיל, אני מסתכלת על משרד הביטחון, המדינה, הרי מה באה ואומרת?

מיכל שיר סגמן: נפגעי פעולות איבה, חיילים, כל מה שקשור לזה, אני המדינה, אני שלחתי, זה קרה בגללי, לכן אני משלמת.

מיכל שיר סגמן: באלימות במשפחה – המדינה מסירה אחריות.

מיכל שיר סגמן: אומרת, חברים, אלימות במשפחה, רצח בגלל אלימות במשפחה, זה לא באשמתי.

מיכל שיר סגמן: אם המדינה תתחיל לקחת אחריות ותבין שאלימות במשפחה זה חינוך, זה תרבות, זה אכיפה, זה לתת את הדעת, זה ללוות את המשפחות, והייתה מבינה שהיא צריכה להתחיל לשלם הרבה כסף על קצבאות של אלימות במשפחה, אולי היינו רואים פחות אלימות במשפחה, זה היה מתחיל לעלות כסף אמיתי ולא רק בחיי אדם.

קטי קטרין שטרית: רוב הסיכויים גם שילד שחווה אלימות משפחתית גם זקוק לטיפול פסיכולוגי כזה ואחר ואין את זה.

מיכל שיר סגמן: קטי, נכון להיום, ילד שחווה אלימות במשפחה, אפילו לא יכול לתבוע את ההורה הנותר, הרוצח, בגין התעללות נפשית.

מיכל שיר סגמן: הוא לא קיים בשיח הזה בכלל.

מיכל שיר סגמן: הרוצח כמו עכשיו – אנחנו לרגע סוטים מהדיון הזה.

מיכל שיר סגמן: אבל הרצח שקרה של מיכל סלע, הרוצח נכנס למאסר על רצח, לא על פגיעה בקטין.

מיכל שיר סגמן: זאת אומרת, אין לו שני אישום פה, יש רק אישום אחד על רצח.

מיכל שיר סגמן: איפה האישום על כך שאותה ילדה חוותה זוועות בבית, והיא תגדל עם הצלקת?

מיכל שיר סגמן: יש פה התעללות בקטין.

מיכל שיר סגמן: הקטינים הילדים לא נמצאים לא פה, ולא בכלל.

מיכל שיר סגמן: אני לא סתם פתחתי עם דברי הפתיחה שלי.

מיכל שיר סגמן: ילדים במדינת ישראל לא קיימים.

מיכל שיר סגמן: אני מצטערת מאוד להגיד את זה.

מיכל שיר סגמן: צריך שינוי גישה לילדים באופן כללי.

מה הקיצבה שיש לילדים להורים גרושים, או לילד באומנה?

אני רוצה להשוות את זה ל-730 לילד.

באומנה, או מה הקיצבה לילד של הורים גרושים אם קיים דבר כזה.

יהודה גליק: בית המשפט קבע שהמינימום לילד, למשל, אבא לא משלם מזונות, המינימום הוא 1,250 שקלים.

ופה ילד יתום שההורים לא התגרשו אז זה 700, משהו פה לא הגיוני בכל הסיפור הזה.

הדס דיסין גליק: למעשה, הילד היתום הוא הסכום הכי קטן במדינת ישראל.

הדס דיסין גליק: אין ילד במדינת ישראל שיש לו סכום כזה.

הדס דיסין גליק: כולם יש להם מעל – 1,250, 2,000, 4,000.

הדס דיסין גליק: אין ילד כל כך עלוב כמו הילד היתום.

הדס דיסין גליק: ...

מיכל שיר סגמן: ובסוף גם אין שום תוכנית חיסכון.

מיכל שיר סגמן: זאת אומרת, לקחת איזשהו חלק שיילך לצורך העניין לחיסכון, ושהוא יוכל לפתוח אותו בגיל 21.

הדס דיסין גליק: גם חיסכון וגם ביום יום, אנחנו האלמנות והאלמנים הצעירים צריכים לגדל את הילדים האלה.

הדס דיסין גליק: עולה לנו כל חודש.

שלא נדבר כמה ילד מקבל באומנה.

מיכל שיר סגמן: בבקשה לפרוטוקול.

מיכל שיר סגמן: בכל פעם שמדברים גם שם.

מיכל שיר סגמן: שם מלא.

הדס דיסין גליק: אני מארגון "אמיצים".

הדס דיסין גליק: ארגון אלמנות, אלמנים ויתומים צעירים בישראל.

הדס דיסין גליק: יוזמת המחקר.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: מריה תמשיך.

מיכל שיר סגמן: יש לנו אחר כך עוד מצגת.

מריה רבינוביץ': חברת הכנסת שטרית, זה בדיוק מה שהעלית עכשיו, העניין של הטיפול הפסיכולוגי לילדים.

מריה רבינוביץ': כאן אנחנו יכולים לראות בשקופית הזאת, בסיוע ייעודי, סיוע נוסף, למעשה, הטבות נוספות לקיצבה שמשלמים שני הגופים.

מריה רבינוביץ': אנחנו יכולים לראות שהמוסד לביטוח לאומי, בנוסף לקצבה, הוא מעניק לילדים שמקבלים קצבת שאירים, ילדים שמקבלים קצבת תאונת עבודה בגין אלימות במשפחה, מענק לימודים לילדים בגילאי 6 עד 18.

מריה רבינוביץ': מענק חד-פעמי לבר מצווה, בת מצווה, ודמי מחייה לאחר 8 שנות לימוד לילד.

אפשר לפרוט את הכותרות האלה למספרים – מה, לכולם, לא לכולם, כמה?

הדס דיסין גליק: מענק לימודים מותנה בכסף.

מריה רבינוביץ': אני אשמח להוציא לך את זה בהמשך הדיון, ולתת לך את המספרים העדכניים.

מריה רבינוביץ': במסמך שלנו מופיעים מספרים שהם עדכניים ל-2019.

מריה רבינוביץ': בעצם, מבחינת הסיוע הייעודי של הילדים ממשרד הביטחון ונפגעי פעולות איבה, אפשר לראות ששוב פעם יש הבדלים, יש פערים וילדים שהם זכאים לטיפול פסיכולוגי לשיעורי עזר, לטיפולים רפואיים, הכשרה מקצועית, יש הכשרה ארוכה בעצם של הטבות שהם מקבלים.

קטי קטרין שטרית: המדינה לוקחת חסות עליהם, חד משמעית על הכול.

זה בסדר.

מריה רבינוביץ': נגיד שזה פערים בסיוע שאפשר לראות כאן.

מריה רבינוביץ': שקף אחרון.

מריה רבינוביץ': אני אעבור בקצרה על הסוגיות העיקריות שעולות מהמסך, וגם בעצם חלקם כבר עלו בדיון האחרון שהיה פה בוועדה הזאת בנושא הזה לפני שנה.

מריה רבינוביץ': אחת הסוגיות, העדר מדיניות סדורה ומאגר נתונים אחיד וזמין בכל מה שנוגע לילדים יתומים.

מריה רבינוביץ': אין איזשהו גוף אחד שמרכז את הפעילות בתחום.

מריה רבינוביץ': יש הרבה משרדים שמעורבים במתן סיוע לילדים האלה ואין איזשהו גוף שמאחד אותם.

מריה רבינוביץ': אנחנו לא מתיימרים להגיד שצריך, אבל זו החלטה מקצועית שצריכים לבחון אותה.

מריה רבינוביץ': בדיון האחרון כאן, אחת המסקנות של הדיון, אחת הבקשות למשרד הרווחה הייתה לבחון הקמת שולחן בין-משרדי בנוגע ליתומים שבראשותו יעמוד משרד הרווחה, אז ברור שהייתה החלטת ממשלה בדרך.

מריה רבינוביץ': מעניין לראות האם נערך כזה דיון.

מריה רבינוביץ': הסוגיה הנוספת, העברת מידע סדיר בין הגורמים.

מריה רבינוביץ': המידע לא זורם.

מריה רבינוביץ': למשל, אם הביטוח הלאומי מקבל מידע על ילד שהתייתם ולא עובר אוטומטית למשרד הרווחה, שוב פעם, הכול במוגבלות של החוק של השמירה על הפרט, אבל גם צריך לבדוק האם יש דרישה, וצורך במאמר מידע כזה.

מריה רבינוביץ': אני יודעת שהמידע עובר לפעמים אם מדובר בעבירות אלימות.

מריה רבינוביץ': המשרד לביטוח לאומי מכיר ומעביר את זה לרווחה.

מריה רבינוביץ': כמו שאמרנו, סוגי סיוע, היקפי סיוע ותוקף הסיוע תלויים בנסיבות ההתייתמות.

מריה רבינוביץ': איתור פעיל של ילדים יתומים על-ידי שירותי רווחה, היום אין דבר כזה.

מריה רבינוביץ': זאת אומרת, אם ילד או המשפחה שלו לא פונים לשירותים, אז סביר להניח שלא יקבלו ולא יידעו עליהם.

מריה רבינוביץ': כשכתבנו את המסמך, בעצם, במשרד הרווחה נאמר לנו שכן רואים חשיבות בעניין הזה, וכן מקימים תחום חדש לנושא זכויות, אז מעניין לדעת איך כל הסוגיה של ילדים יתומים באה לידי ביטוי במסגרת הקמת תחום זה.

מריה רבינוביץ': נקודה נוספת לגבי משרד החינוך שגם אותם הפעילות שלהם סקרנו במסמך שלנו.

מריה רבינוביץ': נאמר לנו אז ב-2018, 2019, שבמשרד מגבשים נוהל ליווי ארוך טווח של תלמידים במשבר חריף.

מריה רבינוביץ': אז כן מעניין לדעת כיצד הנושא גובש, וכיצד עניינם של היתומים בא לידי ביטוי.

יש איזושהי הגדרה בחוזר מנכ"ל במשרד החינוך?

יהודה גליק: יתום לא מוזכר, אפילו לא פעם אחת.

הדס דיסין גליק: עכשיו, בעקבות מה שעשינו פעם שעברה, אז יש עכשיו חוזר מנכ"ל חדש.

הדס דיסין גליק: ילדים יתומים יחד עם הרבה מאוד סוגים אחרים של ילדים במקרי אסון.

לא, כי חלק גדול מהמידע שהצטרכו עבור משרד הרווחה.

חלק גדול יכול להגיע גם מהחינוך.

קטי קטרין שטרית: אבל אין לך נתונים.

קטי קטרין שטרית: הבעיה היא נתונים.

קטי קטרין שטרית: כשאין נתונים – אין התייחסות.

מיכל שיר סגמן: בדיוק מה שאמרתי בפתיחת הדיון.

מיכל שיר סגמן: היום אנחנו מדברים על ילדים יתומים שבהם אנחנו רואים שמשרדי הממשלה לא מתקשרים ולא מעבירים מידע אחד לשני.

מיכל שיר סגמן: זה חוזר על עצמו בכל דיון שנוגע לילדי ישראל.

מיכל שיר סגמן: ילדי ישראל הם לא אישות בפני עצמה, והם לא קיימים במדינת ישראל.

מיכל שיר סגמן: ברגע שאין גוף מתכלל, ברגע שאין מערכת אחת שמתכללת, ברגע שמשרדי הממשלה לא מדברים אחד עם השני, וכל משרד דואג לטפל מהר בעצמו, וגם זה נורא תלוי איזה משרד, יש משרדים יותר יעילים, יש משרדים פחות יעילים - מה שנקרא, ילדי ישראל נתונים ליד המזל בלבד, שהקב"ה ישמור על כולנו ועליה בפרט.

מיכל שיר סגמן: כי הממשלה לדורותיה לא עושה את זה.

מיכל שיר סגמן: זה יחזור על עצמו, חבר הכנסת אשר.

מיכל שיר סגמן: צריך לקחת פה אחריות על ילדי ישראל, כי זה ימשיך.

מיכל שיר סגמן: תגיע לכאן לדיון מחר, אתה תראה שזה יעלה שוב.

מיכל שיר סגמן: להקים מסד נתונים בסטרט-אפ ניישן שכל כך מתגאה ביוצאי 8200 זה לא נראה לי קשה במיוחד, עניין של החלטה ורצון.

מיכל שיר סגמן: כנראה שאין רצון.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נעבור למצגת של הדר קס, מעמותת "חמניות".

מיכל שיר סגמן: בבקשה.

הדר קס: תודה רבה.

הדר קס: אני אגיד שכבוד גדול להיות פה, וכבוד גדול שמתקיים כזה דיון.

הדר קס: אנחנו מדברים כבר הרבה שנים על לייצר פולו-אפ המשך לדיון הקודם שהיינו בו.

הדר קס: חשוב לי להציג קודם כול מה אנחנו עושים ב"חמניות", רק כדי שתכירו, כי זה לא דבר היחיד שאנחנו עושים.

הדר קס: אז ממש בשורה.

הדר קס: מעניקים שירותים בקהילה לילדים ובני נוער, חמניות נעורים, חמניות לגיל הרך, צעירים ואלמנות, קהילת צעירים וקבוצות לאלמנים ואלמנות שילדיהם לא לוקחים חלק בפעילות שלנו.

הדר קס: עד היום מעל 650 ילדים, והשנה – 700 ילדים ובני נוער ב-25 סניפים גיאוגרפיים שלנו.

הדר קס: מעל 1,000 יתומים צעירים שאנחנו מסייעים להם.

הדר קס: מיצוי זכויות – קיימנו את המאגר הראשון בארץ לאלמנים ואלמנות, מלווים אותם בצורה פרטנית.

הדר קס: מיצינו מעל 20 מיליון שקלים ל-70 משפחות, לא רק על-ידי כספי מדינה, אלא על-ידי כספים נוספים פרטיים שיש להם, וקידום מדיניות ומודעות ציבורית.

הדר קס: עכשיו אנחנו נדבר על הסיבה שהתכנסנו פה.

הדר קס: אנחנו בעמותת "חמניות", השקנו אתמול את דוח היתמות הישראלי.

הדר קס: זה בעצם דוח שעבדנו עליו שנתיים יחד עם צוות של פרופסוריות ועובדות סוציאליות שמסתכל בעיניים על יתומי ישראל, ורואה את הפערים ואת הבעיות.

הדר קס: אני כן אגיד שהרבה ממנו התבסס על הדוח של המ.מ.מ.

הדר קס: אבל גם הרבה מאוד ממנו היה מידע חדש שלקח לנו הרבה מאוד זמן לאסוף.

הדר קס: אני אשמח לכל שאלה שתהיה על הדוח.

הדר קס: אגיד גם שאנחנו כמובן גם נשלח את הדוח לציבור הרחב, וכל מי שירצה לשאול שאלות יהיה מוזמן.

מיכל שיר סגמן: זה לא כולל את הקורונה, וזה לא כולל את השנה האחרונה, שרק בה אנחנו יודעים שבמגזר הערבי היו יותר מ-100 רציחות.

יהודה גליק: אגב, עוד 25 יתומים במירון.

קטי קטרין שטרית: לא הבנתי.

קטי קטרין שטרית: אנחנו מדברים על 600 יתומים מתוך 40,000?

הדר קס: אנחנו מדברים על 30,000.

הדר קס: אנחנו בחמניות מעניקים סיוע לכל הילדים היתומים שהם הינם נפגעי טרור, או צבא בעצם.

הדר קס: זאת אומרת, אנחנו מטפלים בפוטנציאל שלנו ב-30,000 ילדים ובני נוער יתומים.

הדר קס: בפועל, אנחנו טוענים שזה 35,000.

הדר קס: אני אשמח להסביר למה.

הדר קס: נתחיל משורה בעייתית ממרכז המחקר והמידע שכבר עלתה פה קודם בשל יחידות בנתונים, ומאחר שהיקף החפיפה בנתונים הינו ידוע, לא ניתן להצביע בשלב זה על המספר המדויק של יתומים בישראל.

הדר קס: דוח מרכז המחקר והמידע משנת 2019, עמוד 7 למתעניינים ולמתעניינות.

הדר קס: מה זה אומר?

הדר קס: שמדינת ישראל לא יודעת כמה ילדים יתומים יש.

הדר קס: למה זו בעיה?

הדר קס: גם כשמשרד הרווחה עכשיו בשלבי רצון להעניק סיוע, גם של משרד החינוך, יש מקום בשרות הפסיכולוגי החינוכי.

הדר קס: גם שרשות מקומית, כמו עיריית תל-אביב, לצורך העניין, שלוקחת מאוד ברצינות עניין היתומים, הם לא יודעים לעזור להם, כי אין להם נתונים על ילדים יתומים.

הדר קס: הכי חשוב יותר מזה שזה יגיע לרווחה, יותר מזה שזה יגיע לחינוך, שזה יגיע לרשויות המקומיות.

הדר קס: שאנחנו בחמניות מתחילים לעבוד עם רשות מקומית והם רוצים להפנות ילדים, אין להם דרך לעשות את זה.

הדר קס: זאת אומרת, אף אחד לא יודע מי ילד יתום ומי לא ילד יתום, וזה גם מביא את הילדים למצבים מאוד מורכבים בתוך מוסדות הלימוד.

הדר קס: רקע על יתומי ישראל.

הדר קס: אנחנו מדברים על 35 אלף ילדים ובני נוער.

הדר קס: כתוב שם 30 אלף, אני יודעת.

הדר קס: זה הסבר קצת ארוך למה זה 35 אלף, אבל ברמה העקרונית זה המספר שאנחנו קובעים.

הדר קס: חוץ מזה, 17 אלף אלמנים ואלמנות מדי שנה מתייתמים, הלכנו על מספר ממוצע 4,500 ילדים נוספים.

הדר קס: 35% מהיתומים בארץ הם יתומי החברה הערבית, כמעט כפול שתיים מגודלם באוכלוסייה.

הדר קס: ומה מדינת ישראל עושה בתגובה?

הדר קס: – כלום.

הדר קס: ואנחנו מדברים על זה שזה ילדים שהיתמות שלהם הרבה יותר מורכבת בהמון מקרים.

הדר קס: זה ילדים שהיתמות שלהם שקופה, חלקם נאלצים לעבור אחרי זה לסבא ולסבתא.

קטי קטרין שטרית: יתום זה יתום, מה זה משנה מאיפה הוא.

הדר קס: יתמות בחברה הערבית, לצערי הרב, אני אומרת.

קטי קטרין שטרית: ההיפך, שם יותר חמים ויותר נעים, ויותר משפחתי.

קטי קטרין שטרית: אני לא חושבת שהנתון שאת אומרת הוא מדויק.

קטי קטרין שטרית: אבל בסדר.

קטי קטרין שטרית: נמשיך.

הדר קס: מבחינה מחקרית זה יותר מורכב.

הדר קס: כי זה בעצם ילדים שהם באים על רקע קודם של עוני ובלי התמיכה המשפחתית הזו.

הדר קס: בתור עמותה שמטפלת גם בילדים מהחברה הערבית, לצערי, זה מה שאנחנו רואים הרבה פעמים.

מיכל שיר סגמן: גם לא לשכוח שהרבה מהם באים מתוך - - -

קטי קטרין שטרית: ההיפך.

קטי קטרין שטרית: דווקא המנטליות שלהם יותר חמה ואוהבת.

מיכל שיר סגמן: כן.

מיכל שיר סגמן: אבל נסיבות המוות הן קצת יותר שונות, חברת הכנסת שטרית, אנחנו יודעים מה קורה.

הדר קס: וגם הרבה מהם באים על רקע קודם של עוני לצורך העניין, וזה מייצר מורכבות יותר גדולה.

הדר קס: זה נתון ש-75% מהאלמנים בארץ הם נשים, אלמנות.

הדר קס: אנחנו מדברים על כל הגילאים.

הדר קס: מה שעשינו, זה בעצם לקחנו את הטבלה של הפיענוח.

הדס דיסין גליק: אין גם בנות 60?

מיכל שיר סגמן: סליחה, הדס, זה מאוד קשה.

הדר קס: אנחנו מדברים על פער הגילאים שעל-פי טבלה מס' 3, של נתוני המ.מ.מ.

הדר קס: שבעצם, מה שזה אומר, לקחנו את הטבלה מי מכל שנה מתייתם מ-2015, עד 2017.

הדר קס: זאת אומרת, שהם קיבלו קצבת שאירים.

הדר קס: כל עוד הילדים שלהם יילכו לקבל קצבת שאירים, זאת אומרת ילדים עד גיל 18, 75% מהנשים זה טבלת הקש על סמך טבלה מס' 3.

הדר קס: אני יודעת שיש להם ילדים עד גיל 18, על סמך זה התבססנו.

הדר קס: 30% - 50% מאלמנות ישראל מתחת לקו העוני, זה נתון שהגענו אליו בעקבות מחקר שפרסמנו מרכז אדווה.

הדר קס: עוני ויתמות, אנחנו מדברים על קשר דו-כיווני גם לאור גובה קצבת השאירים, וגם לאור זה שלצערנו אנחנו יודעים שמוות תופס יותר אנשים עניים בהרבה מאוד מקרים.

הדר קס: גובה קצבת השאירים, כתבתי, על כל ילד נוסף אנחנו מקבלים 700 שקלים – מ-700 שקלים אני לא יודעת איך חיים.

הדר קס: ואלמנה שנשללה לה הקצבה, אנחנו מדברים על 960 שקל עבור ילד אחד.

מיכל שיר סגמן: מה זה אלמנה שנשללה לה הקיצבה?

הדר קס: זאת אומרת, או שהיא נישאה מחדש, או שידועה בציבור.

מיכל שיר סגמן: שוב הילד לא במרכז.

מיכל שיר סגמן: זה הכסף שלו, והמדינה מפסיקה לה, כי היא התחתנה מחדש.

הדס דיסין גליק: יש קצבה של האלמנה, ויש קצבה של הילד היתום.

הדס דיסין גליק: הילד היתום ממשיך לקבל.

הדס דיסין גליק: אם האמא נישאת הילד ממשיך לקבל 960 שקלים, במקום 730.

הדר קס: מקבל 960 שקל, זה הסכום ממנו מצפים שילד יתום שאמא שלו התחתנה שוב יחיה – 960 שקלים.

הוסיפו לו 230 על מה שהיה לו כבר, שינוי דרמטי.

הדר קס: אני אשמח להקריא סיפור.

הדר קס: המצב הכלכלי שלנו כל כך קשה.

הדר קס: אבא של הילדים ואני התגרשנו כמה חודשים לפני שנרצח.

הדר קס: היו לנו חובות משותפים שהוא היה אחראי לשלם אותם.

הדר קס: פתאום אנחנו חיים עם חובות.

הדר קס: יש עלינו הוצאה לפועל.

הדר קס: לפני הרצח, כל הנושא של הפרנסה היה עליו.

הדר קס: הוא היה דואג לילדים, אבל עכשיו אני לבד לגמרי והכול עליי.

הדר קס: ההורים שלי מנסים לעזור לי במה שאפשר, אבל גם הם לא יכולים הרבה.

הדר קס: אני מתביישת להגיד שיש ימים שאפילו 10 שקלים לפיתות לילדים אין לי.

הדר קס: הבן הגדול שלי מרגיש את זה, הוא בן 12, ולפעמים הוא אומר כי הוא רוצה לצאת לעבוד כדי לעזור לי.

הדר קס: זה עוד יותר קשה לי.

הדר קס: הייתי רוצה לתת להם את הכול, את רמת החיים שהייתה להם, אבל פשוט אין לי מאיפה לתת להם.

הדר קס: כל היום אני חושבת על מה יהיה מחר.

הדר קס: איך נסתדר, מה נעשה.

הדר קס: כל הזמן הדאגות האלה.

הדר קס: שולחים מכתבים מהוצאה לפועל שמעקלים דברים, הכול יותר מדיי, לפעמים אני מתייאשת ממש.

שאלה.

יש לכם נתון שאומר כמה אחוז מהילדים הללו היתומים ביחס לאוכלוסייה הכללית, הרגילה של ילדים רגילים נושרים מהלימודים, ילדים בסיכון, כל הדברים האלה.

הדר קס: זו הייתה העבודה המרכזית של הדוח שלנו.

הדר קס: אני אגיד, זה היה בסוף להשיג את הנתון הזה, זה מה שלקח לנו את כמות הזמן הכי גדולה ומשמעותית.

כי המשמעות של זה, זה כמה המדינה משלמת עליהם אחר-כך, ממה שהיא חוסכת היום כביכול.

הדר קס: אתה צודק.

הדר קס: אני אגיד בדיוק את המספר, ואני אשמח להעביר לך את נייר העמדה, אתה תראה בדיוק את המספר.

הדר קס: משרד הרווחה למען יתומים – 67% לא מוכרים לרווחה.

הדר קס: 75% לא זכו לביקור על-ידי הרווחה, לאחר האובדן, אין נוהל טיפול בילדים ואלמנים במדינת ישראל כיום.

הדר קס: סיפורה של ש': לא היה שום דבר במשרד הרווחה.

הדר קס: אחרי כמה שנים גיליתי שיש מענק לילדים יתומים, צריך לגשת לרווחה ולפתוח תיק כדי לקבל אותו.

הדר קס: גיליתי את זה במקרה לגמרי, כשניגשתי לרווחה, העובדת הסוציאלית לא ידעה בכלל על המענק.

הדר קס: הבנתי מהקבוצה שאנשים אחרים כבר נתקלו בזה שאין לעובדות סוציאליות מידע על זה.

הדר קס: כמובן, שכבר שנים שאני מגישה ואפילו לא מקבלת את המענק.

הדר קס: סיפורה של ש', שבעלה התאבד שהותיר אחריו אותה וילדה בת שש.

הדר קס: משרד החינוך למען יתומים: זה אלמנים ואלמנות מדווחים.

הדר קס: 80% מהילדים היתומים לא קיבלו סיוע לימודי ו/או רגשי.

הדר קס: אין חוזר מנכ"ל להתמודדות עם יתמות.

הדר קס: במשרד החינוך אין תקציב ייעודי לסיוע ליתומים.

הדר קס: אין במשרד נתונים מרוכזים לתלמידים יתומים.

הדר קס: החוויה שלנו ממערכת החינוך לא טובה.

הדר קס: הבן שלי איבד את אבא שלו יום לפני ערב חג.

הדר קס: יכולנו לקום מהשבעה, ואף אחד לא היה יודע.

הדר קס: אני פניתי ושיתפתי את המחנכת והמנהלת וקיימתי פגישה ליום חזרה ללימודים.

הדר קס: היינו רוצים לפגוש גם את היועצת, אבל היא לא הגיעה.

הדר קס: בחודשים שאחר כך, כשהבן שלי חזר ללימודים, יצא כל מיני כעס שקשור לאבל.

הדר קס: הוא רב עם ילדים, התווכח עם הורים, המחנכת התקשרה לברר מה לילד שלי ולמה הוא מתנהג כך.

הדר קס: פשוט לא הבינו בכלל עם מה הוא מתמודד.

הדר קס: אפילו היועצת לא ראתה אותו, הוא פשוט נפל בין הכיסאות.

הדר קס: במערכת החינוך אתה נטוש, אין מדיניות סדורה.

הדר קס: אין מערכת שיודעת להתנהל באופן מסודר ולהנחות למשהו מסודר.

הדר קס: צריכות להיות הנחיות ברורות וליווי.

הדר קס: סיפורה של א', שבנה התייתם בגיל 11.

הדר קס: מאגר נתונים: כפי שכתבתנו, אין בישראל מדיניות סדורה ביחס לטיפול ולסיוע בכלל הילדים היתומים כמו גם מאגר נתונים מוסדר ומרוכז על ילדים יתומים – זה מתוך הדוח שלנו של המ.מ.מ.

הדר קס: השלכות היתמות – זה אולי אחד הדברים שלקח לנו הכי הרבה זמן לייצר.

הדר קס: עשינו את זה ביחד עם מכון מחקר ועם פרופסוריות לעבודת מחקר, ושתי עובדות סוציאליות שעבדו איתנו על הדוח.

הדר קס: אנחנו רואים פה נתונים קשים.

הדר קס: נתונים שאני אגיד שבתור מי שהתייתמה בגיל 14, היה לי קשה לקרוא אותם מאוד, מאוד.

הדר קס: מה שעשינו, זה שבעצם לקחנו מוסדות בוגרים, ובדקנו כמה אנשים יש שם שהתייתמו לפני גיל 18 והשווינו את זה לחלקם באוכלוסייה.

הדר קס: זאת אומרת, לצורך העניין, נערים בסיכון, לקחנו את נירים שהם עמותה.

הדר קס: אני אגיד שזה נעשה בשיתוף פעולה עם מחלקת המחקר של משרד הרווחה, עם חופש המידע, וחלק מזה זה מידע מעמותות פרטיות כי למשרד הרווחה לא היה את הנתונים האלה.

הדר קס: גם אני אגיד, כשביקשנו מהם, היו צריכים ללכת ולאסוף אותם, לא היה להם את הנתונים האלה כמובן.

הדר קס: פי 3 - מתמודדי נפש.

הדר קס: פי 4 - בחסות הנוער.

הדר קס: פי 5.5 - בפוסט טראומה.

הדר קס: פי 10 - בסיכון כללי.

הדר קס: פי 13- נוער נושר.

הדר קס: פי 14 - אלימות במשפחה.

הדר קס: פי 15 – הפרעות אכילה, פי 25 – בזנות.

הדר קס: זה הנתונים.

הדר קס: כמה זה עולה כל שנה למדינת ישראל – אנחנו מעריכים אחרי זה - - -

קטי קטרין שטרית: יש פה שכבת גיל?

הדר קס: לא.

הדר קס: שאלנו בעצם מי התייתם עד גיל 18.

הדר קס: השווינו את זה בעצם לזה שיתומים הם סך הכול אחוז אחד באוכלוסייה.

הנתונים יכולים להיות הרבה יותר גדולים גם כן.

הדס דיסין גליק: בפנימיות הרווחה יש רק 9% מהיתומים.

הדר קס: לא בדקנו עם פנימיות רווחה.

הדר קס: ילדים מפנימיות רווחה הם לא נוער בסיכון, אני מבקשת.

הדס דיסין גליק: ופנימיות משרד החינוך זה 3.6%, מריה נתנה לנו את הנתון.

הדר קס: זה מחקר שנעשה בחלק מהקבוצות, ממש על קבוצות של מאות.

הדר קס: לצורך העניין, חסות הנוער שזה הרווחה שלחו לנו את הנתונים.

הדר קס: ממש על מאות ילדים זה נבדק.

הדר קס: כמה זה עולה למדינת ישראל?

הדר קס: אנחנו מדברים שנטו העלות טיפול בילדים יתומים לאחר מכן, מדברת על 10 מיליארד שקלים.

הדר קס: ואנחנו, העלות שלנו, לצורך העניין, נתנו לעמותת חמניות לטפל בילדים, בכל הילדים במדינת ישראל, לא שאנחנו מאמינים שזה יקרה, או יכול לקרות ברגע זה, אבל באזור ה-150 מיליון.

הדר קס: זאת אומרת, אנחנו מדברים על חיסכון לצורך העניין רק חיסכון ישיר.

הדר קס: רק SROI מעל 9 מיליארד שקלים, רק חיסכון ישיר.

הדר קס: לא כמה ילדים האלה אחרי זה יביאו למדינה בהישגים המדהימים שיכולים להיות להם ולהן.

הדר קס: זה SROI בעצם.

הדר קס: הגענו לנוסחה שכל שקל יחסוך 66 שקלים בעתיד.

הדר קס: טיפול ביתומי ישראל – חיסכון של 9 מיליארד שקלים.

הדר קס: זהו.

הדר קס: חברים.

הדר קס: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה לעבור לדניאל טייב, ילדה מקסימה, שהחליטה לבוא ולספר לנו, ולחלוק איתנו.

מיכל שיר סגמן: אני רק אקריא ברשותכם, מאחר ודניאל מתחת לגיל 18.

מיכל שיר סגמן: אני אקריא לכם עבור הפרוטוקול.

מיכל שיר סגמן: חיסוי פרטים אישיים של דוברים בוועדה המיוחדת לזכויות הילד.

מיכל שיר סגמן: כידוע, ישיבת הוועדה מוקלטת ומשודרת.

מיכל שיר סגמן: הפרוטוקול, וגם שידור הישיבה יפורסמו באתר האינטרנט של הכנסת.

מיכל שיר סגמן: אני קובעת כי לפי סעיף 120 לתקנון, ככל שתהיה בקשה, או שיעלה הצורך, יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים שעליהם דובר בדיון, או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול, ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינם של קטינים, או ככל שהדבר נדרש לבקשת מי שהשתתף בישיבה כי מעבדת הפרוטוקול לעיון הציבור, עשויה לגרום לו או לה נזק או לזולתו.

מיכל שיר סגמן: בבקשה, דניאל.

דניאל טייב: קודם כל, נעים מאוד, כבוד גדול להיות איתכם פה.

דניאל טייב: מרגש.

דניאל טייב: אני דניאל טייב בת 15 מהרצליה.

דניאל טייב: כשהייתי בת 8, התייתמתי מאימא שלי.

דניאל טייב: כשהייתי בת שנה, אימא שלי חלתה בסרטן השד.

דניאל טייב: במשך 7 שנים היא התמודדה עם המחלה, באמת, בהכי גבורה שיש.

דניאל טייב: לא ראיתי נשים כאלה לוחמות בחיים שלי.

דניאל טייב: לצערי, חודש אחרי שהאח היחיד שלי נולד, אימא שלי נפטרה אחרי מלחמה ארוכה וקשה שגדלתי איתה, ופשוט נאבדתי שם.

דניאל טייב: אני אגיד לכם הכי אמיתי.

דניאל טייב: בכול גיל קשה לגדול בלי אימא, בלי אבא, או לחיות בלי ההורה.

דניאל טייב: אבל ללמוד לגדול מחדש, זה פשוט לקום למציאות אחרת.

דניאל טייב: זה פשוט פתאום להיות הילדה שאין לה אימא.

דניאל טייב: להיות המסכנה, שצריך לבוא ולפחד – אוי ואבוי, אמרתי אימא לידך, את בסדר?

דניאל טייב: אוי ואבוי, סליחה, אני נורא מצטערת, אני לא רציתי לפגוע בך.

דניאל טייב: נטו בגלל שהיא אמרה אימא, ולי אין.

דניאל טייב: לגדול, זה פשוט לאבד שם.

דניאל טייב: זה לחשוב לעצמי מה אני עשיתי רע.

דניאל טייב: למה דווקא אני אין לי אימא.

דניאל טייב: אני, מאז שאני קטנה, תמיד היה לי את הרצון ואת החלום להיות כמו כולם.

דניאל טייב: אני חושבת שהרבה יכולים להזדהות להיות הכי מושלמת, להיות הכי טובה – להיות בנורמה.

דניאל טייב: פתאום איבדתי את אימא שלי.

דניאל טייב: דווקא אני שהכי רוצה להיות כמו כולם, חוויתי את האובדן, ופתאום אני שונה.

דניאל טייב: אז הדרך שלי הייתה, לקחת את כל השנים האלה של לגדול בלי אובדן, ולהחביא אותם מאחורה של הראש.

דניאל טייב: עכשיו, הלוואי שהייתי יכולה לבוא ולהגיד לכם – היה לי את מי שיקשיב לי ויבין לי עד שהגעתי לחמניות.

דניאל טייב: אבל לא היה לי.

דניאל טייב: הכי הרבה שקיבלתי נגיד מבית-הספר, שהמורה והמנהלת באו לשבעה, שאלו אותי איך אני, ופה זה נגמר.

דניאל טייב: כמובן, אני אסירת תודה על זה שבכלל הם באו וחשבו והגיעו.

דניאל טייב: אבל בח'יית, כאילו ילדה בת 8.

דניאל טייב: אני לא יכולה רק – את אני מצטערת בשבילך.

דניאל טייב: הייתי צריכה את העזרה הזאת.

דניאל טייב: לא יכולתי להודות שאני צריכה אותה.

דניאל טייב: אבל הייתי צריכה שיבואו ושיציעו לי אותה, שהייתי צריכה אותה, כי נאבדתי שם, וכי הייתי לבד, וכי אף אחד לא הבין אותי.

דניאל טייב: וכי הרגשתי שאני יחידה בעולם, שאין לה הורה.

דניאל טייב: הרגשתי שאני צריכה להתמודד עם זה לבד, ושאף אחד לא מבין אותי.

דניאל טייב: ושאף אחד לא מכיר אותי, שאני לא דניאל, שאני הילדה בלי האימא.

דניאל טייב: שאני הילדה המסכנה שאימא שלי נפטרה, ושאימא שלה לא איתנו יותר, ושהיא כל הזמן סובלת וכל הזמן בוכה.

דניאל טייב: עכשיו, אני לא כך.

דניאל טייב: אני כעצמי אדם אופטימי מאוד.

דניאל טייב: לא רציתי שהתייחסו אליי כך.

דניאל טייב: לא רציתי להיות הילדה בלי האימא.

דניאל טייב: בבית-הספר לא היו מבינים למה אני נכשלת במבחנים.

דניאל טייב: למה אני כל הזמן רבה עם חברים.

דניאל טייב: כמו שממש הדר סיפרה.

דניאל טייב: אני חושבת שהרבה מאוד מילדים שהתייתמו יכולים לספר.

דניאל טייב: זה לחיות במציאות חדשה, וקשה להתרגל אליה.

דניאל טייב: לי היה אח קטן, תינוק, אבא שלי צריך לטפל בו מסביב לשעון.

דניאל טייב: ואני כבר ילדה בת 8, ניתן לך יותר את המקום שלך לטפל בעצמך, ואני אהיה עם הילד, התינוק בן חודש, כאילו הוא צריך את זה.

דניאל טייב: אבא שלי, אני חייבת להגיד ספציפית הוא אדם מדהים, הצליח לטפל בשנינו.

דניאל טייב: אבל עוד פעם, זה הורה אחד על שניים.

דניאל טייב: אחד מהם חדש.

דניאל טייב: אחת מהם שבורה על זה שהיא איבדה את אימא שלה, ולא מצאתי את עצמי עד שמצאתי את "חמניות".

דניאל טייב: אני חלק מעמותת "חמניות" כבר חמש שנים, אם אני לא טועה.

דניאל טייב: אני נמצאת בסניף הרצליה, אחד מ-25 סניפים לדעתי.

דניאל טייב: נורא חשוב לי להבהיר לכם מה חמניות בכלל.

דניאל טייב: במקום שהייתי של להיות לבד, ולא להבין, להרגיש שונה מכולם, פתאום הגעתי לחמניות.

דניאל טייב: זו קבוצה, וזה לשבת במעגל ולראות – אוקיי.

דניאל טייב: גם הוא איבד.

דניאל טייב: גם הוא איבד.

דניאל טייב: בסדר, אני לא לבד בזה.

דניאל טייב: עכשיו ברור, זה קשה.

דניאל טייב: זה כואב וזה לא נעים.

דניאל טייב: אבל יש לי עוד ילדים שעברו איתי את זה.

דניאל טייב: יש ילדים שיהיו איתי.

דניאל טייב: יש ילדים שאחר-כך באים לאזכרות, או לפיקניק – אנחנו עושים פיקניק כל המשפחה והחברים אחרי האזכרה.

דניאל טייב: לבוא, להיות ביחד.

דניאל טייב: הם באים לשם, ומדברים עם המשפחה, והם מחזקים אותי.

דניאל טייב: כי בסופו של עבר, מי יבין אותי יותר טוב אם לא הם.

מיכל שיר סגמן: איך הגעת לחמניות?

דניאל טייב: אבא שלי, נמצא בקבוצת פייסבוק – אלמנים אלמנות.

דניאל טייב: פרסמו שם מודעה – עמותת "חמניות".

דניאל טייב: אני כמובן התנגדתי.

דניאל טייב: בואו, מי רוצה לדבר על זה שאיבדתי את אימא שלי.

דניאל טייב: לא רוצה, לא איבדתי אותה, היא סתם בחו"ל.

דניאל טייב: אבל אמרתי לעצמי, רגע, זה אומר שיש עוד יתומים חוץ ממני.

דניאל טייב: זה אומר שאני לא לבד.

דניאל טייב: יכול להיות ששם לא הסתכלו עליי כמסכנה.

דניאל טייב: לא ירחמו עליי.

דניאל טייב: לא ישפטו אותי.

דניאל טייב: אני דניאל, יש לי עוד הרבה חיים אחרי.

דניאל טייב: יש לי עוד הרבה לאן להתקדם.

דניאל טייב: באיזשהו מקום, והדר, אני חייבת תודה ענקית על זה לכל החיים שלי.

דניאל טייב: "חמניות" הצילה אותי, כי מהמקום של הילדה המסכנה.

דניאל טייב: הילדה שלא רואים אותה, ולא מבינים אותה.

דניאל טייב: והילדה שכואב לה, ושמשקרת לכולם – אמא שלי בחו"ל, בגלל זה היא לא פה.

דניאל טייב: אימא שלי לא יכלה לבוא, היא לא יכולה לקחת אותי, היא בעבודה.

דניאל טייב: זו הילדה שבאה לפה ומדברת מולכם, ואומרת לכם, כן, אימא שלי נפטרה.

דניאל טייב: כן, זה כואב.

דניאל טייב: כן, זה קשה.

דניאל טייב: כן, הייתי מתה שיהיה לי אותה עכשיו איתי.

דניאל טייב: באמת, מה לא הייתי עושה כדי שיהיה לי אותה איתי כאן יושבת לידי.

דניאל טייב: אני רוצה להגיד לכם, שאם מישהו, כמו שהדר עשתה, היה בא ומציע את העזרה האת, ואומר לי – בואי, אני איתך, הכול טוב.

דניאל טייב: את לא לבד בזה.

דניאל טייב: את לא היחידה.

דניאל טייב: הכול יהיה בסדר, אני בטוחה שמההתחלה המצב שלי היה הרבה יותר קל מזה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה, דניאל.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה, את מסכימה.

מיכל שיר סגמן: באמת, את שובת לב.

מיכל שיר סגמן: אני בטוחה שאימא שלך כל כך גאה בך, באמת.

מיכל שיר סגמן: פשוט גאווה, וכל חיוך שלך הוא ניצחון.

מיכל שיר סגמן: כיתומה בעצמי משני הורים, אני יכולה להגיד.

מיכל שיר סגמן: באמת, כשהורה נפטר, האדמה נשמטת מתחת לרגליים, וצריך ללמוד ללכת מחדש.

מיכל שיר סגמן: גם עם תמיכה, וגם כשיש אנשים שמבינים, ותומכים ומלווים, התחושה היא כל כך קשה, שאני באמת מאחלת שאף ילד, ואף מבוגר בגיל צעיר, גם יש מבוגרים צעירים, גם בגיל 20, שזה מעל גיל 18, זה לא דבר הכי פשוט, לא יחווה את האובדן הכול כך גדול הזה.

מיכל שיר סגמן: וכשילדים צריכים להתמודד עם המציאות הזו של ללמוד ללכת לא פחות, ללמוד ללכת בעולם הזה מחדש, התפקיד שלנו הוא באמת להעניק להם את כל מה שאנחנו יכולים כדי שהם ייצאו מחוזקים, ויש דרך לצאת מחוזקים.

מיכל שיר סגמן: ויש דרך לצאת מבוגרים מחוזקים, ואופטימיים, ומאושרים.

מיכל שיר סגמן: ולחיות חיים מלאים וטובים.

מיכל שיר סגמן: זה תלוי בנו, ובהחלטות שהשולחן הזה פה יקבל ויפעל.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה דניאל, את מדהימה באמת.

מיכל שיר סגמן: חברי כנסת, יש משהו שתרצו להוסיף?

מיכל שיר סגמן: בבקשה, חברת הכנסת שטרית.

קטי קטרין שטרית: אני הבנתי שבשנת 2017, אני הבנתי שזו היוזמה של יהודה גליק, יוקם, והוקם צוות בין-משרדי לגיבוש תוכנית לאומית רב שנתית, לפחות לתחום האפוטרופסות, ולתמיכה והגנה על בגירים.

קטי קטרין שטרית: ובין ההמלצות המרכזיות של הצוות, זה היה שינוי המודל של האפוטרופוסים המקצועיים ומימון המדינה, ותוך הבחנה בין קטינים לבגירים, אז רוצה לשאול קודם כל את השאלה איפה זה עומד היום, כי אני לא שומעת שהתוכנית הזאת פועלת, או שיש מישהו שקיבל אחריות.

קטי קטרין שטרית: אני לא אחזור על מה שנאמר, בעיקר על ידך, גברתי היושבת-ראש, שהנושא הזה הוא ממש לא מטופל לחלוטין – אין אבא, אין אימא, אפרופו יתמות, באמת.

קטי קטרין שטרית: אני מבינה את המשמעות של אין אבא ואימא גם בנושא הזה.

קטי קטרין שטרית: זה אבסורד, זה מפוזר בכמות כל כך גדולה של משרדים – משרד העבודה והרווחה, והשירותים החברתיים.

קטי קטרין שטרית: המוסד לביטוח לאומי.

קטי קטרין שטרית: משרד הביטחון.

קטי קטרין שטרית: משרד החינוך.

קטי קטרין שטרית: משרד המשפטים.

קטי קטרין שטרית: משרד העלייה והקליטה.

קטי קטרין שטרית: כשאנחנו מסתכלים על כך הרבה משרדים, אז יש את הכול ואין כלום.

קטי קטרין שטרית: זאת אומרת, לחלוטין לא רואים פה, ויש בלגאן בכל הנושא הזה של היתמות.

קטי קטרין שטרית: אין שום סדר.

קטי קטרין שטרית: אני לא רואה פה שום במי הגורם שמטפל באל"ף, בי"ת.

קטי קטרין שטרית: המידע שחסר, עם כל הרצון הטוב להגיד, כל הכבוד למ.מ.מ.

קטי קטרין שטרית: שהביא את המחקר הזה.

קטי קטרין שטרית: לפחות הוא עשה לנו קצת סדר במה אין, לעומת במה יש.

קטי קטרין שטרית: אז אני רק למדה מזה, שאנחנו פשוט נמצאים באיזשהו אוקיינוס, מבלי שום אפשרות לנסות ולנווט את הנושא הזה.

קטי קטרין שטרית: אחריות – אני הבנתי שיש אחריות משותפת במשרד העבודה והרווחה למשרד המשפטים, אבל זה עוד יותר יוצר בלגאן בנושא האפוטרופסות ומעבר נתונים הרציף בין המשרדים.

קטי קטרין שטרית: בגדול, אני יכולה להגיד, שאני רוצה להיות מאוד אופטימית לגבי הדיון היום, אבל אני יוצאת עוד יותר מתוסכלת, שעודף משרדים ממשלתיים, עודף ביורוקרטיה וחוסר טיפול, שימו לב, איזה אבסורד.

קטי קטרין שטרית: ככל שיש יותר משרדים שמטפלים, כך אותם יתומים שמוכרים, זה לא שהם לא מוכרים, הם דיי מוכרים, הם פשוט נופלים בין הכיסאות.

קטי קטרין שטרית: ואם אני אלך למערכת שאני בקיאה בה פחות או יותר ועובדת איתה, מערכת החינוך, אז האבסורד הכי גדול – וראינו פה את הסיפור שהדר הביאה, של מצב שבו אין שום אינפורמציה שעוברת למערכת החינוך לגבי הילד.

קטי קטרין שטרית: חברים, אתם צריכים להבין את הסיטואציה.

קטי קטרין שטרית: דניאל, הצלחת להסביר קצת, ואני יודעת כמה זה קשה להסביר.

קטי קטרין שטרית: אבל אני לא יודעת אם את היית צריכה לשקר, ולהגיד – אימא נמצאת פה, ואימא נמצאת שם, זאת אומרת, שהמערכת בכלל לא ידעה שאת יתומה, שזה הדבר החמור ביותר.

מיכל שיר סגמן: אגב, גם הורים ומנהלים לא תמיד מגיעים ללוויה, או לשבעה.

קטי קטרין שטרית: אז את מבינה את זה – לך תביא את אימא עכשיו.

קטי קטרין שטרית: אתה לא חוזר בכלל לכיתה בלי שאימא מגיעה, או בלי אבא מגיע, ואף אחד אפילו לא יודע שבכלל אין דמות כזאת.

דניאל טייב: היו לי מורים שאמרו לי: אוקיי.

דניאל טייב: אני אתקשר לאימא שלך.

מיכל שיר סגמן: רגע.

מיכל שיר סגמן: אבל כשעברת בין החטיבה או מיסודי לתיכון, אני מניחה שבתיכון החדש, או בבית הספר החדש אף אחד לא ידע.

קטי קטרין שטרית: אנחנו מדברים על דבר בסיסי.

את בעצמך יזמת את זה.

מיכל שיר סגמן: היית צריכה ליזום את זה, זה לא משהו שקרה באופן אוטומטי.

קטי קטרין שטרית: אבל אי אפשר לצפות מדניאל או משאר הילדים האלה.

קטי קטרין שטרית: אי אפשר לצפות מילדים בכלל להגדיר מה מצבם, זה הרי אבסורד לבוא ולהגדיר בכלל איפה אני נמצא, ומי אני ומה אני.

קטי קטרין שטרית: אבל האבסורד הגדול ביותר, אתה יודע, אנחנו לא מדברים בכלל על טיפול.

קטי קטרין שטרית: עוד לא הגענו – טיפול זה כבר אופטימלי, זה כבר צד אופטימלי.

קטי קטרין שטרית: אנחנו מדברים על מידע, על ההכרה, ואחר-כך נתחיל לדבר.

קטי קטרין שטרית: אז אין לנו בכלל את הצעדים האלה, את הצעדים הראשוניים ביותר של כמות, מי מטפל, מה מטפל, אינפורמציה שעוברת.

קטי קטרין שטרית: הרי אם ילד רגיל מחטיבת הביניים מתפרע, הכול, המשטרה יודעת.

קטי קטרין שטרית: ההורים יודעים.

קטי קטרין שטרית: אבל אנחנו לא יודעים על ילד שהוא יתום, בוא נתחיל מזה.

קטי קטרין שטרית: יכול להיות שההתנהגות שלו, יכול להיות שההתייחסות נובעת בכלל מהמצב שלו, אבל הוא לא יודע שהוא צריך להסביר את זה.

קטי קטרין שטרית: אז באים להטיל את האחריות על הילד?

קטי קטרין שטרית: שהילד הזה שיהיה אחראי בעצם לעצמו, עם כל מה שהוא עובר - זה דבר שני.

קטי קטרין שטרית: נושא ההכללה, מיכל, הוא לא מגיע רק לתחום הזה של יתמות.

קטי קטרין שטרית: אנחנו מדברים על בריאות הנפש, שמחולקת גם היא לחמישה משרדים.

מיכל שיר סגמן: - - - שקוראים לו ילד בישראל, הוא לא קיים.

קטי קטרין שטרית: אז תנסי לקחת ממשרד הרווחה את הנושא הזה.

קטי קטרין שטרית: תגידו, תקשיבו, אולי הילד אם הוא יטופל במשרד החינוך, הוא יטופל טוב יותר.

קטי קטרין שטרית: אוי ואבוי איזו צעקה תקום.

קטי קטרין שטרית: אם תגידי לילד במשרד החינוך, משרד הרווחה יטפל בך, אותו דבר, כל אחד שומר לעצמו את הזכות להיות אחראי, את הסמכות.

קטי קטרין שטרית: אבל האחריות – אין אחריות.

הדס דיסין גליק: חוץ מילדים יתומים.

הדס דיסין גליק: ילדים יתומים יש.

קטי קטרין שטרית: אנחנו מדברים על הרבה מאוד שאין להם אבא.

קטי קטרין שטרית: בצער רב אני אומרת שאני לא יוצאת אופטימית.

קטי קטרין שטרית: אני מכירה אותך ברמה האישית, מיכל, ואני יודעת שאת לא אחת שמוותרת, ואת פועלת כלביאה בהרבה מאוד נושאים.

קטי קטרין שטרית: את מבינה, זה צריך להיות חריש, להתחיל את זה מלמטה, ולעלות למעלה למעלה.

קטי קטרין שטרית: בכלל, כל דבר שקשור לילדים, אותי, ברמה האישית מזעזע.

קטי קטרין שטרית: לצערי הרב, זה נשאר פה.

מיכל שיר סגמן: לא.

מיכל שיר סגמן: לא.

מיכל שיר סגמן: הילדים מוזנחים במדינת ישראל.

מיכל שיר סגמן: אני אגיד את זה עוד הפעם.

מיכל שיר סגמן: ואני רוצה לראות את הבן-אדם שיגיד לי שאני לא צודקת, כי הוא מזה ירים לי להנחתה, ואני מאוד אשמח לנהל את הדיון רק על זה.

מיכל שיר סגמן: הינה, אני מאשימה את משרדי הממשלה, ואת ממשלות ישראל לדורותיהם על אי טיפול בילדי ישראל.

מיכל שיר סגמן: עכשיו, אם יש מישהו שמתנגד למילים שאני אומרת – מוזמן לתקוף אותי על הנושא הזה, ומוזמן לעשות דיון.

מיכל שיר סגמן: אגב, אני מאוד אשמח תקשורתי, כדי שכלל הציבור יידע זאת.

קטי קטרין שטרית: עוד נקודה חשובה, והיא חשובה מאוד, שהיא מלווה אותנו כמדינה.

קטי קטרין שטרית: אני מאוד מעריכה את מה שאתם עושים בחמניות.

קטי קטרין שטרית: אני אומרת, תודה לאל שלפחות אתם קיימים.

קטי קטרין שטרית: אבל המדינה שמסירה אחריות ומעבירה כל דבר – אבל מילא, אתה יודע, יכול להיות מצב שבו יש קורונה כמו בשנתיים האחרונות, ואז אין תקציבים, ואז אין תרומות.

קטי קטרין שטרית: ואז אין זה, ואז נוצר מצב שילדים נוספים שמתווספים למערכת, לצערנו הרב, כל יום, כל יום, הם גם הופכים – אתה יודע עוד יותר אחורה, כי אין אף אחד שמטפל בהם.

הדר קס: לעמותת חמניות בפריפריה, אלפי ילדים ברשימות המתנה.

הדר קס: במרכז אנחנו מסודרים, אבל בפריפריה אלפי ילדים.

הדר קס: רשימות המתנה, ומה קורה בזמן הזה?

הדר קס: כלום.

קטי קטרין שטרית: שהמדינה אחר כך משלמת כפול ומכופל על הטיפול בהם כשהם מגיעים למה שפרסת אחר-כך.

מיכל שיר סגמן: תודה, חברת הכנסת שטרית.

מיכל שיר סגמן: אגב, באופן כללי, המדינה לא חושבת כך, לצערנו הרב, בהרבה מאוד נושאים, לא רק בנושאי ילדים.

מיכל שיר סגמן: אם המדינה הייתה עסק פרטי, הייתה פושטת רגל מזמן.

מיכל שיר סגמן: החישוב גם הכלכלי, מילא האנושי, הטיפולי, האכפתי.

מיכל שיר סגמן: באופן כללי, המדינה לא חושבת איך אני משקיע פה, כדי לחסוך אחר כך שם.

מיכל שיר סגמן: ברמה הכי קרה וכלכלית, המדינה לא עושה את החישובים האלה וחבל.

מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת יעקב אשר.

מיכל שיר סגמן: בבקשה.

תודה לך, גברתי היושבת-ראש, אני מודה לך על הדיון הזה.

הודיתי בזמנו, ומודה גם היום, חבר הכנסת לשעבר, גליק, שיזם את הדיון בקדנציה הקודמת.

הנושא עלה לשולחן, לצערי, לא היו התקדמויות משמעותיות בעניין הזה.

אני חושב שטוב שיהיה.

אנחנו צריכים להבין דבר אחד.

ילד יתום זאת הגדרה.

זאת אומרת, זו הגדרה נפשית, פיזיולוגית, הכול.

יש לזה גם יתרונות.

לפעמים יש ילדים שהתייתמו בגיל צעיר, ובגלל שהם היו צריכים לקחת אחריות על עצמם, הגיעו רחוק מאוד.

דווקא לקחו את העוצמות שלהם ובנו את עצמם, אבל לא כולם כאלה, אולי אפילו רובם לא.

הם היו מקבלים את החיזוק בהתחלה, חיזוק הנכון ואת ההגדרה הנכונה, הם לא יגיעו לזה, ולא רק שלא יגיעו לזה – הם יגיעו למקומות שאנחנו לא רוצים שאף אחד יגיע.

יש פה בעיה אחת שחייבת להיות הגדרה.

הרי אנחנו יודעים למשל בנושא של חינוך מיוחד, או בעזרה, משרד החינוך מלא בוועדות השמה כאלה ואחרות על כל נושא שהוא – תקשורת בתקשורת.

אם את שואלת אותי לאן אנחנו צריכים להגיע בסוף – איך?

נדבר עוד.

אני אומר לך עוד פעם, אם את תיקחי את זה כפרויקט שלך, אנחנו נלווה את זה עד הסוף הטוב של זה.

אבל ההגדרה צריכה להיות, שילד כזה, ברגע שהוא מוכרז כיתום, הוא חייב מנטור, או איזושהי עין שבוחנת אותו.

עין שגם מאבחנת אותו כגילאים שונים.

האח שלה שהיה קטן, הוא היה בן חודש.

אבל הסיפור משתנה לגמרי כשהוא בן 7, או שהוא בן 17, או בן 16.

חייב להיות ליווי לעניין הזה.

חייב להיות אבחון.

אני חושב שמשרד החינוך, יש לו פה תפקיד.

אגיע לעניין הזה.

אני רוצה להגיד עוד דבר, שלדעתי, חלק מהטיפול גם צריך להיות באבא, או באם.

זאת אומרת, הורה חזק, אז היתום הוא חזק.

אם האבא הוא מחוזק, אז הוא יודע לחזק את הילדים שלו.

ולכן, החשיבות הזאת מאוד גדולה.

אני מדבר בגדול, כי אני לא חושב שאוכל להיכנס לזה.

מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת אשר, זה כל כך נכון מה שאתה אומר.

מיכל שיר סגמן: אני קיבלתי פנייה לפני שבועיים.

מיכל שיר סגמן: משרד הבריאות לא נמצא איתנו בדיון וחבל.

מיכל שיר סגמן: אבל פנתה אליי אלמנה שבעלה נרצח, חברה הערבית, והיא אומרת לי, תשמעי, אני רוצה לרשום את הבן שלי, בן אחד יחיד, לרכיבה טיפולית.

מיכל שיר סגמן: הילד מסתגר בבית, הוא מראה חרדות.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה טיפול נפשי, אבל התור הוא תור כל כך ארוך שאין לי סיכוי.

מיכל שיר סגמן: היא ישר מתחילה לתרץ - אני בסדר.

מיכל שיר סגמן: אני לא צריכה.

מיכל שיר סגמן: אני אלך לטיפול, אני כבר אסתדר.

מיכל שיר סגמן: ככה במין רעדה כזאת שאני לא אקשור דבר בדבר, שזה לא יהיה גדול מדיי לטיפול.

צריכים לחכות בתור.

צריך לרוץ ולבדוק עם האימא האם הוא מקבל טיפולי תרפיה כאלה ואחרים - כן או לא.

נירה לאמעי: מיצוי זכויות – הרי הביטוח לאומי פוגש אותם בכל השלבים, הוא חייב לפגוש אותם.

נירה לאמעי: הכול מתחיל מהבטיח הלאומי.

נירה לאמעי: כמו שהוא פונה לזקן, הוא צריך לפנות ליתום.

לכן, אני אומר מעמד, שהמעד הזה מביא בסוף להגדרות.

יש הגדרות כאלה, והגדרות אחרות, כמו שבכל תחום.

אבל יש פה דברים שקשורים לחינוך.

יש דברים שקשורים לנושאים אחרים - כלכליים כאלה ואחרים.

מיצוי הזכויות והגדרה של בן-אדם, אין ספק שזה הדבר.

משם זה חייב להתחיל.

יכול להיות שצריך דווקא לרתום את הביטוח הלאומי לעניין הזה לא רק בשביל הכסף בסוף.

הביטוח הלאומי לבד הוא לא מספיק, נצטרך אחר כך לחבר עוד נושאים.

אני רוצה לשבח את הפעילות של "חמניות".

עצם זה שאתן לוקחות לתפקידים בתוך העמותה, גם את אלה שחוו את זה, זה הרבה יותר חזק.

אני לפחות מכיר עוד עמותה אחת שמטפלת בציבור החרדי "זה לזה", שעושים עבודת קודש, מאוד לא מאורגנת ברמה המדינתית, אלא אמון על הלב של האנשים.

מיכל שיר סגמן: הם נמצאים בזום.

מיכל שיר סגמן: אם נספיק נעלה אותם.

ואם לא, אפשר גם בישיבה הבאה.

אבל שוב, שם הרציונל שלהם הוא להתחיל עם האלמנות, עם האימהות בדרך כלל שהן יותר חלשות, מאשר גברים שנשארים לבד, וכמובן, עובר לילדים.

אני, כראש עיר בבני-ברק, וגם כחבר כנסת, מקפיד להגיע לאירועים שלהם, לבר-מצווה, ולאירועים בכל חג שעושים להן את השמחה.

יש שם המון דברים.

גם זכינו לעשות מועדון - צריך לראות את זה.

אני הקציתי להם בזמנו מקום בעירייה, מועדון שהאלמנות מגיעות בערב.

זה המועדון החברתי שלהן.

זה הגיבוי שלהן.

זה הקבוצות שלהן, וכל מה שזה נותן מסביב.

צריך גם לקחת בחשבון, גם במגזר הערבי, וגם במגזר החרדי, שיתמות במגזר כללי יכולה להיות שהאבא או האימא נשארים עוד שתיים או שלושה יתומים.

תחשבי מה קורה שנשארים עם שבעה יתומים, או שמונה יתומים בגילאים קטנים.

הדס דיסין גליק: במועדון יש אימא ל-15 ילדים.

הדס דיסין גליק: היא אומרת לנו - זה המקום היחיד שאני מרימה רגליים ולא עושה כלום.

הילד המתבגר הוא בטיפול אחר, והילד הקטן הוא בטיפול אחר.

הנושא הזה שמקבל הכרה במשרד החינוך לכל הטיפול, לא יכול להיות שמורות, או מנהלות או מנהלים בבתי-ספר לא מחויבים באופן רשמי.

ברגע שיש להם תלמיד או תלמידה שהתייתמה, בטח אם זה קרה בבית-הספר, הם צריכים ללוות את זה ממורה למורה.

כל שנה שמחליפים מורה, להגיד, תדעי, תתייעצי עם היועצת, תלמדי את התיק שלה.

זה חייב לבוא בצורה מלאה.

חונכות – זה המנטור.

יש פרויקטים של חונכות, הם קיימים לילדים שמתקשים.

לילדים בסיכון.

פה חייב להיות אוטומטית חונך, כי החונך בעצם או במקום האבא שעושה את השיעורים.

הדס דיסין גליק: אנחנו הקמנו השנה בנות שרות לאומי שנכנסות בסיוע השפ"ח של משרד החינוך.

הדס דיסין גליק: 16 בנות שרות לאומי נכנסות למשפחות.

גם ההתייחסות, אם זה ילד יתום שיש לו מוגבלות רפואית – זה סיפור אחר.

אם זה מכירים שילד יתום משני הורים, או שההורה נותר בחיים אינו מפרנס, או לא מתפקד, שגם זה סיפור בפני עצמו, שצריך לדעת לאן זה הולך.

דבר אחד אני רוצה לומר.

אפשר לעשות.

אם נתמיד בזה.

אם נבנה תוכנית ביחד עם משרדי הממשלה, ולא שיהיה מצב שמשרד אחד לא יגיע או כן יגיע, אני לא יודע מה התפקיד של משרד הבריאות, אני בטוח שיש לו פה תפקיד בתוך העניין הזה, במיוחד שחלק מהעניינים של בריאות הנפש קיים שם ויכול להיות שהוא צריך את העזרה הזאת.

המדינה, אני מצפה מפקידי האוצר, כמו שהם יודעים לשכנע אותנו תמיד למה טוב לעשות כך וכך, כי זה חוסך הרבה כסף, וזה יביא למדינה הרבה.

פה לא צריך להיות כלכלן כדי להבין.

ילד שמגיע לטיפול אחר כך של עובד סוציאלי או מגיע לפנימייה, או מגיע למעצר, או מגיע לברזלים, או נושר, בגלל שהוא לא קיבל את הטיפול שלו, עולה למדינה עשרות מונים ממה שיעלה להם תוכנית אחת נכונה שתטפל באופן רוחבי בכול.

תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה לחבר הכנסת יעקב אשר.

מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת לשעבר, יהודה גליק.

מיכל שיר סגמן: בבקשה.

יהודה גליק: בוקר טוב לך, מיכל, ותודה רבה, רבה על הדיון הזה.

יהודה גליק: אני זוכר שפעם ראשונה כשיזמתי דיון בכנסת ישראל אי פעם בנושא היתומים, בוועדת הרווחה.

יהודה גליק: אחר-כך פה פעם ראשונה אצל תמר זנדברג.

יהודה גליק: ואני שמח תמיד אלה שממשיכים את מה שהתחלנו.

יהודה גליק: ההשקה זה לא קונץ'.

יהודה גליק: אז יישר לך כוח, מיכל.

יהודה גליק: אתם יודעים, כשהוקמה המדינה, הגיעו הרבה מאוד עולים יתומים מחו"ל, והוקמו בתי יתומים.

יהודה גליק: בתי יתומים, בתים שכל מי שגדל בהם זה יתום.

יהודה גליק: האם היום יש בישראל בתי יתומים?

יהודה גליק: אין.

יהודה גליק: יש 12 אלף בתי יתומים בישראל.

יהודה גליק: כלומר, כל בית שבו נפטר ההורה, המנהלת של בית היתומים היא האימא.

יהודה גליק: וכמו שאמר נכון חבר הכנסת יעקב אשר.

יהודה גליק: אנחנו צריכים לתת דבר ראשון תמיכה להורה.

יהודה גליק: אנחנו פה בארגון "אמיצים", הארגון הראשון שהוקם במדינת ישראל, אלמנות, יתומים צעירים שבאמת אומר – ילד מוצלח, הוא יהיה שההורה שלו יהיה חזק.

יהודה גליק: כי המשפחה שלו היא זו שנפגעה, ולא הילד נפגע.

יהודה גליק: ולכן, לא צריך להתמקד בילד, אלא להתמקד במשפחה.

יהודה גליק: ולכן, הפגיעה היא במשפחה.

יהודה גליק: ומה שצריך לעשות – לא, אף גוף לא צריך להיכנס במקום הורה, אלא לחזק את אותו הורה שורד, וזה הדבר הכי משמעותי.

יהודה גליק: אמרת להדליק משואה, הצענו לך להציע חוק – יום הוקרה מדי שנה למשפחות היתומים, כי אותה מגדלת שמגדלת כל היום, כל יום נופל על כתפיה, ומדינת ישראל לא עושה כלום.

יהודה גליק: אגב, אני עושה עבודת מחקר באוניברסיטה על הטיפול באלמנות ויתומים.

יהודה גליק: כבר בחוקי המזרח הקדום, המנהיגים התגאו שהתפקיד שלהם הוא להגן על האלמנה והיתום.

יהודה גליק: ולא יכול להיות שבמדינת ישראל אין אף חקיקה בנושא אלמנות ויתומים.

יהודה גליק: ולכן, החובה שלנו, כמו שאמרה פה הדס, השגנו לראשונה מימון של מדינת ישראל כפיילוט – 16 תקנים לבנות שרות לאומי שנכנסות – כמו שיש פרויקט עם "והדרת", שנכנסים לסייע לקשישים.

יהודה גליק: צריך שייכנסו בנות שרות לאומי ולסייע בתוך הבית לילד, כי הילד לא צריך להיות מיוחד ויוצא דופן.

מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת גליק, מדברים על שרות לאומי.

מיכל שיר סגמן: עכשיו גם על כניסה כסייעות, כי אין מספיק סייעות.

מיכל שיר סגמן: אז אני אומרת, מדינת ישראל תראו מה קורה.

מיכל שיר סגמן: יש נכס – במקום שהמדינה תיקח אחריות על ילדי ישראל, ותגיד – חבר'ה, אנחנו משקיעים בילדים.

מיכל שיר סגמן: במקום להגיד, אה, רגע, יש כאן איזה נכס – בנות שרות לאומי, בואו ניקח אותן גם לזה.

יהודה גליק: אגב, זה פרויקט שמדינת ישראל לקחה על עצמה.

יהודה גליק: באמת, תודה לרשות לביטחון קהילתי במשרד לבטחון פנים, אגב, שהובילה אותה לפני זה אורלי לוי, לשעבר.

יהודה גליק: ופינסקי שהרים את זה.

יהודה גליק: אמר – פיילוט, אני עושה את זה.

יהודה גליק: הרעיון הוא שבהמשך המדינה והרשויות יעשו את הדבר הזה.

יהודה גליק: אני רוצה לומר.

יהודה גליק: יש גוף ממשלתי ש-ביי דה-פינישיין, בהגדרתו הוא אחראי על היתומים.

יהודה גליק: הגוף הזה קוראים לו – האפוטרופוס הכללי.

יהודה גליק: בכותרת שלו כתוב: לשמש אביהם של יתומים.

יהודה גליק: א-ממ-ה, כשאתה מגיע לשם, אין אף דלת שאף יתום יכול לדפוק שם.

יהודה גליק: אולי בדיון אחר בנושא צו הירושה, תראו עד כמה האפוטרופוס הכללי רק מהווה גורם מזיק לילדים האלה היתומים.

יהודה גליק: אז הנושא הזה הוא נושא חשוב.

יהודה גליק: צודק מאוד כל מה שאמר חבר הכנסת אשר.

יהודה גליק: לא יכול להיות שילד לא יהיה לו מעמד, שלא יהיה חוק מעמד משפחות היתומים, כשילד גדל במשפחת יתומים, שיהיה לו כתוב, שיהיה מעמד.

יהודה גליק: שיהיה לו קדימות בטיפול בסוסים, כמו שאמרת.

יהודה גליק: שיהיה לו קדימות בכל התוכנית.

יהודה גליק: אולי יש ילדים שההורה נפטר, ויש יחסי ציבור טובים.

יהודה גליק: כל ילד שהאבא נפטר בתאונת דרכים יש כותרת בעיתון.

יהודה גליק: אבל רוב הילדים שנפטרו מסרטן, שוכחים מיד אחרי זה.

יהודה גליק: אני אסיים בזה.

יהודה גליק: אנחנו בשבוע הזה מחלקים 3,000 חבילות אור, ל-3,000 ילדים יתומים.

יהודה גליק: אתמול נשלחו החבילות לאילת.

יהודה גליק: הבוקר לקריית שמונה.

יהודה גליק: הבאנו בשבילך, כי את רצית להביא לילד שביקשת להביא לו חבילה.

הדס דיסין גליק: אנחנו נוסיף.

הדס דיסין גליק: ו-3,000 ילדים יתומים שרשומים אצלנו, שנרשמו.

הדס דיסין גליק: אנחנו לא נותנים את זה לא בכוח.

הדס דיסין גליק: ואנחנו לא נותנים את זה ליד הדלת ובורחים.

הדס דיסין גליק: זה 3,000 ילדים שנרשמו.

הדס דיסין גליק: שההורה רשם את הילדים שלו.

הדס דיסין גליק: וזה 3,000 ילדים מתחת לגיל 14 שיש אצלנו ברשימות.

יהודה גליק: באמת, מדינת ישראל צריכה להיכנס לנושא הזה, לאחר ש-74 שנה לא לקחה את זה על עצמה.

יהודה גליק: כל הנושא של האלמנים והאלמנות לא נלקחו.

יהודה גליק: ולכן, הסיפור הזה של להרים, כמו שאמרת – להרים משואה ליום הוקרה לאותם ילדים שמגדלים.

יהודה גליק: כי ככל שההורה ירגיש שהוא חזק יותר – הילדים יהיו מוצלחים יותר.

יהודה גליק: הערה קטנה.

יהודה גליק: המסמך הזה הוא מסמך שנכתב על-ידי עמותת "חמניות", שבאמת עשתה עבודה, היא עשתה עבודה עם משרד הרווחה.

יהודה גליק: ולכן, משרד הרווחה בדק כמה מכורים יש.

יהודה גליק: לא בדקו כמה סטודנטים וכמה פיזיקאים יש, וכמה פרופסורים באוניברסיטה יש.

יהודה גליק: יצא מפה דבר שאתמול יצר כעס מאוד גדול כאילו אוכלוסיית היתומים היא אוכלוסיית קצה.

יהודה גליק: אוכלוסיית היתומים ב-95% זה דניאל, בחורה מושלמת ומצוינת.

יהודה גליק: אין ספק שצריך להיזהר מלשלוח הודעות באס-אם-אס – 25% סיכוי שיתום יהיה ילד מזונה - בואו תתרמו תרומה.

יהודה גליק: זה לא מכובד.

יהודה גליק: אני מבקש.

יהודה גליק: אלמנות התקשרו ובכו – מה זה הדבר הזה?

יהודה גליק: איך אתם עושים לנו את זה?

הדס דיסין גליק: יתרה, בישראל סיכוי של פי 25 להידרדר לזנות.

הדס דיסין גליק: מדינת ישראל משקיעה בילדים יתומים - - - נודה לתרומתך.

הדס דיסין גליק: על זה צריך לבקש סליחה.

מיכל שיר סגמן: מי הוציא את זה?

הדס דיסין גליק: "חמניות".

הדס דיסין גליק: אס-אם-אס של חמניות מאתמול בלילה.

הדס דיסין גליק: אתם צריכים לבקש סליחה מכל האלמנות והאלמנים הצעירים, וכל היתומים בישראל.

הדר קס: אני ממש מעדיפה לא להיכנס לדברים האלה.

הדר קס: בעיקר אני חושבת שבסוף כולנו במטרה אחת – לעשות למען.

הדס דיסין גליק: אנחנו לא פה בשביל לתרום כסף ל"אמיצים" על חשבון יתומים...

הדר קס: אני רק אגיד משהו אחד נורא חשוב לציין.

הדר קס: אני התייתמתי בעצמי בגיל 14, כמו שאנחנו יודעים.

הדר קס: לא אמרתי על עצמי דברים כאלה, ואני גם לא אומרת אותם על אחרים.

הדר קס: אנחנו מדברים פה על סיכויים, ואנחנו מדברים על מדינת ישראל שצריכה לעשות יותר למען יתומים ולמען אלמנות.

מיכל שיר סגמן: סליחה.

מיכל שיר סגמן: הדס.

מיכל שיר סגמן: האשמת פה רגע את הדר.

מיכל שיר סגמן: אני נותנת לך תגובה קצרה, וגם הדס לסיים.

הדר קס: חשוב לי להגיד, בלי קשר, או עם קשר לאס.

הדר קס: אם.

הדר קס: אס, בסוף העשייה אמורה להיעשות למען יתומי ישראל.

הדס דיסין גליק: לא להשחיר את פניהם.

הדס דיסין גליק: ..

הדר קס: אף אחד לא מנסה להשחיר פניו של אף אחד.

הדר קס: גם אני התייתמתי בעצמי בגיל 14.

הדר קס: אני לא אומרת על עצמי גם דברים כאלה.

הדס דיסין גליק: צריך מאוד להיזהר.

הדס דיסין גליק: מאוד להיזהר עם יתומים.

יהודה גליק: משפט אחרון.

יהודה גליק: לאור זאת, אני דוחה על הסף את המסקנות, את ההמלצות של המסמך הזה.

יהודה גליק: לא צריך שמשרד הרווחה יטפל בילדים היתומים.

יהודה גליק: ילדי היתומים לא צריכים שעובדת סוציאלית תיכנס ותגיד – רבותיי, יש פה כלים בכיור, בוא נוציא את הילדים לאומנה.

יהודה גליק: לא צריך שמשרד הרווחה יוביל את זה.

יהודה גליק: ולכן, 90% מהאלמנות לא רוצות שיבוא אליהן איש רווחה.

יהודה גליק: צריך לתת להן מעמד, והמעמד הזה צריך להיות מכובד.

יהודה גליק: להערכתי, זה צריך להיות במשרד מכובד כמו משרד המשפטים, או משרד אחר שהרווחה שותפה בזה.

יהודה גליק: אבל לא יכול להיות שמי שיוביל את זה, זה מי שמוביל את אותם מקרי רווחה.

יהודה גליק: משפחות האלמנות הן לא משפחות רווחה.

יהודה גליק: תודה.

הדס דיסין גליק: גם נגיד שמשרד המשפטים, מנכ"ל משרד המשפטים, לשעבר, שישבנו איתה, אמרה שהיא תשמח מאוד לעזור.

הדס דיסין גליק: גם סיגל יעקבי אמרה - היא תשמח לקחת על עצמה להיות יושב-ראש שולחן עגול שכזה.

הדס דיסין גליק: זה בידיים שלך.

הדס דיסין גליק: ממש נשמח.

הדס דיסין גליק: אני רוצה להגיד קודם כל תודה רבה, חברת הכנסת מיכל שיר סגמן, על הטוב ועל האהבה הרבה שיש לך לנושא הזה.

הדס דיסין גליק: אנחנו, ארגון "אמיצים", אנחנו מייצגים 12 אלף אלמנים ואלמנות צעירים.

הדס דיסין גליק: אנשים צעירים שנפל עליהם ביום בהיר אחד המכה הכי גדולה והטרגדיה הכי גדולה שנקראת – אלמנות, אלמנים ויתומים.

הדס דיסין גליק: מדובר באנשים שהיו בטוחים שהכול פתוח לפניהם, והכול הולך להיות מקסים, וברגע אחד אחריות של שניים הפכה להיות על כתפיים של בן אדם אחד שבור.

הדס דיסין גליק: אנחנו מייצגים הורים לילדים נורמטיביים, לא בסיכון.

הדס דיסין גליק: אנחנו גם מייצגים את הילדים בסיכון, יש אצלנו הכול בכול מכול.

הדס דיסין גליק: אבל יש לנו מועדונים להורים עם הילדים ביחד.

הדס דיסין גליק: ההורים מגיעים ביחד עם הילדים, הם מקבלים שם פינוק, מה שהם צריכים.

הדס דיסין גליק: מה הם צריכים?

הדס דיסין גליק: הורה שנופל עליו דבר כזה מה הוא צריך?

הדס דיסין גליק: הוא צריך זוג ידיים שיעזרו לו.

הדס דיסין גליק: הוא צריך מישהו שיבוא פשוט ויעזור לו עם הדברים.

הדס דיסין גליק: לא להתחיל עכשיו אבחונים.

הדס דיסין גליק: ולא להתחיל עכשיו טיפולים רגשיים.

הדס דיסין גליק: ילדים לא אוהבים לדבר עם הפסיכולוגית כל כך הרבה.

הדס דיסין גליק: הם רוצים לשחק.

הדס דיסין גליק: הם רוצים להיות עם ההורה שלהם.

הדס דיסין גליק: אנחנו מאפשרים להם במועדונים של "אמיצים" בדיוק את הדבר הזה – לבוא, להרים זוג רגליים ושהתפנקו עם ארוחה טובה, עם משחקים, עם פעילויות.

הדס דיסין גליק: הכול נעשה למען החוזק והחוסן של ההורה, כי ההורה כאן הוא זה שמחזיק את הילדים, אין אפס בכלל, מי מחזיק את הילדים.

הדס דיסין גליק: מי ייכנס לתוך הבית שלי.

הדס דיסין גליק: אני הייתי אלמנה צעירה בת 29, עם ארבעה ילדים קטנים, הגדול היה בן 7 והקטנה הייתה בת שבעה חודשים.

הדס דיסין גליק: אני רוצה שעובדת סוציאלית תבוא ותגיד לי מה לעשות עם הילדים שלי, ואיך לקחת אותם ומה יהיה איתם?

הדס דיסין גליק: אני רוצה עזה וסיוע.

הדס דיסין גליק: קודם כל, בנות שרות לאומי שייכנסו אליי הביתה ויעזרו לי.

הדס דיסין גליק: יעזרו לי עם הזמן שלהם.

הדס דיסין גליק: עם הזמן שלי.

הדס דיסין גליק: יפנו לי זמן לעשות עוד כמה שיחות.

הדס דיסין גליק: יפנו לי זמן לעשות עוד כמה דברים.

הדס דיסין גליק: אל"ף, בי"ת – אין.

הדס דיסין גליק: מדינת ישראל לא נותנת את זה היום.

הדס דיסין גליק: אני רוצה להגיד גם, לפני ארבע שנים מישהו בא ואמר לי, תקשיבי, את מתעסקת עם אלמנות ואלמנים צעירים?

הדס דיסין גליק: עם ילדים יתומים קטנים?

הדס דיסין גליק: את צריכה אגה חברתי.

הדס דיסין גליק: אמרתי מה זה אגה חברתי?

הדס דיסין גליק: אמרו לי, זה מאוד פשוט.

הדס דיסין גליק: את צריכה להוכיח שבעוד עשר שנים או עשרים שנה, הילדים האלה, והמשפחות האלה, יעלו למדינת ישראל 50 מיליארד שקל.

הדס דיסין גליק: את עכשיו רוצה רק 5 מיליון שקל, ואז את חוסכת למדינת ישראל את כל הכסף הזה וזהו.

הדס דיסין גליק: אמרתי, איך אני עושה את זה?

הדס דיסין גליק: אה, זה מאוד פשוט.

הדס דיסין גליק: את צריכה להוכיח כמה ילדים נמצאים בכלא.

הדס דיסין גליק: אמרתי, אתם נורמליים?

הדס דיסין גליק: אני מדברת על הילדים שלי.

הדס דיסין גליק: אני מדברת על הילדים של חברות שלי, האלמנים והאלמנות הצעירים.

הדס דיסין גליק: הילדים שלנו לא בכלא, הילדים שלנו גם לא יהיו בכלא – אין סיבה.

הדס דיסין גליק: מה זה הדבר הזה?

הדס דיסין גליק: אני לא אשחיר את פניהם של המשפחות שלי.

הדס דיסין גליק: ולכן, הלכתי וחיפשתי ומצאתי מחקרים אחרים – הפוכים, לא סיכונים אלא סיכויים.

הדס דיסין גליק: גיליתי שהילדים היתומים הם קצת כמו הילדים המחוננים.

הדס דיסין גליק: תקשיבי, מיכל, המחוננים.

הדס דיסין גליק: הילדים המחוננים, האם היינו אומרים במדינת ישראל שלא נשקיע בילדים המחוננים?

הדס דיסין גליק: ילדים יתומים בארצות הברית, הוכחו עד גיל 16, הם בודקים שם את הילדים היתומים, 26% מהמדענים המשפיעים בארצות הברית היו יתומים עד גיל 16.

הדס דיסין גליק: את יודעת מה זה, את יודעת מה זה מיכל.

הדס דיסין גליק: 26% מהמדענים המשפיעים.

הדס דיסין גליק: הילדים היתומים יש להם סיכוי מטורף, ואנחנו צריכים להשקיע בהם בגלל מי שהם.

הדס דיסין גליק: בגלל העובדה שהם יתומים ויש להם סיכוי מטורף.

הדס דיסין גליק: הם צריכים לקבל מענים ייחודיים.

הדס דיסין גליק: הם צריכים לקבל קהילה של משפחות שנפגשות ללא דרישה מוקדמת, ומנוהלת לא על-ידי נוער, אלא מנוהלת על-ידי מבוגרים.

הדס דיסין גליק: אנחנו רוצים להגיד דבר אחד מאוד חשוב.

הדס דיסין גליק: היהדות פורסת חסות על האלמנות והיתומים.

הדס דיסין גליק: איזה סוג חסות היא פורסת?

הדס דיסין גליק: היא פורסת על תחום המשפט, על התחום הכלכלי.

הדס דיסין גליק: על שגשוג, זה מה שהיהדות מצפה ואומרת על אלמנות ועל יתומים.

הדס דיסין גליק: מסתבר שיש כבר גוף ממשלתי כזה במדינת ישראל, שהוא אחראי על משפחות היתומים.

הדס דיסין גליק: רק צריך למתוח לו את האחריות – זה משרד המשפטים.

הדס דיסין גליק: זה האפוטרופוס הכללי.

הדס דיסין גליק: אנחנו צריכים שיהיה לא רק משפטי-כלכלי, אלא משפטי-כלכלי משגשג.

הדס דיסין גליק: אנחנו רוצים שתהיה מחלקה במשרד המשפטים לאלמנות, אלמנים צעירים עם ילדים יתומים.

הדס דיסין גליק: הם מחזיקים את הילדים.

הדס דיסין גליק: הם הבית.

הדס דיסין גליק: הם העולים שאנחנו מדברים עליו.

הדס דיסין גליק: תודה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: אני רק רוצה לציין שזה יהיה ברור - חס וחלילה, הוועדה הזאת לא יוצאת עם איזושהי אמירה שיש בעיה עם אלמנים, עם אלמנות, עם ההורים, עם הבתים של אותם הילדים היתומים.

מיכל שיר סגמן: חס וחלילה.

מיכל שיר סגמן: זאת לא הייתה הכוונה לא של אף אחד מהמשתתפים פה, ובוודאי לא של הוועדה עצמה.

לירון אשל: תודה על הדיון החשוב הזה.

לירון אשל: אנחנו יושבים פה יום אחר יום, וכל הזמן אנחנו אומרים לעצמנו, איזה אבסורד שבכלל צריכים לקיים דיון על דברים כל כך בסיסיים.

לירון אשל: שמעתי את דניאלה, היא גיבורה.

לירון אשל: היום בכל ועדה מצטטים, ובכל אירוע ובכל כנס מצטטים ציטוטים מיאנוש קורצ'ק.

לירון אשל: אבל אני רוצה לומר, יתומים יש בכל תקופה, בכל מגזר, בכל חברה, ואנחנו צריכים להתייחס אליהם כרגע, ולשים עליהם זרקור.

לירון אשל: עלו שאלות כן רווחה, לא רווחה.

לירון אשל: אני חושבת שבכלל, אנחנו חוזרים לשאלה מאוד בסיסית לשאול את הילד, מה הילד הזה צריך.

לירון אשל: כל אחד צריך משהו אחר.

לירון אשל: ויכול להיות שאחד צריך את הרווחה, ואחד את השלטון המקומי.

לירון אשל: ואחד זה באמת היועצת של בית-הספר.

לירון אשל: אבל שאין מסד נתונים, בלי שרואים את הילדים האלה שהם מתחת לרדאר, אף אחד בעצם לא יכול לתפור להם את אותה חליפת תמיכה וליווי סופר ייחודיים.

לירון אשל: אני אסכם במילה.

לירון אשל: אגיד כמו שאמרו פה.

לירון אשל: אחד הציוויים הכי חד משמעיים במקורות, זה באמת התמיכה ביתום ואלמנה.

לירון אשל: וזה לא רק עניין כלכלי, זה עניין רגשי.

לירון אשל: זה עניין שכל אחד מהחברה יש לו אחריות להיכנס מתחת לאלונקה ולהיות המשפחה.

לירון אשל: כולנו הופכים להיות המשפחה של אותו יתום ואלמנה.

לירון אשל: אני חושבת שזה המסר שצריך לצאת פה מהוועדה.

לירון אשל: ברמה היישומית.

לירון אשל: בכל אחד מהמשרדים – רפרנט, גורם מתכלל, שייקח תחת ידיו את פניית תוכניות הטיפול לילדים, לילדים שצריכים.

לירון אשל: שלא צריכים לבוא ולהגיד – אימא שלי נפטרה, אני צריך עזרה.

לירון אשל: אלא צריכים בעצם לגשת אליו, ובאמת, לתת לו את כל מה שהוא צריך, והוא יודע מה הוא צריך.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה לירון.

מיכל שיר סגמן: ממש בקצרה, בקי כהן קשת, הפורום "למאבק בעוני".

מיכל שיר סגמן: לאחר מכן, שלומי, מארגון אלמנות ויתומי צה"ל.

מיכל שיר סגמן: ממש חצי דקה, ואנחנו עוברים אל המוסד לביטוח לאומי.

מיכל שיר סגמן: אחריו – משרד הרווחה.

מיכל שיר סגמן: בקצרה.

מיכל שיר סגמן: תודה.

בקי קשת: אני אקצר בשתי משפטים.

בקי קשת: אנחנו יודעים שחיים בעוני.

בקי קשת: כתנאי מצטבר למצבים נוספים, וכמובן, יתמות לא רק נשוא הדיון הזה, אלא גם מאוד משמעותי.

בקי קשת: כמובן, הוא מכפיל מאוד משמעותי.

בקי קשת: שמענו פה כל מיני נתונים על השורה התחתונה לאן עלולים להגיע ילדים, ועל חוסר מיצוי זכויות.

בקי קשת: אנחנו יודעים שבעצם משפחות מוחלשות, כשבעצם מגיעים למצב כגון יתמות, המצב שם הרבה יותר חמור מאשר משפחות אחרות.

בקי קשת: ולכן אנחנו רואים אחריות עליונה של המדינה ככלל.

בקי קשת: הנושא הזה של רפרנט בכל משרד, נראה לנו מאוד נכון.

בקי קשת: גם הנושא של חקיקה, ובלבד שיהיה לה תקציבים ראויים.

בקי קשת: לומר, שהיועצת צריכה להיות אחראית כשאין ליועצת שעות, אלא מספר בודד למאות ילדים, ואמירה ריקה.

בקי קשת: כלומר, החשיבה צריכה להיות כזו שבאה עם משאבים כדי שזו תהיה אפשרות ממשית לקיים אותה.

בקי קשת: תודה.

בקי קשת: הדיון מאוד חשוב.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: ואחת הבעיות שאנחנו עכשיו חוזרים אליה, זה שילד הוא לא מערכת החינוך.

מיכל שיר סגמן: ילד – הוא חינוך.

מיכל שיר סגמן: הוא בריאות.

מיכל שיר סגמן: הוא רווחה.

מיכל שיר סגמן: הוא ביטחון פנים.

מיכל שיר סגמן: הוא משפטים.

מיכל שיר סגמן: ילד הוא מכלול, הוא מכלול שלם.

מיכל שיר סגמן: וכשילד עובר משהו, הוא לא רק מערכת חינוך, הוא גם מערכת החינוך.

מיכל שיר סגמן: ברגע שהמדינה לא מתייחסת לזה בצורה כזו גם ככה זה נראה רמת התוצאה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: בבקשה, שלומי נחומסון, ארגון אלמנות ויתומים ויתומי צה"ל.

מיכל שיר סגמן: בבקשה.

מיכל שיר סגמן: בבקשה, בקצרה, הדיון היום, מבלי לרגע להמעיט בחשיבותם של אלמנות ויתומי צה"ל בכלל, אבל זה כבר נושא לדיון נפרד ושונה.

מיכל שיר סגמן: במשפט.

שלומי נחומסון: תודה רבה על עצם קיום הדיון.

שלומי נחומסון: אני כן חייב להגיד, שיצא לי ללוות למעלה מ-1,000 יתומים צעירים עד היום ב-11 שנותיי בארגון, ואני עד למצבי קיצון.

שלומי נחומסון: זאת אומרת, יש לא מעט מצבי קצה באחוזים גדולים יותר מאשר באוכלוסייה.

שלומי נחומסון: חלילה לי מלהשחיר את אלמנות ויתומי צה"ל.

שלומי נחומסון: אבל ככל שהולכים אחורה בשנים, ורואים שבשנים מוקדמות היה פחות סיוע.

שלומי נחומסון: היום הסיוע עם משרד הביטחון יש שיתוף פעולה נהדר.

שלומי נחומסון: ואגף משפחות עבר כברת דרך ונותן סיוע הוליסטי ומקיף.

שלומי נחומסון: אבל ככל שהולכים אחורה, רואים יותר ויותר מתחים באוכלוסייה הזו של יתומים שחוו מצבי קיצון על כל הספקטרום שהדר הציגה.

מיכל שיר סגמן: סליחה שאתה אומר את זה על אלמנות ויתומי צה"ל.

מיכל שיר סגמן: האחים השכולים, בכללם גם קטינים רחוקים מאוד מלקבל איזשהו סיוע או תמיכה – זה יהיה כאן דיון מיוחד בוועדה הזו בנושא הזה.

שלומי נחומסון: אני מסכים.

שלומי נחומסון: אני חושב שצריך להיות שיח רב משרדי בנושא.

שלומי נחומסון: אבל צריך להיות גורם אחד שמתכלל.

שלומי נחומסון: אי-אפשר שיהיו כמה גורמים שמתכללים.

שלומי נחומסון: צריך להיות גורם אחד.

שלומי נחומסון: אני יכול להגיד שבמשרד הביטחון היום נכנסות עובדות סוציאליים לבתים של המשפחות השכולות.

שלומי נחומסון: ברגע שנוצר מערכת יחסים שמבוססת על אמון גם בן-אישי, אבל גם ביכולות של אותה עובדת סוציאלית באמת להניע איזשהו שינוי, אז הליווי הופך להיות אפקטיבי.

שלומי נחומסון: אני כן מציע שיהיה גורם אחד מתכלל, אבל שהשיח יהיה רב משרדי.

שלומי נחומסון: הנושא השלישי שאני מציע הוא בעצם פרספקטיבה, וזה היתומים הבוגרים.

שלומי נחומסון: אנחנו רואים היום על היתומים הבוגרים – יש לנו קהילה של יתומים בוגרים בארגון.

שלומי נחומסון: אנחנו רואים את ההשלכות העמוקות והחדות של החוויה הזו של האובדן בילדות על מי שהם היום בתור בוגרים, בתור אבות צעירים, אפילו בתור סבים וסבתות שלא חוו את המודל הזוגי הזה במהלך הילדות.

שלומי נחומסון: אפשר ללמוד הרבה מהפרספקטיבה הזו.

שלומי נחומסון: רק אתמול השיק שר הביטחון בני גנץ, ועדה ציבורית לבחינת המעמד ואופן הטיפול ביתומי צה"ל הבוגרים.

שלומי נחומסון: אני מציע, שוב, כפרספקטיבה, ללוות את העבודה של הועדה הזו, כדי לגזור אחורה מה אפשר לעשות ליתומים הצעירים של היום, שלא יגיעו לאותם מצבי סיכום שהציגו.

שלומי נחומסון: אני חייב להודות שהיה לי למידת עמיתים עם עמותת "חמניות" ועם הדר.

שלומי נחומסון: אני רוצה להודות לך על כל המאמצים שלך בתחום הזה.

הדר קס: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: אני שוב אומר, הצעד של שר הביטחון הוא צעד מאוד מבורך.

מיכל שיר סגמן: ועם זאת, יש אחים ואחיות שכולים שלא רק שמשרד הביטחון לא רואה אותם, לא מכיר בהם, לא מטפל בהם - הוא עוד מעז לחסוך על גבם כסף, כשהוא לא מספר להם, כי הם לא זכאים לקבל דואר.

מיכל שיר סגמן: אגב, אם מישהו תהה, הם לא זכאים לקבל דואר.

מיכל שיר סגמן: אז יש להם זכויות בחוק, אף אחד לא מספר להם, וכך הם חוסכים על גבם כסף.

מיכל שיר סגמן: אבל כמו שאמרתי, זה דיון אחר, זה יהיה עוד צעד מבורך.

מיכל שיר סגמן: שר הביטחון יכול לעשות בנושא הזה, במיוחד שמדובר על קטינים, ומדינה ששולחת את החיילים שלה למבצעים, ויש להם אחים קטנים בבית.

מיכל שיר סגמן: מדברים על אלמנות, מדברים על יתומים.

מיכל שיר סגמן: אף אחד לא מדבר על האחים שצריכים להחזיק על הכתפיים שלהם הרבה מאוד פעמים את ההורים.

מיכל שיר סגמן: ורק כשהם גדלים והופכים להיות בוגרים, מתחילים להבין שקרה להם איזשהו משהו.

מיכל שיר סגמן: כלומר, הנזק פה הוא נזק כפול מבחינת הטיפול הרגשי.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: בבקשה, מועצת התלמידים.

ליהיא ממן: דיברתם על כל הנושאים המרכזיים.

ליהיא ממן: אני כן עוד איזושהי נקודה.

ליהיא ממן: אם אמרנו שבבית הספר לא יודעים.

ליהיא ממן: הם לא יודעים שיש ילד יתום – אז אין גם את התמיכה דיברנו קודם על יועצות בבית הספר.

ליהיא ממן: יש בבית ספר יותר מיועצות.

ליהיא ממן: יש בבית הספר פסיכולוגים, אבל אנחנו לא מגיעים אליהם.

מיכל שיר סגמן: למה?

ליהיא ממן: כי לא מספרים לנו.

ליהיא ממן: אם התייתמתי בגיל 14.

ליהיא ממן: אם אני לא הייתי הולכת ליועצת בית הספר ושואלת מה אפשר לעשות – אם אימא שלי לא הייתה באה מתוך המערכת, אני לא הייתי יודעת שיש בבית-הספר פסיכולוג שאפשר לדבר איתו.

ליהיא ממן: פסיכולוג באופן פרטי יכול לעלות גם עשרות אלפי שקלים.

ליהיא ממן: אם המערכת בבית הספר לא תיתן את התמיכה הזאת – ניחא יועצות, גוף שמוסמך לטפל בזה בתוך בית הספר, אם לא נקבל את התמיכה, זה משהו שמאוד חבל.

ליהיא ממן: הבעת חוסר האונים כשאתה מדבר עם הורה, לפעמים הוא בא עם כל כך חוסר אונים, כי הוא לא יודע לטפל בזה.

ליהיא ממן: יועצות דיברנו, וכמובן, פסיכולוגים.

ליהיא ממן: אבל להכשיר את המורים המחנכים.

ליהיא ממן: להכשיר את הצוות החינוכי שלא יודע איך לטפל, לא יודע איך להתמודד עם הסיטואציה.

ליהיא ממן: לא יודע איך להגיב לך כשאתה מספר משהו כזה, זה רגעי משבר כל כך קשים שתלמיד חווה בבית ספר, כשבא מורה ולא יודע איך להגיב.

ליהיא ממן: אז המורה תחושת אונים, ואתה בתחושת חוסר אונים כשאין לך תמיכה בבית הספר, אז אתה מתפרק.

ליהיא ממן: ולא תמיד בבית, גם עד כמה שהתמיכה יכולה להיות רחבה בבית, לא תמיד גם בבית יודעים איך לטפל בסיטואציה, והתמיכה הזאת חייבת לבוא מכל הגופים.

ליהיא ממן: אני אגיד במשפט.

ליהיא ממן: אתמול בבית-הספר הביאו לנו להרצאה את זיו שילון.

ליהיא ממן: הוא סיפר את סיפור חייו, והמשפט שהכי תפס אותי בדברים שלו, שהכי התחברתי אליו מנקודת הסיפור שלי – כשאתה מגיע לאיזשהו שלב בחיים שלך שאתה יכול ליפול בנפילה קלה, והנפילה תמוטט אותך, והיא כול כך מזמינה לרדת אליה, אתה יכול גם לבחור לחיות את החיים שלך למרות הקושי.

ליהיא ממן: אם אתם, כל גופי הממשלה, מי שפה לעזור לנו.

ליהיא ממן: לא יעזור לנו לחיות למרות הקושי, אנחנו לא נצליח, כי הנפילה הזאת חדה מאוד.

ליהיא ממן: תודה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: פשוט צודקת בכל מילה.

מיכל שיר סגמן: העניין המצחיק זה שלפתור את נושא ההכשרות זה כל כך פשוט, זה לא רק להכשיר את המורים הקיימים.

מיכל שיר סגמן: פשוט להכניס את זה לתוכנית הלימודים.

מיכל שיר סגמן: כשאדם לומד להיות מורה או מורה, זה כול כך פשוט.

צריך ליידע אותם.

יש כאלה גם לא יודעים.

דניאל טייב: התשובות והיחס של המורים כלפי היתמות והאובדן היא על הפנים.

דניאל טייב: אני יכולה להגיד – סתם דיברתי עם איזו מורה, היה לנו נפגש סוף שנה.

דניאל טייב: סיפרתי לה שיש לי אח בן שלוש, זה היה כשהייתי בכיתה ו', לדעתי.

דניאל טייב: אז היא אמרה, אה, אז את עוזרת לאימא עם אח שלך הקטן.

דניאל טייב: ואז אמרתי לה – לא, אימא שלי נפטרה.

דניאל טייב: היא עצרה את כל הכיתה, הרימה אותי, לקחה אותי החוצה.

דניאל טייב: דיברה איתי – אני כל כך מצטערת שהעליתי את זה ומול כולם.

דניאל טייב: לא התכוונתי לפגוע בך.

דניאל טייב: ואני כאילו עומדת שם – לא פגעת בי.

דניאל טייב: נטו, שאלת אותי אם אני עוזרת לאימא שלי.

דניאל טייב: כאילו, לא יכולת לדעת.

מיכל שיר סגמן: זה בדיוק הבעיה שהיא לא יודעת.

לא יודעים.

מישהו לא מעביר את מרוץ השליחים הזה מאחד לשני.

מיכל שיר סגמן: אני שוב חוזרת, זה כל מה שנוגע לילדי ישראל.

מיכל שיר סגמן: היום אנחנו מדברים על יתמות.

מיכל שיר סגמן: זה חוזר על עצמו בכל הדיונים של כל ועדה בכל הנושאים.

מיכל שיר סגמן: אין שום קשר בין משרדי הממשלה.

מיכל שיר סגמן: אין גורם מתכלל, ופה הדברים נתקעים.

מיכל שיר סגמן: זה חוזר על עצמו בכל דיון.

הדס דיסין גליק: אני רק אוסיף שבתחילת השנה הזאת בגלל בנות השרות אנחנו בנינו תוכנית להכשרה של שפח"יות ופדגוגיות מיוחדת לילדים יתומים.

הדס דיסין גליק: פעם ראשונה במדינת ישראל, חמישה ימים שלמים של לימודים והכשרה בנושאים האלה בלבד, אבל איך להעצים, איך לחזק.

מיכל שיר סגמן: כשאנחנו מדברים על גורם מתכלל, אנחנו מדברים לא רק על לפתור בעיות, אלא גם על העצמה.

מיכל שיר סגמן: אנחנו מדינה שרוצה גם להתקדם.

מיכל שיר סגמן: אנחנו רוצים להעצים את הילדים.

מיכל שיר סגמן: כשמדברים על מערכת הוליסטית, מדברים על מערכת שמלווה את הילד מהיום שבו הוא נולד, ועד גיל 18 על כל גווניו והדברים שהוא זקוק להם גם לחיוב, גם ברמה החיובית.

מיכל שיר סגמן: מדינת ישראל נכון להיום לא יודעת לייצר את הדבר הזה.

מיכל שיר סגמן: שוב אני אומרת, היום, בעידן הטכנולוגי זה כל כך קל.

מיכל שיר סגמן: עוד מדינה שכול כך מתהדרת במילה – סטארט-אפ ניישן, רק שהמושג הזה לא מגיע לאזרח.

מיכל שיר סגמן: אגב, לא מגיע לאזרח בשום מובן, גם לא ביורוקרטי, גם לא שום דבר.

מיכל שיר סגמן: אז בפעם הבאה שמישהו אומר – סטארט-אפ ניישן, שיחשוב פעמיים, כי אני יכולה להודיע לכם שאנחנו לא סטארט-אפ ניישן.

מיכל שיר סגמן: זה איזשהו מושג כלכלי כלשהו שישנו את המושג.

מיכל שיר סגמן: ניישן, זה לא.

מיכל שיר סגמן: ניישן - אומר המדינה, זה אומר אזרחיה, וברגע שהמדינה ואזרחיה לא מקבלים מזה בנפיט, אז זה לא.

מיכל שיר סגמן: תקראו לזה שם כלכלי כלשהו של איזו שהיא קידמה של הייטק.

מיכל שיר סגמן: לאזרחים זה לא מגיע, ולכן, המושג הזה הוא שגוי באיך שבכלל קוראים לו.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה לעבור למוסד לביטוח לאומי, המוסד שרלבנטי מאוד לדיון הזה.

מיכל שיר סגמן: בבקשה.

ענת כהן: אני ממונה בכירה באגף לאזרח ותיק ושאירים במוסד לביטוח לאומי.

ענת כהן: אני אחזור על הנתון של כמה קיצבאות אנחנו משלמים.

ענת כהן: אנחנו משלמים ל-34,161 יתומים.

ענת כהן: אנחנו עורכים יזומים מדי שנה.

הדס דיסין גליק: מעל גיל 18.

מיכל שיר סגמן: מאוד קשה לאדם שנמצא בזום לשמוע כאן את השיח.

מיכל שיר סגמן: הנתון הזה, זה נתון שיש לכם של כול יתומי ישראל, עד גיל 21, זו פעם אחת.

מיכל שיר סגמן: אני צודקת?

ענת כהן: זה כל יתומי ישראל עד גיל 24.

ענת כהן: אנחנו משלמים גם לחיילים וחיילות עד גיל 24.

ענת כהן: למעשה, זה מגיל אפס עד גיל 24.

ענת כהן: לא כולל את יתומי משרד הביטחון ואיבה.

ענת כהן: מתוכם יש לנו 967 יתומים שהם יתומים משני הורים.

ענת כהן: אנחנו עשינו שיתופי פעולה עם משרד הרווחה.

ענת כהן: כמובן שעם משרד החינוך וצה"ל, אנחנו מקבלים מידע על לימודים, ומשלמים תוספת של דמי מחיה, ותוספת שמשתלמת מעל 8 שנות לימוד.

ענת כהן: יש לנו 7,984 יתומים שמקבלים דמי מחיה, זה התוספת.

ענת כהן: כמובן, אנחנו נשמח לשיתופי פעולה נוספים כדי להיטיב עם אלמנים, אלמנות ויתומים כמובן.

מה הקריטריון של דמי מחיה?

ענת כהן: דמי מחיה – יש תנאי של הכנסות של האלמן או האלמנה.

ענת כהן: המודד שלנו – 6,014 כפול 2.

ענת כהן: יש גם דמי מחייה יחסיים.

ענת כהן: התוספת היא 579 שקלים לכל ילד לחודש.

נירה לאמעי: זה במסגרת הבטחת הכנסה לא?

ענת כהן: לא.

ענת כהן: זה במסגרת דמי מחיה.

ענת כהן: הבטחת הכנסה, אנחנו משלמים לילדים שנקראו בעבר נטושים, וילדים ללא הורה.

ענת כהן: אנחנו מגיעים עד ל-2,059 שקלים לחודש.

נירה לאמעי: איך אתם יודעים שילד הפך להיות יתום, מאיפה זה מתחיל?

ענת כהן: פונים אלינו.

ענת כהן: בדרך כלל הילדים האלה פונים אלינו.

ענת כהן: קודם כל, הם מגיעים אלינו באמצעות הרווחה, משרד הפנים, אנחנו יודעים שהילדים נשארו יתומים, ואנחנו פונים אליהם ויוזמים.

מיכל שיר סגמן: דיברת על נתון 34,000 ילדים יתומים בישראל ללא נפגעי פעולות איבה וכוחות הביטחון.

מיכל שיר סגמן: אני עושה שיקוף.

מיכל שיר סגמן: כמה מתוך ה-34,000 ילדים, מקבלים או ממצים את זכויותיהם?

מיכל שיר סגמן: כלומר, האם יש איזושהי פנייה יזומה מהביטוח הלאומי שפונה אל אותו קטין, שפונה אל אותו יתום, כמו שעושים עם זקנים, בעלי זכאויות, עם נכים.

מיכל שיר סגמן: האם יש איזשהו משהו שאתם פועלים כדי לבדוק כמה מתוך ה-34,000 ממצים את הזכויות שלהם.

מיכל שיר סגמן: יודעים וממצים.

נירה לאמעי: האם יכול להיות שיש - - - שלא מקבלים?

נירה לאמעי: כלומר, אתם לא יוזמים פנייה ברגע שאתם מקבלים, אז זאת בדיוק השאלה.

נירה לאמעי: ילד הפך להיות יתום.

נירה לאמעי: יש לו שני הורים רשומים במשרד הפנים, אחד מהם נפטר.

נירה לאמעי: הביטוח הלאומי מקבל על זה התראה שאומרת – יש כאן ילד שהפך להיות יתום.

ענת כהן: כן.

ענת כהן: יש פה גם אלמן או אלמנה.

ענת כהן: אנחנו יוזמים לאלמן או לאלמנה, וכמובן, לתוספת עבור הילדים.

נירה לאמעי: אתם יוזמים פנייה?

ענת כהן: אנחנו שולחים טופס תביעה לכתובת האלמן או האלמנה.

הדס דיסין גליק: ויש 12 חודשים לתביעה.

הדס דיסין גליק: ואם תוך 12 חודשים לא תבעת.

הדס דיסין גליק: ואם אחרי 14 חודשים – תקבל רטרו-אקטיבי רק ל-12 חודשים אחורנית.

הדס דיסין גליק: זה מתחיל בזה.

השאלה שלנו קודם כול, האם המוסד לביטוח לאומי יודע להגיע לכולם, ולהגיד להם – יש לכם את הזכויות הללו?

הוא צריך לדעת את זה, בגלל שבאופן אוטומטי - - -

יהודה גליק: דמי מחיה לא.

הדס דיסין גליק: גם לא דמי מחיה, וגם לא קצבת שאירים.

הדס דיסין גליק: קצבת שאירים לא מגיע לכולם.

הדס דיסין גליק: בגלל זה צריך מעמד ליתומים, אגב.

הדס דיסין גליק: נדבר על זה אחר-כך.

נירה לאמעי: כלומר, אם הדואר חוזר, אתם לא שולחים שוב.

ענת כהן: אנחנו שולחים מדי שנה.

מיכל שיר סגמן: אני שאלתי שאלה.

מיכל שיר סגמן: כמה מתוך 34,000 - - -

ענת כהן: 34,000 זה אלה שאנחנו משלמים.

ענת כהן: כנראה שיש כאלה שאנחנו לא מגיעים אליהם.

ענת כהן: אבל מתוך כל היתומים שמגיעים, אנחנו 34,161 היום משלמים קצבאות.

נירה לאמעי: כלומר, יש הרבה יותר - - -

הדס דיסין גליק: מדינת ישראל לא יודעת.

הדס דיסין גליק: בגלל מה שאמרת מיכל - בגלל שאין מעמד והכרה במעמד היתומים והאלמנות הצעירים, אז מדינת ישראל לא באמת יודעת כמה יש לה.

הדס דיסין גליק: היא לא יכולה לדעת.

הדס דיסין גליק: למשל, אני אתן לך דוגמה – ילדים יתומים - - -

מיכל שיר סגמן: לא.

מיכל שיר סגמן: אבל אם הביטוח הלאומי מקושר למשרד הפנים, והם יודעים שיש הורה שנפטר, אז יש להם רישום מדויק.

הדס דיסין גליק: בוא נספר סיפור אמיתי של אלמנה שהייתה נשואה למישהו שלא היה תושב הארץ והוא נפטר.

הדס דיסין גליק: הילדים לא זכאים.

הדס דיסין גליק: היא לא זכאית.

הדס דיסין גליק: ומדינת ישראל לא יודעת שהם קיימים, והם לא מקבלים שקל.

הדס דיסין גליק: יש כמה מאות כאלה.

מיכל שיר סגמן: זה מקרה פרטני.

מיכל שיר סגמן: הייתה רשומה כנשואה, לא הייתה רשומה כנשואה.

אנחנו מאבדים את הדיוק.

יש הרבה שנופלים בין הכיסאות.

אנחנו עוד לפני בין הכיסאות, אנחנו בוחנים את הכיסאות עצמם, עוד אין כיסאות זו בעיה.

כי קודם כול הבעיה.

אנחנו רוצים לדעת איך באמת המדינה יודעת מתי היא מקבלת את האירוע לטיפולה.

כי אם נרצה להעמיס על זה דברים, ולהוסיף על זה דברים, ולתת את המעמד והכול, אנחנו צריכים להתבסס על המערכות הקיימות.

היום המערכות מטפלות בזה, כל אחד בתחום שלו.

אין סינכרון וכו'.

לא כדאי כרגע להיכנס לבעיות של תושב חו"ל והכול, צריך להגיע אליהם, נגיע לזה.

אבל קודם כל בואו נטפל בבייסיק, זה יותר חשוב.

הדס דיסין גליק: אלמנה או אלמן צריכים להגיש תביעה.

מיכל שיר סגמן: אם הם לא מגישים תביעה, האם יש איזשהו נוהל טיפול אוטומטי?

התשובה היא לא.

השתיקה היא לא.

ענת כהן: אנחנו יוזמים תביעות, אין נוהל אישור תביעה.

ענת כהן: אנחנו יוזמים תביעות, ואנחנו מצפים שימלאו את טופס התביעה עם כל הנתונים ויגיעו אלינו.

מיכל שיר סגמן: אבל יש לכם את הנתונים.

ענת כהן: אנחנו מקבלים מידע ממשרד הפנים, ובעקבות המידע הזה, אנחנו מיד שולחים תביעות.

מיכל שיר סגמן: איזה נתונים אתם צריכים?

מיכל שיר סגמן: ביטוח לאומי מקבל את הנתונים מהמדינה.

מיכל שיר סגמן: אתם לא צריכים את הגובה והמשקל של בן-אדם שנפטר.

ענת כהן: אנחנו לא יודעים, יש לנו בעיה של ידועים בציבור.

ענת כהן: זה משהו שאנחנו לא יודעים.

ענת כהן: אנחנו לא יודעים אם חיו בנפרד.

ענת כהן: יכולים להיות נשואים ולא לחיות ביחד, והם לא יהיו זכאים.

ענת כהן: אנחנו לא יכולים לאשר תביעות באופן נפרד.

מיכל שיר סגמן: גם אם מדובר על אנשים, למשל, שלא התחתנו.

מיכל שיר סגמן: הם החליטו שהם לא מתחתנים, היפותטית, מן הסתם יש רבים כאלה.

מיכל שיר סגמן: אבל לאותו נפטר יודעים שיש ילדים, זה לא משנה אם הוא התחתן עם האמא שלו או לא.

מיכל שיר סגמן: הוא פלוני אלמוני, רשום כאבא לשלושה ילדים.

מיכל שיר סגמן: למה זה חשוב אם ההורים שלו התחתנו או לא התחתנו הידועים בציבור – מה זה קשור להורים שלו, אנחנו מדברים על הילד.

מיכל שיר סגמן: אנחנו בדיון על יתומים – איפה היתום בסיפור הזה.

ענת כהן: רציתי לדעת למי אנחנו משלמים את הקיצבה, ולכן, אנחנו יוזמים לאותו אלמן ואלמנה, אנחנו בודקים בשני מישורים.

ענת כהן: את התוספת עבור הילדים, את הזכאות של הילדים, ואם האלמן או האלמנה עונים באמת על הגדרת אלמן.

הדס דיסין גליק: זה לא מדויק, בגלל שהילד ממילא מקבל.

מיכל שיר סגמן: אם הם לא ידועים בציבור, ההורים של הילד לא התחתנו אף פעם.

ענת כהן: הילדים יקבלו את הקיצבה.

ענת כהן: אבל אנחנו צריכים אלמן או אלמנה שיקבלו את הקיצבה עבורם, או לדעת מי מחזיק את הילדים.

מיכל שיר סגמן: האם אתם יודעים שיש ילד שהתייתם מאבא שלו.

מיכל שיר סגמן: האבא מעולם לא התחתן, מין הסתם יש לילד אימא.

מיכל שיר סגמן: החליטו שהם לא מתחתנים, שהם בהורות משותפת, לא יודעת מה.

מיכל שיר סגמן: ואתם מבינים את זה, כי אתם מקבלים את הפרטים.

מיכל שיר סגמן: אתם רואים – אין תעודת רישום.

מיכל שיר סגמן: אתם יודעים שלאדם שנפטר יש ילד – יודעים מי האימא שלו הרי, משרד הפנים הרי יודע מי האימא שלו.

מיכל שיר סגמן: האם יש פנייה יזומה שלכם להורה הנותר של הילד, בלי לקשר אם הוא כן התחתן, לא התחתן, כן ידוע בציבור.

ענת כהן: בהחלט.

ענת כהן: אנחנו פונים להורה שנשאר בחיים, ואנחנו ממצים זכויות עבור הילדים.

מיכל שיר סגמן: פנייה יזומה.

ענת כהן: פנייה יזומה.

הדס דיסין גליק: אבל לא אוטומטית.

מיכל שיר סגמן: תעשו הפרדה בין בעיה ביורוקרטית של טופסיאדה במדינת ישראל שלא יודע למה אנחנו עדיין שם – זאת בעיה אחרת בדיון אחר בכלל, גם לא בטוח שבוועדה הזאת.

מיכל שיר סגמן: לבין העובדה שיש ילד שהתייתם, וכן מקבל פנייה יזומה מהביטוח הלאומי.

מיכל שיר סגמן: זה שצריך למלא טפסים, לא ברור לי כל כך איזה טפסים צריך.

מיכל שיר סגמן: המדינה הרי יודעת את הפרטים האלה, זה סוג של שאלת קיטבג.

מיכל שיר סגמן: אבל הם עדיין יוזמים פנייה, זה מה שחשוב לדעת.

מיכל שיר סגמן: הפנייה נעשית כן באופן אוטומטי לפי מה שנאמר.

נירה לאמעי: אנשים שלא חוזרים אליכם, שיכול להיות שיש להם בעיה של מיצוי.

נירה לאמעי: יש אוכלוסיות עם בעיה של מיצוי זכויות, אנחנו יודעים את זה.

נירה לאמעי: אנשים שאולי לא יודעים קרוא וכתוב, לא יודעים את השפה, עולים חדשים.

הדס דיסין גליק: בעומס רגשי.

נירה לאמעי: בעומס רגשי.

נירה לאמעי: אבל באמת, אנחנו רואים כאן בוועדות של הכנסת, עניין של שפה הוא כול כך משמעותי.

נירה לאמעי: יש אנשים עם מגבלה של שפה בארץ, או שהם כן ברוסית, או באמהרית.

נירה לאמעי: השאלה אם אתם פועלים באופן יזום, פרואקטיבי במקרה של איזשהו חסר במיצוי זכויות.

נירה לאמעי: בטח יש לכם דואר חוזר, או אנשים ששלחתם להם ולא הגישו.

מיכל שיר סגמן: בואי ננסח את השאלה אחר-כך, כי אני ארצה על זה תשובה גם בדיון המשך.

מיכל שיר סגמן: אני מוסיפה על השאלה.

מיכל שיר סגמן: כמה פניות בשנה אתם מקבלים של אנשים שחרגו מ-12 חודשים, ומבקשים למצות את הזכויות שלהם?

מיכל שיר סגמן: אני מבקשת לבדוק את הנתון הזה, ולחזור לוועדה הזו עם תשובה בשבוע הקרוב, כי זה לא אמור להיות קשה במיוחד לברר את הנתון הזה, היום הכול ממוחשב, ולפי זה נדע איך לפעול, אולי צריך להרחיב את זה ל-16 חודשים, ל-14 חודשים.

מיכל שיר סגמן: שלחתם ולא קיבלתם תשובה בחזרה.

מיכל שיר סגמן: כאלה שפנו לאחר 12 חודשים.

מיכל שיר סגמן: בעצם כמה נופלים בגלל ביורוקרטיה, בגלל טופסיאדה?

יש דבר אחד שאני לא מבין.

יש כל מיני סוגי תמיכה - זה אתה צריך לבקש.

זה אתה צריך לא לבקש.

אבל יש דברים בסיסיים שברגע שקיימים יתומים מגיל 0 עד גיל 18 או 21, הם אמורים לקבל משהו.

האם יכול להיות מצב שיש יתומים כאלה, או אלמנות כאלה שלא קרה כלום.

לא משנה, האימא בהלם.

הילדים לא ידעו, לא טיפלו, היו עסוקים בכאבם, הכול.

אם יכול להיות מצב שבו במחשב שלכם הופיע מישהו שהוא אמור להיות יתום, אבל הוא לא מטופל בכלום – קיים דבר כזה?

ענת כהן: יכול להיות.

ענת כהן: אני חושבת שהם מעטים, אבל יכול להיות.

מיכל שיר סגמן: אני מבקשת לייצר את הנתונים האלה ולשלוח אלינו לוועדה.

שהביטוח הלאומי יתחיל ליזום גם מעצמו.

ענת כהן: אני חושבת שפה גם יש את העניין הזה של שיתופי פעולה.

ענת כהן: זאת אומרת, אם אנחנו נקבל מלשכות הרווחה בשכונות, בערים, איזשהו מידע על יתומים שלא הגיע אלינו, שלא הגיעו, יכול להיות שנשארו יתומים משני הורים, או אב אחד שלא נמצא בתמונה.

ענת כהן: זאת אומרת, מישהו שלא נמצא מבני הזוג בתמונה, ואין מי שמטפל בילדים.

ענת כהן: אז כן, נקבל נתונים כאלה וניזום את התביעות האלה למי שנשאר ומטפל בהם.

ענת כהן: פה, עניין שיתוף הפעולה יכול מאוד לעזור.

יהודה גליק: התפקיד שלה - מנהלת זיקנה ושאירים.

יהודה גליק: זאת אומרת, היא מטפלת במיליון וחצי זקנים, ועוד 30,000 ילדים יתומים.

יהודה גליק: צריך היה יחידה נפרדת בביטוח לאומי שמתעסקת ביתומים.

הדס דיסין גליק: באלמנות ואלמנים צעירים עם יתומים.

מיכל שיר סגמן: אני מסכימה איתכם.

מיכל שיר סגמן: באופן כללי, זה חוזר לאותו מקום.

מיכל שיר סגמן: ילדים בישראל בין אם הם יתומים או לא – אין אימא ואבא בישראל.

מיכל שיר סגמן: אני אחזור שוב על המשפט.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

רחל איגר לוין: אני מנהלת שרות האומנה במשרד הרווחה.

רחל איגר לוין: אני רוצה לדבר על חמישה תחומים שמשרד הרווחה משקיע בהם בהקשר של יתומים.

רחל איגר לוין: לאחרונה, חלק ממדיניות המשרד במיצוי זכויות, הוקם צוות בתוך אתר המשרד ידאג להכנסת מידע לגבי מיצוי זכויות, וגם את הנושא של זכויות של יתומים יכניסו לשם.

רחל איגר לוין: יש במשרד ועדת סיוע ליתומים מכספי עיזבונות שיכולים לפנות לוועדה הזאת משפחות שחיות בקהילה, ופניות לגבי ילדים שנמצאים בפנימיות או באומנה, או במסגרות אחרות.

יהודה גליק: הכסף נגמר במרץ, והולך כמעט כולו לפנימיות.

יהודה גליק: ...

רחל איגר לוין: דבר נוסף שהמשרד עושה, מי שזכאי לקבל את קצבת השאירים, הוא מי שנושא באחזקתו של הילד.

רחל איגר לוין: המשרד יחד עם הביטוח הלאומי והאפוטרופוס הכללי, הקים קרן שהילדים שנמצאים בפנימיות ובאומנה, קצבת השאירים לא הולכת לתקציב המשרד, אלא נחסכת להם.

רחל איגר לוין: וכשהם מגיעים לבגרות – הם מקבלים את החיסכון בחזרה.

רחל איגר לוין: זה סיוע מאוד רציני.

רחל איגר לוין: כשהם בני 18, זה נושא לימודים, הקמת משפחה, שכירת דיור וכו'.

רחל איגר לוין: בכל מקרה, לגבי הילדים שנמצאים באומנה או בפנימיות, כל ילד נבנית לו תוכנית שמתאימה לו.

רחל איגר לוין: לשאלת הקשר – למשרד יש קשר עם עיבור מחשבים בין המשרד למרשם האוכלוסין.

רחל איגר לוין: אנחנו יכולים לדעת כאשר יש מישהו שהוא כבר נמצא במסגרות, ולדעת שהוא אכן יתום, גם אם הוא לא בחר לדבר על זה.

מה קורה למישהו שהוא לא באומנה, ולא בפנימייה, ולומד בבית-ספר?

גם לו בונים תיק איך לטפל בו?

רחל איגר לוין: הוא גדל אצל ההורה שלו, והוא חי בקהילה, והוא יכול לפנות לשירותי הרווחה ולבקש שם את הסיוע.

הוא צריך לפנות.

הוא צריך לבקש ....

רחל איגר לוין: אני רוצה לבקש מאילן שידבר על התוכנית המאוד מיוחדת שיש במשרד בנוגע לטיפול במשפחות של אובדן ושכול.

מיכל שיר סגמן: בבקשה.

מיכל שיר סגמן: אילן, אני כבר מפנה אליך שאלה.

מיכל שיר סגמן: מהו נוהל הטיפול.

אילן שריף: אני מוסיף עוד כמה אחוזים לאחוזים שהדר מנתה.

אילן שריף: אנחנו מטפלים במשפחות שנפגעו מתאונות דרכים, רצח והתאבדות בכל המשפחה.

אילן שריף: בכלל זה, גם בילדים היתומים.

אילן שריף: רק אשים בסוגריים.

אילן שריף: מדברים על משפחות צעירות הרבה פעמים שיש בהם אחים, גם במשפחות האלה יש אחים לא רק ליתומי צה"ל, ושווה גם להתייחס אליהם באחד הדיונים.

אילן שריף: הנוהל הוא שאנחנו פונים אל המשפחות האלה.

אילן שריף: עובדת סוציאלית מגיעה אליהם הביתה ובונה תוכנית טיפולית, לצערי, רק לשנתיים.

אילן שריף: אני יכול לדבר על זה הרבה.

למי?

לכל יתום ויתום?

אילן שריף: לתחומים האלה – התאבדות, תאונת דרכים ורצח.

אילן שריף: הוזכרו פה בעבר 100 משפחות בחברה הערבית.

אילן שריף: אנחנו מגיעים אליהם בשפה הנכונה.

מיכל שיר סגמן: אתם מגיעים אליהם לבד אוטומטית, או שהם צריכים לפנות.

אילן שריף: במקרים של רצח, אנחנו מגיעים למשפחות באופן יזום.

אילן שריף: יוצרים קשר, שיתוף פעולה עם המשטרה, איך להגיע למשפחה, ומגיעים למשפחה עצמה באופן יזום.

מיכל שיר סגמן: איפה אתה רואה מהמקום שלך, מקום לשפר ולייעל את המערכת שבה אתה עובד?

מיכל, הוא מרוכז באחוז מסוים תחת הכותרות הללו.

מיכל שיר סגמן: מה שהוא צריך, זה גם הרבה מאוד פעמים מה שאחרים צריכים.

מיכל שיר סגמן: מה הוא צריך כדי להצליח בעבודה שלו.

מיכל שיר סגמן: אגב, זאת שאלה שאני מפנה באופן כללי למשרדי הממשלה.

מיכל שיר סגמן: מה אתם צריכים מאיתנו כדי שאנחנו נעזור לכם להצליח?

מיכל שיר סגמן: הם חשופים לזה, הם רואים מה חסר להם.

אילן שריף: קודם כל, אני חושב שמה שאנחנו עדים לו, זה למודעות הולכת וגוברת לשכול האזרחי, שכול שהיה נחבא אל הכלים – אנשים פשוט היו מאחורי סוגים אחרים של שכול שבהם אפשר היה להכיר, וקמים וצועקים את צעקתם, ולאט לאט מקבלים מענים.

אילן שריף: אנחנו רואים את החסרים, הם היו גם קיימים פעם, ולא הגיעו לשולחנות האלה.

אילן שריף: קורה פה איזשהו תהליך שבעיניי הוא טוב.

אילן שריף: מה שחסר הוא במקרים כאלה איזשהו תכלול של הנושא.

אילן שריף: יש פה נושא שכולנו ראינו הרבה מאוד משרדי ממשלה, הרבה מאוד ארגונים, אבל אף אחד לא לוקח על זה אחריות מלאה, ומישהו צריך להחליט מי מרכז את זה הן מבחינת נתונים, והן מבחינת תכלול המענים עצמם של מה עושים, ולמי פונים וכו'.

אילן שריף: יש פה משאבים שצריך להשקיע בנושא הזה.

אילן שריף: אף אחד לא יתאים גוף כזה, או ועדה כזאת שתעשה מיפוי.

אילן שריף: היו פה פניות למשרד הרווחה, בלי שיושקעו בזה משאבים מתאימים.

מיכל שיר סגמן: אגיד לך מה.

מיכל שיר סגמן: כשחבר כנסת מגיש הצעת חוק שהיא טיפה תקציבית - משרד האוצר מיד קופץ וצועק.

מיכל שיר סגמן: מה פתאום, זה המון כסף.

מיכל שיר סגמן: אני מציעה, אני גם מציעה לחבריי להצטרף אליי להצעת החוק הזאת.

מיכל שיר סגמן: בואו נשים את הקיצבה שמקבלים, פשוט נעלה את המחירים שהמדינה תבין, כמובן, שהאוצר יתחיל לצעוק, אגב, יתחילו לצעוק כשזה יהיה 20 אלף שקלים לחודש עבור כל אלמן, אלמנה ויתום ויתומה.

מיכל שיר סגמן: המדינה תתחיל לצעוק - מה פתאום, זה מאוד יקר.

מיכל שיר סגמן: אז באים ואומרים, או שאתם משקיעים את הכסף הזה אתם בחלוקת משאבים.

מיכל שיר סגמן: או שאנחנו, חבר הכנסת אשר, פשוט נבוא עם השוט, ואנחנו פשוט נטיל את זה עליכם, אחת מהשתיים.

השאלה היא אצל מי השוט יותר חזק – משרד האוצר או משרד אחר זו השאלה.

פה נבחן את זה אח-כך.

שאלה אחת, האם חשבתם, משרד הרווחה שבעצם אם יהיה גורם מתכלל, לדעתי, זה צריך להיות אתם.

הדס דיסין גליק: - - - האלמנים והאלמנות מי מייצג את ה-12,000.

מיכל שיר סגמן: בצדק אמרו, וגם הדס, אמרו זה עלול לגרום לחשש לאלמנות ולאלמנים שזה יהיה משרד הרווחה.

הדס דיסין גליק: אנחנו מבקשים את משרד המשפטים.

אני מכיר את זה.

אני מכיר את זה שמשפחות לא אוהבות לפתוח תיק סוציאלי וכו'.

ובצדק.

הדס דיסין גליק: ולכן הם מתחת לרדאר.

מאחר והייתי ראש עיר, אני גם מכיר את זה ממש.

לא פעם הייתי משכנע משפחות שזה לא כתם לחיים ולא שום דבר.

אגב, גם פה יש אפשרות לעשות את זה בכל מיני דרגות.

אפשר לקרוא לזה תיק סוציאלי, אפשר לקרוא לזה סתם.

אבל אני שואל שאלה, מה יקרה אם יהיה סיסטם, בסיסטם שלכם כל רשות מקומית שדרכם אתם מפעילים את העובדים הסוציאליים, יהיו חייבים במקרה של אובדן ושכול שיש ילדים - - -

הדס דיסין גליק: אובדן מגן, יתמות בלבד.

הדס דיסין גליק: למה שכול?

יהודה גליק: למה שכול?

יהודה גליק: אף ילד לא מפרנס את ההורים שלו - - -

אתה לא חבר כנסת, אתה לא יכול להתפרץ לדברים שלו.

יהודה גליק: דיברו פה על שכול.

לא.

אל תיקח אותי לפינה.

טעות.

טעיתי.

אתם דיברתם פה בעצם על רציחות, תאונות, דברים מהסוג הזה, שזו בעצם החובה שלכם ליידע, וגם פה אתם מחכים שיבואו או לא יבואו, או אתם מנסים ליזום.

אני שואל שאלה, גברתי, יכול להיות שמפה יכול להתחיל הכול.

ברגע שיש יתמות אזרחית, נקרא לזה כך, חייב מטעם הרשות ביקור של עובד סוציאלי, או איש של הרווחה שבא ומסביר להם את הזכויות שלהם.

פותח להם איזשהו תיק.

יהודה גליק: הם ינעלו את הדלת - - -

אני לא מסכים איתך.

לא מסכים איתך.

גליק.

אני בא ואומר, זה לא חייב להיות תיק סוציאלי שמגיע – הפוך, ברגע שזה הופך להיות נורמה, זה אומר כולם, גם לעשיר ההוא מסביון הגיעו אליו הביתה.

רק אותה אחת הגיעה וראתה שלא צריך לעזור לו, כי הוא מסודר מפה ועד אמריקה, ורק צריך לעזור לילד בפסיכולוגיה, או בשיעורי עזר, לא יודע מה, בנפשי, או רכיבה טיפולית.

מפה אפשר להתחיל את הרישום.

זאת אומרת, הביטוח הלאומי מצד אחד.

אתם דרך הרשויות מצד שני.

מיכל שיר סגמן: רק שלא ישכחו ליידע את משרד החינוך.

מיכל שיר סגמן: ..

אז מגיע עוד זרוע – שאותה עובדת סוציאלית, או אפילו – יש הרבה שמות עובדות ברווחה, אני כבר שכחתי, כבר הרבה שנים לא ראש עיר, ולא חתמתי הרבה זמן על טופס קבלת עובד.

עובדות שלא צריך פה את הטיפול של עובד סוציאלי במובן המלא שלו.

אבל קודם כל, יש זיהוי, מכירים את המשפחה.

אחת לשנה בודקים לראות האם הם מיצו את זכויותיהם, עשו משהו או לא – על זה נוכל לבנות.

תקשיבי, האויב של הטוב הוא הטוב ביותר.

את רוצה להגיע לטוב ביותר – כנראה לא מגיעה.

אבל בואו נתחיל קודם כל לבנה אחרי לבנה.

הדס דיסין גליק: הכול עניין של תקציב.

אילן שריף: משרד הרווחה, מיועד לטפל במשפחות שעברו משברים שונים.

אילן שריף: כל משפחה.

אבל אתה מחכה שהם יבואו אליך, והם לא יבואו אליך.

אילן שריף: אנחנו נשמח לנוהל כזה בדיוק כמו שיש אצלנו, צריך רק להשקיע משאבים מתאימים.

הדס דיסין גליק: ואז לא אהיה זכאית בגלל שאני לא עומדת בקריטריונים של משרד הרווחה.

הדס דיסין גליק: וגם דניאל לא תקבל שום דבר.

לא.

לא קשור.

נירה לאמעי: עצם היתמות תפתח איזושהי זכאות.

הדס דיסין גליק: למה הם לא ברווחה האלמנות ויתומי צה"ל.

הדס דיסין גליק: למה הם לא נמצאים ברווחה?

הדס דיסין גליק: למה לא נותנים להם עזרה מהרווחה?

הדס דיסין גליק: גם אנחנו לא צריכים להיות ברווחה.

נירה לאמעי: יש להם חשש שתהיה ביקורת של העובדים הסוציאליים על ההורים שיכול להיות שיש לה מקום.

יהודה גליק: אתם הבאתם פה לוועדה את ראש מחלקת אומנה.

יהודה גליק: כלומר, אם יבוא לפה עובד סוציאלי, אני פוחד שייקחו את הילד שלי לאומנה.

יהודה גליק: לא רוצה.

הדס דיסין גליק: באופן אישי, אני הצלתי כמה כאלה.

יהודה גליק: אם יש לי כלים בכיור, ייקחו את הילד שלי לאומנה.

יהודה גליק: זאת החרדה.

החרדה הזאת שווה חקיקה אחרת, שבאה ואומרת – בוא נוריד את כל העובדים הסוציאליים.

כי לפי מה שאתה מדבר, אסון יש פה.

אתם שוב פעם נתלים על 5% הבעיות.

אני מדבר כרגע לרוחב.

אני אומר כרגע, אני מגיע מתחום ניהול.

אני יודע דבר אחד – איך יהיה אפשר לאגד את הכול – את יודעת איך?

קודם כל, שיידוע.

שנית, לוקחים אחריות מסויימת, מפה והלאה אפשר לבנות מסלול – שזה לא עובד סוציאלי רגיל, שזה רק מישהו שבא – אני לא יודע מה.

הדס דיסין גליק: אנחנו פתחנו מסלול כזה.

אוקיי.

אז נפנה את כולם אליכם וגמרנו.

את כל השולחן הזה...

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: זה יכול להיות בדיוק – נציג של רשות מקומית.

הדס דיסין גליק: בביטחון הקהילתי.

הדר קס: אני אגיד שבסוף קורה מצב שמגיעות גם אלמנות למשרד הרווחה, ושוב פעם, בלי שום נימה של ביקורת, כי אין לכם תקצוב לזה.

הדר קס: האלמנות מגיעות גם למשרד הרווחה, וגם למשרד החינוך, ואומרות - מי מכם לוקח אחריות, מי מכם מטפל בילד שלי?

הדר קס: אחד מכם תטפלו, תעזרו לי.

הדס דיסין גליק: ולא מגיע כלום.

מיכל שיר סגמן: אז התשובה היא שאין אף אחד שמטפל בילדים.

הדר קס: שאין אף אחד, ואין קביעות לא - - - ואין קביעות ברווחה.

את זה אני מבקש.

ברגע שיהיה אוטומטית.

ברגע שקורה אסון, הם אוטומטית מקבלים במחשב איתות, משפחה זו וזו יש יתומים, נא לגשת.

מיכל שיר סגמן: כן.

מיכל שיר סגמן: אבל למדינת ישראל אין מושג מה קורה עם הילדים שלה באופן כללי, לא רק יתומים.

מיכל שיר סגמן: אין לה מושג.

מיכל שיר סגמן: אין מושג.

מה פה באתי – לייאש אותנו לגמרי.

הדס דיסין גליק: אבל למשרד המשפטים יש מושג, והוא סוגר את חשבון הבנק בשנייה שיש מוות במשפחה, ויש ילדים קטנים קטינים, משרד המשפטים סוגר את חשבון הבנק - איך זה קורה אוטומטית?

מיכל שיר סגמן: אנחנו נשאל אותו.

מיכל שיר סגמן: נעבור בבקשה למשרד החינוך.

מיכל שיר סגמן: בבקשה, יוכי סימן טוב.

יוכי סימן טוב: תודה על הדיון.

יוכי סימן טוב: אני אגיד שאני באה לנושא מתוך מחויבות עמוקה מאוד וגם מחוויה אישית בגיל צעיר של אובדן, ואני יודעת כמה זה כואב.

יוכי סימן טוב: שאלת, חברת הכנסת מיכל, מה אנחנו זקוקים לעזרה.

יוכי סימן טוב: אני מאוד מסכימה לנושא של מודעות של מורים וצוותי חינוך לנושא הזה, ושיידעו איך לטפל בו.

יוכי סימן טוב: זה דורש תעצומות נפש.

יוכי סימן טוב: אני מחויבת לזה בעומק של ליבי, ואני יודעת לעשות את זה, כי אני אשת מקצוע.

יוכי סימן טוב: ואני אומרת שההבדלים גם בין אדם לאדם, וגם פה זה עלה, בצורך, בתגובה.

יוכי סימן טוב: אני אתן דוגמה.

יוכי סימן טוב: אימא אחת שמחנכת קראה לה לשאול אחרי כחודש שהבן שלה נהרג, ויש לה תלמידה שהיא אחותו, מה שלומה, והיא רצתה להתעניין מה נשמע בבית.

יוכי סימן טוב: והיא אמרה לה – לך יש בעיה, למה את קוראת לי?

יוכי סימן טוב: הילדה שלי כמו כל הילדים.

יוכי סימן טוב: בעוד שאימא אחרת תתלונן למה לא קראו לה, כי הילדה כל כך זקוקה.

יוכי סימן טוב: ואני מקבלת את שתיהן.

יוכי סימן טוב: אני כאשת מקצוע מקבלת את התגובה של שתיהן, אבל זה דורש ידע, הכלה, אימון ומשאבים כדי להשקיע בזה, בהבנה מה זה להיות אדם שאיבד מישהו.

מיכל שיר סגמן: זה מחולק לשניים.

מיכל שיר סגמן: קודם כל, האם יש נוהל, למשל, להגיע לשבעה או ללוויה, מה ששמענו שזה כיום נתון לרצון הטוב של המנהלים והמורים.

מיכל שיר סגמן: ועוד שאלה.

מיכל שיר סגמן: את מדברת על ההבנה, אבל שוב, מי שנמצא בפועל, בשטח עם הילדים, המורים, המנהלים – את מדברת על הכלה ועל הבנה.

מיכל שיר סגמן: האם משרד החינוך מוודא, קודם כול בודק, יודע לבקש את הנתונים האלה בכלל על ילדי ישראל שנמצאים תחתיו, תחת משמרתו בחלק משעות היממה?

מיכל שיר סגמן: והאם יש נוהל למורים, למנהלים, להדרכה, הכשרה, איזשהו משהו כדי שלמורה יהיה את הכלים?

יוכי סימן טוב: הייתי באופן אישי, בארבעה ימי עיון עם מיטב המומחים בארץ לכל צוות המדריכים שלי בכל המחוזות ובכל המגזרים על הנושא הזה של אובדן אצל ילדים.

יוכי סימן טוב: אנחנו פתחנו השנה מיזם משותף עם עמותת "חמניות" לנושא של חונכות.

יוכי סימן טוב: אני מאוד מאמינה בנושא של חונכות.

יוכי סימן טוב: אני יודעת שיש כאלה שיגידו צריך דברים אחרים, זה בסדר.

יוכי סימן טוב: אבל יש הנחיות ברורות.

יוכי סימן טוב: יש לנו עקרונות לאיש טיפול המלווה תלמיד שחווה אובדן, כבר לפני מספר שנים הוצאנו אותם לאור.

יוכי סימן טוב: אז יגידו לי – לא מכירים את זה.

יוכי סימן טוב: נכון, אנחנו לקראת סיום חוזר מנכ"ל שעוסק בנושא של התמודדות עם אסון, וכולל את הליווי הארוך טווח.

יוכי סימן טוב: אבל אני רוצה להגיד שאני חושבת שנדרשים כן משאבים ייחודיים.

יוכי סימן טוב: כי אם נסמוך רק על המורה בכיתה שמטפל גם בילדים ה-ADHD וגם עם הילדים על רצף האוטיסטי, וגם על ילדים שיש להם בעיות בבית, וגם על הילדים עם דיכאון – אני באמת חושבת שזה יהיה אות מתה בחוזר מנכ"ל, וזה לא התאפשר באמת בפועל.

מיכל שיר סגמן: את צודקת שבאמת מוטל על משרד החינוך, ועל המורים, ועל אנשי מערכת החינוך הרבה מאוד עומס, כי באמת הילדים נמצאים אצלם רוב שעות היממה, אבל עדיין.

מיכל שיר סגמן: האם כשילד מאבד הורה בגיל גן ששייך למערכת החינוך, ואחר כך הוא עולה לכיתה א' – האם המורה שמקבלת אותו יודעת שהוא ילד שעבר שכול, זו פעם אחת.

מיכל שיר סגמן: אחר-כך, הוא עבר לחטיבת הביניים – האם בית הספר יודע?

מיכל שיר סגמן: האם מורה מחויב להגיע ללוויה או לשבעה?

מיכל שיר סגמן: האם יש איזשהו נוהל כן של מעקב גם אם האימא לא רוצה, לבוא ולהסביר לה לא באמצע היום במקרה כדי שהיא תתהה למה פונים לבת שלה.

מיכל שיר סגמן: אלא מההתחלה – אנחנו כאן.

מיכל שיר סגמן: אני כאן.

מיכל שיר סגמן: אפשר לפנות אליי אם אתם רוצים, אם לא אז לא.

מיכל שיר סגמן: יש גם דרך לעשות דברים.

יוכי סימן טוב: אני מוכנה לשלוח לך את מה שכתבנו.

יוכי סימן טוב: וכתבנו את זה גם עם ד"ר תמר אשכנזי ממשרד הבריאות שכתבה ספר על נושא של אובדן ושכול.

יוכי סימן טוב: אני חושבת שההנחיות הן מאוד טובות.

יוכי סימן טוב: העניין הוא שבאמת כדי ליישם אותן צריכים פניות נפשית, וצריכים משאב.

יוכי סימן טוב: אני לא אומרת שזה לא מיושם.

יוכי סימן טוב: אגב, אני לא אומרת שזה לא מיושם.

יוכי סימן טוב: אגב, אני לא חושבת שרק נוהל.

יוכי סימן טוב: את יודעת שבתקופת הקורונה, היו מורים שהייתי צריכה להגיד – אסור לכם, יש סגר, אתם לא תלכו ללוויה.

יוכי סימן טוב: הם רצו ללכת ללוויה למרות שיש סגר.

יוכי סימן טוב: ברוב רובם של המקרים, המורים הולכים בלי שיש, גם אם לא יגידו להם.

יוכי סימן טוב: הם מרגישים צורך ומרגישים חובה.

יוכי סימן טוב: אני ראיתי במו עיניי מורים.

מיכל שיר סגמן: אני לא מזלזלת בהם, לא בנכונות ולא באיכפתיות של אנשי החינוך אפילו לא עוד רגע.

מיכל שיר סגמן: אבל ברגע שזה לא חובה, הילדים נתונים לרצון הטוב.

מיכל שיר סגמן: פה לא מדובר על רצון טוב, מדובר פה על חובה.

מיכל שיר סגמן: אז האם משרד החינוך מייצר חובה בפעם ראשונה, ובפעם השנייה, האם יש איזושהי מערכת שמלווה את הילד מהרגע שהוא נכנס אליכם למערכת החינוך ועד שהוא יוצא ממנה?

אחרי השבעה, אחרי השנה.

יוכי סימן טוב: התשובה היא שמעבר ליועצת ולפסיכולוגית שאתם מכירים את העומסים שיש עליהם, אין, וההבדלים הם מאוד גדולים.

יוכי סימן טוב: בוודאי יחד עם כל הדוברים פה, אני הייתי רוצה שיהיה יותר.

יוכי סימן טוב: באמת, אני חושבת שמגיע לילדים האלה יותר.

יוכי סימן טוב: בסוף השבוע נפגשנו אילן שריף ואני ממשרד הרווחה, עם אבא של דסי רבינוביץ, שהוא מקדם את הנושא של מודעות לאחים שכולים.

יוכי סימן טוב: זה כול כאב ענק שצריך לטפל בו.

יוכי סימן טוב: יש כל כך הרבה ילדים שזקוקים.

יוכי סימן טוב: כאחת שמכירה מה קורה במשרד הביטחון, אני חושבת שזה צריך להיות המודל.

יוכי סימן טוב: צריך להבין, ואני חושבת שאני לא צריכה להסביר את זה, לא לאנשי העמותות שמלווים את הילדים היתומים.

יוכי סימן טוב: אבל בכל גיל, זה פוגש את האדם מחדש.

יוכי סימן טוב: הוא צריך להתמודד עם האובדן בכל שלב בחיים שלו מחדש.

יוכי סימן טוב: כשיש לו אפשרות לבוא לאותו מקום, ולהגיד – כרגע אני נמצא בשלב – למשל, אם זה מישהו שאיבד מישהו בצבא, אני הולך לגייס ילד, ועכשיו אני מטולטל לגמרי.

יוכי סימן טוב: אני צריך עזרה כרגע, יתנו לו את העזרה, אני אומרת את זה מידיעה.

יוכי סימן טוב: אם אנחנו רוצים באמת לעשות מהלך רציני, אנחנו צריכים לאפשר סיוע משמעותי הן ברמה טיפולית, והן ברמות אחרות.

יוכי סימן טוב: חונכות, למשל, בעיניי היא דבר מדהים.

יוכי סימן טוב: ולכן אני מאוד תמכתי במיזם המשותף עם עמותת "חמניות" כרגע.

יוכי סימן טוב: וכל זה מעלה כל הזמן מודעות - - -

מיכל שיר סגמן: חונכות זה ילד.

מיכל שיר סגמן: זה תיכוניסטים שמלווים ילדים.

מיכל שיר סגמן: זה ילדים שמלווים ילדים.

יוכי סימן טוב: אגב, החונכות של ליווי של נוער לא צריך לזלזל בה, במיוחד אם באה עם הדרכה מקצועית.

יוכי סימן טוב: זה דבר מדהים.

יוכי סימן טוב: יש ילד שזה הציל אותו.

מיכל שיר סגמן: אבל משפחה - - - האבא, או האימא, או אח, או אחות או מישהו, אני בתור בחורה נלהבת, הכול טוב ויפה, שמאוד אהבה את הילד שליוויתי, גם הכוחות שלי, בוודאי הנפשי, בוודאי הידע והניסיון שלי על החיים הוא מאוד מצומצם ומאוד ספציפי.

מיכל שיר סגמן: אי אפשר לזרוק את האחריות של עולם המבוגרים לילדים.

הדס דיסין גליק: זה הפתרון של מדינת ישראל – לקחת את התיכוניסטים.

יוכי סימן טוב: אני חושבת שזה לא מספיק.

יוכי סימן טוב: אני חושבת שצריך גם טיפול מקצועי למי שצריך טיפולי צוות.

יוכי סימן טוב: כבר אמרו פה הילדות הכול כך מקסימות, שהן לא רצו להיות מתויגות.

יוכי סימן טוב: הרבה פעמים ילדים מסרבים לטיפול.

יוכי סימן טוב: ומי שצריך הדרכה כמו שאמרה הדס, או הנחיה, או הדרכה מקצועית, זה דווקא ההורה הנותר.

דניאל טייב: כמישהי שחונכת והיה לה חונך, חשוב לי להבהיר את זה.

דניאל טייב: חונך זה מדהים.

דניאל טייב: באמת, בין הדברים שהכי עזרו לי, שהיה לי את האח הגדול הזה, אבל זה לא תחליף.

דניאל טייב: אי-אפשר להגיד, אוקיי.

דניאל טייב: החונך פה, אז המורה לא צריך.

דניאל טייב: זה לא תחליף.

דניאל טייב: סליחה, פשוט כואב לי לשמוע.

דניאל טייב: אוקיי.

דניאל טייב: המורים לא מסוגלים אז יש את החונך.

יוכי סימן טוב: לא.

יוכי סימן טוב: זה לא מה שאמרתי.

יוכי סימן טוב: סליחה.

יוכי סימן טוב: המורים, אני מאוד רוצה שבהכשרה שלהם ובמהלך ההשתלמויות שלהם תהיה עבודה על הנושאים האלה.

יוכי סימן טוב: אני מאוד תומכת בזה, בשביל זה אני פה.

יוכי סימן טוב: אני רק אומרת שאם לא יהיה לזה תכלול, ולא יהיה משאב ספציפי, כנראה שזה יהיה מאוד מוגבל, זה לא יהיה מספיק לצורך שעלה פה.

נירה לאמעי: נוכל לקבל את הנוהל הזה בבקשה, הנוהל שאת מדברת עליו.

נירה לאמעי: שישלחו לוועדה פשוט.

יוכי סימן טוב: בוודאי.

יוכי סימן טוב: ההדרכה המקצועית, והתדריך המקצועי קיים כבר כמה שנים.

יוכי סימן טוב: חוזר מנכ"ל עוד לא יצא כחוזר, הוא עדיין בשלבים אחרונים של הכנה.

יוכי סימן טוב: הוא צריך לעבור לייעוץ המשפטי כרגע, אנחנו יכולים לשלוח אותו.

מיכל שיר סגמן: נוכל לקבל את לוחות הזמנים שלכם, עד להוצאת אותו חוזר מנכ"ל.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: בנימה זו, אנחנו נעבור למשרד האוצר.

מיכל שיר סגמן: אפרופו סיבסוד, מימון ותקציבים.

מיכל שיר סגמן: בבקשה, משרד האוצר.

מיכל שיר סגמן: עכשיו אנחנו נשמע כמה משרד האוצר בתקציב האחרון נתן עבור הנושא הזה.

דניאל בלנגה: אני אתייחס לכמה דברים, וגם לתקציב האחרון.

דניאל בלנגה: חשוב להזכיר, ולא נראה לי שזה דובר פה בוועדה – אלמנות ויתומים שזכאים לקצבת שאירים מהביטוח הלאומי, ויש להם הכנסות נמוכות, הם בעצם חוסים תחת השלמת הכנסה לקשישים, ולא לאנשים בגיל העבודה.

דניאל בלנגה: במסגרת התקציב האחרון, הבאנו 1.5 מיליארד שקל, לטובת העלאת השלמת הכנסה לקשישים, ולכן, גם הקיצבה עבור האלמנות והילדים גדלה באופן משמעותי.

דניאל בלנגה: אלמנה עם ילד אחד, עברה מקצבה של 5,445 ל-6,190 שקלים, ועם שני ילדים – מ-6,396 עד ל-7,141.

מיכל שיר סגמן: אלא לא סכומים שאנחנו ראינו כאן קודם.

דניאל בלנגה: יש את קצבת השאירים הרגילה שזה מה שדיברנו בהתחלה.

דניאל בלנגה: אבל אלמנה עם הכנסות נמוכות, היא זכאית גם להשלמת הכנסה.

דניאל בלנגה: זה אומר שאלמנה בעצם למעשה לא יכולה להרוויח ולקבל קצבה של פחות מ-6,190 שקל היום.

דניאל בלנגה: אם יש לה הכנסות גדולות היא תקבל - - -

מיכל שיר סגמן: אם היא החליטה שחלק מהשיקום הנפשי שלה זה לצאת לעבודה?

דניאל בלנגה: זה תלוי בהכנסות שלה.

דניאל בלנגה: היא מקבלת קצבת שאירים, או שתקבל רק חצי מהסכום, זה תלוי בגובה ההכנסות ובקיזוזים.

דניאל בלנגה: זה לגבי השלמת הכנסה.

מיכל שיר סגמן: כלומר, אם היא תעז לשבור את תקרת הזכוכית, אנחנו נוריד אותה למטה כדי שהיא לעולם לא - -

דניאל בלנגה: היא לא יכולה להרוויח פחות מזה.

דניאל בלנגה: זה לא בגלל שהיא תעבוד, היא תרוויח פחות, ההכנסה שלה תעלה.

דניאל בלנגה: אבל היא לא תקבל את מלוא קצבת השלמת הכנסה.

מיכל שיר סגמן: כלומר, לא שווה לה לצאת לעבודה.

דניאל בלנגה: אבל ההכנסות שלה יגדלו אם היא תצא לעבודה.

הדס דיסין גליק: וגם איזה עבודה.

מיכל שיר סגמן: אתה לוקח לה מהצד השני.

דניאל בלנגה: קודם כל, יש סכום שאני לא מקזז.

דניאל בלנגה: זה תלוי אם זה הכנסות מעבודה, או הכנסות מהפנסיה של המנוח.

דניאל בלנגה: אבל בגדול, יש סכום שאני מתעלם ממנו.

דניאל בלנגה: אם היא מרוויחה בערך 2,500 שקלים, אני לא מקזז לה שום דבר מהקיצבה.

דניאל בלנגה: אם היא מרוויחה אחרי זה, אני מקזז לה כ-60% מהקיצבה.

מיכל שיר סגמן: כמו שאמרתי.

מיכל שיר סגמן: זאת אומרת, אם אלמנה מעיזה לעמוד על הרגליים, ולהיות מסוגלת לכלכל את עצמה ואת המשפחה שלה, המדינה תעשה הכול כדי להוריד אותה חזרה על הברכיים, ולספר עד כמה היא תורמת לאלמנות והיתומים בישראל.

מיכל שיר סגמן: אני כבר אמרתי - זה לא חלם, זו מדינת ישראל, אפשר לשנות את הקונספט.

דניאל בלנגה: חוץ מזה, במהלך דיוני התקציב בוועדות, אז הגיעה בקשה משר הרווחה והמוסד לביטוח לאומי להגדיל את הקיצבה ליתומי אלימות במשפחה.

דניאל בלנגה: בעצם, מה שראינו עכשיו שהמ.מ.מ.

דניאל בלנגה: הציג שזה היה – 4,748 שקלים, זה הפך ל-6,331.

דניאל בלנגה: משני ילדים – 6,331 ל-8,441 שקלים, וגם לשלושה וארבעה ילדים.

דניאל בלנגה: זה גידול שני שנעשה בתקציב עכשיו, שזה גם בנוסף לקצבת השאירים הרגילה, זה לא במקום.

דניאל בלנגה: חשוב להדגיש את זה.

דניאל בלנגה: חוץ מזה, יש את עניין הפנסיה, שבעצם כל בן-אדם שמפריש לפנסיה, חלק מהחיסכון הפנסיוני שלו זה גם ביטוח שארים שלא מתקזז מהקצבה, זה תלוי במסלול הפנסיוני, וזה תלוי בשכר שלו.

דניאל בלנגה: בגדול, זה סכום כסף שמגיע לאלמנה וליתום בנוסף לקצבת השאירים, וחשוב לזכור את זה.

מיכל שיר סגמן: אלא אם כן הוא היה עצמאי, ואז כל המשפחה אכלה אותה.

דניאל בלנגה: יש ביטוחי חיים גם.

מיכל שיר סגמן: אני מזמינה אותך לבדוק את העצמאים והעצמאיות בישראל באופן כללי, ואז, בוא ניכנס למשפחות שלהם במידה וקורה להם משהו – מצב לא מזהיר.

דניאל בלנגה: אני לא מכיר את נושא העצמאים יותר מדיי.

דניאל בלנגה: מצטער שאני לא יכול להגיב לזה.

דניאל בלנגה: כרגע, ככל שתוצג לנו תוכנית עם אחד המשרדים שעכשיו פה בדיון המאוד חשוב והראוי הזה, אנחנו נשמח לבחון אותה ואת המקורות התקציביים.

דניאל בלנגה: נשמח לענות לכל שאלות.

הדר קס: הדר רק לציין.

הדר קס: כל הסיפור של רצח במשפחה הוא מזעזע והוא צריך טיפול מיוחד, וצריך להקדיש לו את מירב תשומת הלב באמת ובתמים.

הדר קס: אבל בסוף אנחנו חייבים להסתכל על המאסות.

הדר קס: זה סרטן, זה מחלות, אין פה הסתכלות של המאסות.

הדס דיסין גליק: אובדנות – מקום שלישי במדינת ישראל.

הדר קס: על זה אין תוכנית, ואין הסתכלות, וזה מייתר בדיוק את רוב המורכבות שילדים יתומים, ממתינים גם לסניפים של "חמניות", הם מחכים לסיוע מהרווחה או מהחינוך כי אין להם, והם המאסה בסוף הקריטי.

הדס דיסין גליק: ואנחנו גם צריכים לזכור, מה שאמרת מיכל לדניאל, בסופו של דבר, גם אישה שעובדת ומקבלת קיצבת שאירים, לא יכולה לממן לבדה את ההוצאות הנורמליות של משפחה, כי זה לא מספיק.

מיכל שיר סגמן: אני מסכימה איתך.

מיכל שיר סגמן: אני כן מבקשת שתבחנו איך אתם לא עושים לאלמנות ולאלמנים תקרת זכוכית מיותרת.

מיכל שיר סגמן: איך מסירים את תקרת הזכוכית הזו, כי ברגע שהם יוצאים לעבודה, והם מתחילים להרוויח קצת יותר, ובינינו כשיש לך ילדים קטנים – אני אימא לשני קטנטנים.

מיכל שיר סגמן: אני עם בן זוגי מג'נגלים מפה עד הודעה חדשה.

מיכל שיר סגמן: להיות הורה יחידני, אלמן או אלמנה לילדים קטנים ולהצליח לצאת לעבודה איכשהו, ולנסות להתפרנס בכבוד אם איכשהו שיחק המזל ואותו אדם באמת מצליח להתגבר על זה, יש לו תמיכה משפחתית, והוא יוצא לעבודה – תסירו את תקרת הזכוכית הכול כך מיותרת וקטנונית הזאת.

מיכל שיר סגמן: היא קטנונית.

מיכל שיר סגמן: ברמת מדינה, לא מדובר בכזאת מאסה גדולה של אנשים.

מיכל שיר סגמן: זה כזה קטנוני, אין לי מילה אחרת.

מיכל שיר סגמן: זה סתם.

מיכל שיר סגמן: זה כאילו אני מנסה להשתקם ודווקא.

מיכל שיר סגמן: באמת.

מיכל שיר סגמן: זה מיותר.

מיכל שיר סגמן: אני מבינה את המדינה שבאה ואומרת – רגע, בן אדם עומד על רגליים, אני כבר לא צריכה לממן.

מיכל שיר סגמן: כבר קיבלתם את ההחלטה.

מיכל שיר סגמן: כבר הייתם שם.

מיכל שיר סגמן: אתם כבר מבינים את הצורך, לפחות תעלו אותה למעלה קצת שהאדם יצליח לנשום, להרים ראש.

מיכל שיר סגמן: ולא לפחד שלא ייקחו לו מהצדדים.

מיכל שיר סגמן: ויותר מזה, מאחר ולא הרווחה ולא האוצר יודעים מהי סביבת התמיכה המשפחתית, כלומר, יכול להיות שיש סבא, סבתא, דודים, דודות, אחים, אחיות שנמצאים ברקע ויכולים לסייע לאותו אדם לצאת לעבודה, ואז הוא גם פחות מוציא על שמירה על ילדים, על חוגים.

מיכל שיר סגמן: יש לו סביבה תומכת, ובאותה מידה, אין לכם תשובה על זה, כי אף אחד לא בודק את זה.

מיכל שיר סגמן: זה יכול להיות בן-אדם שחייב לשלם למטפלת, ואגב, מטפלות עולות המון כסף היום.

מיכל שיר סגמן: מראש ההוצאות של אותה אלמנה או אלמן הן גבוהות בהרבה מאשר אלמן או אלמנה אחרת.

מיכל שיר סגמן: רמת ההוצאות היא לא אותה רמת הוצאות, ואתם בוחנים את רמת ההכנסות.

מיכל שיר סגמן: לכן יש בזה משהו שהוא לא הוגן.

מיכל שיר סגמן: מאחר ואין לכם את הדרך לוודא את זה, את רמת ההוצאות המשפחתיות, אני חושבת שהמדינה יכולה להרשות לעצמה להעלות את תקרת הזכוכית הזאת ולתת לאדם לנשום.

הדס דיסין גליק: מיכל, אלמנים ואלמנות צעירים, למה שלא יקבלו נקודות זיכוי על העזרה הזאת של הבייבי-סיטר, של המעונות, של כל הדברים האלה שאין להם מישהו אחר.

מיכל שיר סגמן: זה בחלק מהבחינה שאנחנו ביקשנו שהם יעשו, הכול זה תכלול של זה.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה לחזור למשרד המשפטים, כי העליתם כאן שאלה שהיא מאוד חשובה.

ליאת יעקובוביץ: אני מייעוץ וחקיקה, ציבורי חוקתי.

ליאת יעקובוביץ: אני רק רוצה לציין שהשאלה מה עושים.

ליאת יעקובוביץ: אנחנו צריכים קצת שיכוון אותנו חבר הכנסת לשעבר יהודה גליק על מה מדובר, כי אנחנו לא מכירים את הנושא.

ליאת יעקובוביץ: אם אפשר.

ליאת יעקובוביץ: וברשותכם, אני רוצה להתייחס אחר כך למה שחברת הכנסת שטרית אמרה על היחס להמלצות דוח הצוות הבין-משרדי.

יהודה גליק: האפוטרופוס הכללי, הוא הגוף במדינת ישראל שבהגדרתו, תפקידו לשמש לאביהם של יתומים.

יהודה גליק: התפקיד הזה מתחיל, ובמקום לקחת אחריות כמשרד משפטים להוביל ולרכז את כל הנושא הזה, התפקיד הזה מתחיל בדבר אחד – קודם כל אימא שהתאלמנה ורוצה לעבור דירה.

יהודה גליק: הנכס היחיד שיש לה זו הדירה שבו היא גרה, היא לא יכולה לעבור, היא לא יכולה למכור דירה, כי האפוטרופוס הכללי במקום להיות זה שבא ומגן על אותם יתומים, הוא שם מקלות בגלגלים.

יהודה גליק: אבל באופן עקרוני, האפוטרופוס הכללי, היה צריך להיות הגורם שמרכז את כל הנושא של היתומים בישראל.

ליאת יעקובוביץ: אני לא מהאפוטרופוס הכללי, אני לא נציגתם.

ליאת יעקובוביץ: אני מציעה שפשוט יושב ראש הוועדה בסיכום שלך, תכתבי את הדברים בכתב, ונפנה את זה לאפוטרופוס הכללי, והם יתנו התייחסות ויבחנו את הדברים.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נקיים דיון ספציפי על כל הנושא הזה של האפוטרופוס הכללי, אני חושבת שזה יהיה הדבר הנכון ביותר.

ליאת יעקובוביץ: אם אפשר להשלים נקודה אחת ביחס להמלצות, כי מאוד עניין את חברת הכנסת שטרית מה נעשה איתם.

ליאת יעקובוביץ: אז נמסר לי מהאפוטרופוס הכללי שבשנת 2020, ו-2021, המדינה מימנה את האפוטרופסות המקצועית לכלל הקטינים שיש להם אפוטרופוס מקצועי.

ליאת יעקובוביץ: בשלב הזה, הם יושבים על מודל עם משרד הרווחה להגדיר בעצם מה תכלול אפוטרופסות מקצועית לקטינים.

ליאת יעקובוביץ: ואחר כך יהיה כמובן שלב של תמחור המודל.

ליאת יעקובוביץ: בעצם היום אין איזשהו סטנדרט לגבי האפוטרופסות המקצועי בהיבט הזה.

ליאת יעקובוביץ: כמו שאמרתי, ביחס לשאלות שקשורות לאפוטרופוס הכללי, נעביר והם יבחנו והתייחסו.

יהודה גליק: לכן יש בעיה שיוגדר מעמד בחוק לילד יתום.

יהודה גליק: אתם מוכנים להוביל את החקיקה בתחום הזה?

יהודה גליק: שילד יתום יהיה לו מעמד.

יהודה גליק: המשפחה היא משפחת יתומים - - -

ליאת יעקובוביץ: אני לא יכולה לענות כרגע על שאלה כזאת.

ליאת יעקובוביץ: אני מציעה שכול ההצעות וההמלצות השונות שיש, יעברו אלינו בכתב ונבחן את הדברים.

עדי חן: בין אם נישואין חד-מיניים, הצטרכו להגדיר אותו, לגבי האפוטרופסות, מגישים בקשה לבית המשפט ומאשרים, אין שום בעיה.

מיכל שיר סגמן: בבקשה, לשכת עורכי הדין.

עדי חן: ראשית, הוועדה לזכויות הילד ולשכת עורכי הדין, מברכת על היוזמה ועל הוועדה החשובה הזו.

עדי חן: באנו לכאן מתוך מחויבות, ואנחנו באים לכאן ביראת כבוד ובהערכה רבה.

עדי חן: בגלל שהזמן קצר, אני רוצה להתחיל דווקא ממה שדניאל דיברה.

עדי חן: אי אפשר להישאר אדישה למה שדניאל אמרה.

עדי חן: רק רציתי לחבק אותה.

עדי חן: אבל חייבים ללמוד משהו ממה שהיא אמרה.

עדי חן: תובנה – זה עכשיו.

עדי חן: כאן ומיד לאלתר הנחיה כללית של משרד החינוך, זה היה צריך לצאת אתמול לכל בתי הספר.

עדי חן: המנהלת צריכה לבצע רישום והנחיה לכל המורים בכל מוסד שאיפה שיש ילד יתום בכיתה מסוימת, צריך שיהיה מידע עליו.

עדי חן: לא צריך שיהיה מצב שהמורה תגיד לדניאל – את עוזרת לאימא שלך, תישאלו שאלה כזו.

עדי חן: אסור שזה יהיה.

עדי חן: זו טעות חסרת רגישות, אסור שזה יהיה, האחריות היא עלינו.

עדי חן: דבר נוסף.

עדי חן: בכל מה שקשור ליתומים, אנחנו באים כאן עם הרבה מאוד רגישות לנושא והרבה מאוד אחריות.

עדי חן: אבל לקטלג ילד יתום, זה כמו לקטלג ילד שבא מהורים שהם לא נשואים.

עדי חן: ילד שבא מהורים חד-מיניים.

נירה לאמעי: או אימא חד הורית שעשתה לבד ילד...

עדי חן: יש לו זכויות.

עדי חן: הקטלוג הזה, צריך לחשוב עליו.

עדי חן: צריך לבצע שיקול מחדש עליו.

עדי חן: מה שלנו חשוב בדבר הראשון, להקים מנגנון שיהיה תחת חסות האפוטרופוס הכללי, או מנגנון אחר.

עדי חן: אבל בדומה לילדי אומנה שיש שם מפקח, צריך שיהיה מפקח על ילדים יתומים.

עדי חן: צריך לדאוג להם מא' עד ת'.

עדי חן: הילדים האלה הם ילדים של כולנו.

עדי חן: צריך לדאוג לא רק לדברים אקוטיים עכשיו, אלא גם לרווחה.

עדי חן: לא יכול להיות שילד שחי בסביבה טובה, ובית עם אימא ואבא, ויוצא לנופש, ויוצא לחו"ל, ואנחנו כמדינה לא נדאג לילד יתום שאין לו נופש, או אין לו חיי חברה, או אין לו חוגי העשרה.

עדי חן: גם הדברים האלה צריכים להיות מטופלים.

עדי חן: בקשר לטיפולים כמו שכאן נאמר, ההצעה היא מאוד נכונה.

עדי חן: אי אפשר לתפור חליפה אחידה וזהה לכל הילדים.

עדי חן: יש ילדים שחייבים נוכחות משרד הרווחה, ואני אדגיש.

עדי חן: יש ילדים שצריכים טיפול פסיכולוגי.

עדי חן: יש ילדים שצריכים ייעוץ נלווה.

עדי חן: צריך שיהיה ריכוז בידי המפקח, ולנתב את הטיפול לכל ילד לפי הצרכים שלו.

עדי חן: אני רוצה להאיר כמה נקודות על מקרים שבאו לטיפולי.

עדי חן: על ילדה יתומה באירוע מאוד טרגי, ולא מדובר על משפחה שאין לה יכולת כלכלית.

עדי חן: האבא פשוט עקר למדינה אחרת לצרכי עבודה.

עדי חן: אבל הוא החליט שהוא מנתק את הקשר בין העשבים שגידלו את הילדה היתומה הזו, לבין הילדה, לבין הנכדה.

עדי חן: יותר מזה, הובא לידיעתי ששם בחו"ל, הוא מבקש מהילדה להציג את האישה השנייה שלו כאימא שלה.

עדי חן: לי זה מאוד צרם.

עדי חן: אני חייבת לומר את המדינה – בארצות הברית.

עדי חן: אם המקרה הזה היה קורה בישראל, אין ספק שהייתי משיגה בבית משפט בישראל זמני שהות ושמירה על קשר בין הסבים השכולים לבין היתומה, כי יש לנו חוק שמגן.

עדי חן: אלא מה?

עדי חן: מסתבר שעם כל הכבוד, בארצות הברית לא מתקדמים כמונו, אין כחוק דומה, ואין יכולת להגן.

עדי חן: יש רק אופציה להמלצה להיות בקשר על הילדה הזו.

עדי חן: אני חושבת שכאן מדינת ישראל צריכה לחשוב גם צעד קדימה מה קורה עם היתום, עובר, מעתיק את מקום מגוריו למקום אחר, צריך להרחיב את חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות שמגן על זכויות קשר עם הסבים והסבתות.

עדי חן: גם מה שקורה בבית.

עדי חן: אני נתתי דוגמה למשפחה שאין לה שום בעיות סוציו-אקונומיות וכו'.

עדי חן: לומר לילדה, תמסרי בבית הספר שפלונית היא אימא שלך, אני חושבת שזה להרוס לה את כתר החיים שלה.

מיכל שיר סגמן: זה לא קרה בישראל, אני לא יכולה להתייחס לזה.

עדי חן: הילדה ישראלית.

עדי חן: אני נותנת דוגמה, זה יכול לקרות גם בישראל.

עדי חן: מה שניסיתי לומר, שצריך לבדוק גם את הדינמיקה בתוך המשפחה - איך ההורה שנותר בחיים, איך הוא מטפל בכל העניין, כי צריך להקשיב גם ליתום.

עדי חן: מה שלנו חשוב – תקציב, העשרה, היתומים הם ילדי המשפחה, הם הילדים של כולנו, ולזה אנחנו באים לדאוג תודה רבה.

הדס דיסין גליק: את מציעה את זה דרך האפוטרופוס הכללי?

עדי חן: צריך שיהיה שיתוף פעולה גם עם האפוטרופוס הכללי וגם עם הרווחה, כי יש מקרים שכן מחויבים עם מעורבות של משרד הרווחה, יש הרבה מקרים שלא צריכים להיות – תלוי, כל מקרה לגופו.

מיכל שיר סגמן: זה לזה, הבית לאלמנות ויתומים.

מיכל שיר סגמן: נמצאים בזום.

שמואל הולס: על אף החשיבות הרבה והמשמעות של ועדה כזאת, שיש לה חשיבות רבה והשתתפות היא באילוץ – אני משמש כמנהל של ארגון "זה לזה" הבית של אלמנות ויתומים.

שמואל הולס: ארגון שקיים כבר קרוב ל-30 שנה, בעצם, זו מטרת הארגון – להפוך לבית.

שמואל הולס: להיות אלה שמלווים, שעוטפים, שנמצאים יחד עם המשפחות בשעתן הקשה, גם מה שנקרא בזמן המשבר, בזמן האובדן, בזמן השכול, וכמובן, בהמשך, מה שנקרא כשהדלת נסגרת, בעצם ההתמודדות מתחילה דווקא אז, כשאלה שמסביב פחות נמצאים ביום ביום, וכאן הקושי והאתגרים מתחילים.

מיכל שיר סגמן: זמננו תם.

מיכל שיר סגמן: סליחה שאני קוטעת אותך.

מיכל שיר סגמן: יש לך איזשהו משהו להוסיף לדיון מעבר לספר על הארגון עצמו שעושה עבודה מבורכת.

מיכל שיר סגמן: רק אני צריכה את השורה התחתונה.

שמואל הולס: אני אסיים במשפט אחד שכאן דיברו עליו שוב ושוב – מיצוי זכויות שנאמר כאן.

שמואל הולס: לפעמים המשפט נשמע כמו מה שנקרא – ניתן לו את המקסימום.

שמואל הולס: אני הייתי קורא לזה בסיס של זכויות.

שמואל הולס: זה בסיס, לא רק שהוא מצב הפרימיום, מצב שמוסיף, משפר, משדרג, מה שנקרא מצ'פר במובן הזה.

שמואל הולס: אלא פשוט לתת את מה שהם צריכים ואת מה שמגיע להם כי הם זקוקים לזה.

שמואל הולס: זו לא תוספת, וזה לא משהו שהם יכולים לבוא ולומר כולם זקוקים, או שאנחנו פחות צריכים את זה – הדברים האלה הם דברים שהם זקוקים להם.

שמואל הולס: ובאמת, כל הדיון לבוא ולהקל איך להנגיש את זה, איך שיקבלו בצורה הטובה ביותר.

שמואל הולס: בצורה הקלה ביותר, בלי להיכנס לאיזושהי קטגוריה של סוציו-אקונומי, או רווחה - אלא על זכאות, אלה שעברו בהתמודדות את האובדן ואת השכול, והם זקוקים לזה בצורה מיוחדת.

שמואל הולס: לכן הייתי שוב אומר, לא מיצוי זכויות במובן של מקסימום, אלא בסיס של זכויות שהם זקוקים לכך כל כך, זה מה שאנחנו פוגשים ביום יום.

שמואל הולס: אני מודה לוועדה הזאת, היא משמעותית מאוד.

שמואל הולס: וכארגון שמלווה אלפי אלמנות, ולמעלה מעשרת אלפים יתומים ויתומות, הוא משמעותי מאוד.

שמואל הולס: אני באמת בתקווה שתצא הבשורה מכאן לבוא ולהקל עליהם בכל המובנים, כי כל דבר שיבוא ויקל, הוא יהיה משמעותי.

שמואל הולס: זה כמו גלגל שיניים שבעצם משפיע על כל המשפחה, הילדים, המעטפת והקהילה.

מיכל שיר סגמן: תודה על העבודה המאוד מבורכת שהארגון שלך עושה.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה לסכם את הדיון בוועדה, ואנחנו עוד נעשה דיוני המשך בנושא הזה.

מיכל שיר סגמן: מסקנות הוועדה: הוועדה קובעת שהטיפול בילדים יתומים כמו שאר הנושאים הקשורים בילדים, נופל בין הכיסאות, בין משרדי הממשלה השונים.

מיכל שיר סגמן: ושוב, קוראת להקמת גוף אחד מתכלל לטיפול בילדי ישראל.

מיכל שיר סגמן: מאחר ולאלה אין אימא ואבא ללא קשר אם הם יתומים או לא.

מיכל שיר סגמן: הוועדה קובעת שיש לתת סיוע גם להורה הנותר על מנת שיוכל להיות עוגן לילדים היתומים למשרד האוצר ולמשרד הרווחה והחינוך.

מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת להקים שולחן בין-משרדי בראשות משרד הרווחה והביטחון החברתי לתכלול הטיפול בנושא הילדים היתומים, ולהסדרת סוגיות העברת מידע בין הגופים השונים בנוגע לילדים האלה למשרד האוצר, משרד הרווחה והביטחון החברתי.

מיכל שיר סגמן: הוועדה קובעת שסכום קצבת השאירים שמקבלים היתומים מהמוסד לביטוח לאומי, נמוך מאוד בכל קנה מידה.

מיכל שיר סגמן: הוועדה קובעת שפער בגובה הקצבאות בין יתומים מקבלים קצבת שאירים לבין קצבת נפגעי פעולות איבה, ובין קצבת יתום, כוחות הביטחון - הוא בלתי נסבל, וקוראת להעלאת סכום קצבת השאירים.

מיכל שיר סגמן: העובדה שקצבת הכנסה מקוזזת אם האלמן או האלמנה משתכרים מהעבודה, מקוממת ולא נותנת למשפחה אפשרות להתפרנס בכבוד.

מיכל שיר סגמן: למשרד החינוך – הועדה קוראת לקדם את כתיבת חוזר המנכ"ל שיקבע ויעגן את זכותה ודרך התנהלותו מול תלמיד או תלמידה יתומים בנפרד לחוזר מנכ"ל העוסק ביתום בעקבות אסון.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה את לוחות הזמנים.

מיכל שיר סגמן: זאת אומרת, לא רק שזה עובר ללשכה המשפטית עכשיו, אלא דברו איתנו תאריכים.

מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת להכניס לתוכנית הלימודים של הסטודנטים להוראה מודל בנושא התמודדות עם תלמיד שחווה שכול.

מיכל שיר סגמן: למשרד הרווחה והביטחון החברתי, הוועדה קוראת לקבוע כי חובה ביקור של רשויות הרווחה במצב של התייתמות מכל סוג.

מיכל שיר סגמן: לביטוח הלאומי – כל נושא מיצוי הזכויות.

מיכל שיר סגמן: הוועדה מבקשת נתונים לפי הפירוט הבא: כמה מהיתומים פנו למוסד לביטוח לאומי לאחר המועד המיועד, כלומר, 12 חודשים מפטירת ההורה.

מיכל שיר סגמן: מספר הפניות היזומות של המוסד למשפחות עצמן שבהן לא מוחזרת התביעה לתשלום הגמלה, כלומר, המשפחה כבר קיבלה את הטופס, ומשום מה, הטופס לא חזר.

מיכל שיר סגמן: כבר הטופסיאדה כבר נעשתה, והמוסד לביטוח לאומי לא קיבל בחזרה.

מיכל שיר סגמן: לעמותת "חמניות", הוועדה מבקשת לקבל אל שולחנה את דו"ח היתמות מטעם העמותה.

מיכל שיר סגמן: למשרד המשפטים – הוועדה תקיים דיון בנפרד בנושא האפוטרופוס ליתומים.

מיכל שיר סגמן: זה נושא שעושה רושם שחוזר על עצמו.

מיכל שיר סגמן: אגב, גם בפגישות שלי במשרד, והוא נושא שחוזר על עצמו מפעם לפעם, והגיע הזמן לקיים על זה דיון.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה לכולם.

מיכל שיר סגמן: הישיבה נעולה.