הוועדה המיוחדת לעובדים זרים, כנסת 24, פרוטוקול מספר 11, 2021-11-16 10:30

אבתיסאם מראענה: בוקר טוב לכולן ולכולם, אני מאוד שמחה שאנחנו מקיימות דיון כל כך חשוב בוועדה ההומניטארית.

אבתיסאם מראענה: זה שם ששמעתי אותו כל כך הרבה בזמן הקצר שאני מכהנת כיו"ר הוועדה לעובדות ועובדים זרים.

אבתיסאם מראענה: מי שלא מכירה אותי ומכיר אותי, שמי אבתיסאם מראענה, חה"כ.

אבתיסאם מראענה: יושבת לידי מנהלת הוועדה שכולכם בעצם מתכתבות ומתכתבים איתה, תכירו את מיכל דיבנר כרמל, ואתם מתכתבות ומתכתבים עם יעל אורבך, אז תכירו אותה, היא יושבת שם.

אבתיסאם מראענה: וכמובן יושבת איתנו עו"ד נועה בן שבת.

אבתיסאם מראענה: תודה שאתם פה, תודה שהגעתן, אני מאוד שמחה שאנחנו עושות את הדיון הכל כך חשוב הזה.

אבתיסאם מראענה: אני פותחת במשפט קצר על מנת שנבין מה מטרת הדיון.

אבתיסאם מראענה: מטרת הדיון היא קודם כל לפתוח את הנושא של הוועדה ההומניטארית.

אבתיסאם מראענה: הוועדה ההומניטארית, יש לה המון המון שאלות שנשאלות, ולעיתים קרובות ורחוקות אין להם ממש תשובות.

אבתיסאם מראענה: הוועדה ההומניטארית היא איזו מין ישות שהפכה להיות סופר מסתורית, ואנחנו ממש רוצות לתת לה פנים ופרצוף ומילים, וכל מה שצריך על מנת קודם כל להנגיש אותה לכל האזרחים והאזרחיות של מדינת ישראל.

אבתיסאם מראענה: אני חושבת שהיא קמה לטובת אזרחיות ואזרחי מדינת ישראל, ולכן אנחנו נעשה הכל על מנת לאפשר את הגישור הזה ולפתוח את המידע ולהבין איך הוועדה הזאת בעצם ממקסמת את היכולות שלה, את האפשרויות שלה, בשביל לשרת את האזרחים והאזרחיות של מדינת ישראל.

אבתיסאם מראענה: המחסור החריף בעובדות ועובדים זרים בסיעוד מביא משפחות להגיש לרשות ההגירה בקשה להארכת תוקף השהייה שלהם.

אבתיסאם מראענה: אני רק מצטטת פה משהו קטן, למרות שרשות האוכלוסין - - - בשנים 2019-2021 הוגשו לוועדה ההומניטארית בערך 8,700 בקשות, מתוכן נדחו על הסף 3,000, אלה שפשוט לא עומדות בתנאי הסף הקבועים בחוק, ונדחו על ידי הוועדה עצמה כ-900 בקשות, ואושרו 4,800 בקשות.

אבתיסאם מראענה: אני מדברת על 4,800 בקשות שאושרו מתוך 8,700, זה פשוט מספר עצום בתוך שלוש שנים, שמתוכם אנחנו בעצם בלב ליבה של הקורונה, יוצאות ממנה ונכנסות.

אבתיסאם מראענה: אבל, בסופו של דבר יש משפחות רבות, אלפים, שמקבלות ומקבלים את הסירוב.

אבתיסאם מראענה: ברגע שהם מקבלות ומקבלים את הסירוב, אנחנו אלה שגם עומדות בחזית, גם רשות האוכלוסין, ובעיקר המשפחות של אותם קשישות וקשישים, אנשים שצריכים מטפלת או מטפל.

אבתיסאם מראענה: ביום שהם מקבלות ומקבלים את הסירוב על האפשרות שיהיה להם מטפלת או מטפל, הן מגדירות את זה כאילו נפלו השמיים.

אבתיסאם מראענה: זאת חוויה מאוד קשה שבה בעצם הקשיש או הקשישה, המטופל או המטופלת, נשארים לבד.

אבתיסאם מראענה: אנחנו מקיימות את הדיון הזה על מנת לפרק קודם כל את החוויה של הבדידות, לתת מענה, מענה ראוי.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה מאוד לברך את עו"ד יוסף ויצמן, ראש הוועדה ההומניטארית לסיעוד, בוקר טוב לך, אדוני.

יוסף ויצמן: בוקר טוב.

אבתיסאם מראענה: אתה עשית מאמץ כביר בהתראה קצרה ביותר, על מנת להיות נוכח איתנו בדיון.

אבתיסאם מראענה: אני לא אתן לך רשות דיבור ראשון.

יוסף ויצמן: לא חשבתי שזה יהיה, זה בסדר.

אבתיסאם מראענה: אז אני כמובן נותנת את רשות הדיבור לחברתנו, שעושה גם מאמצים כבירים כל הזמן, היא מתייצבת בצורה מדהימה ומקצועית, עינבל משש, מרשות האוכלוסין וההגירה, מנהל מינהל העובדים הזרים.

אבתיסאם מראענה: נמצא גם איתנו חברנו, משה נקש.

אבתיסאם מראענה: את רוצה להציג את המחלקה שלך?

עינבל משש: כן, תודה גברתי על הדברים.

עינבל משש: אני אשמח רגע לומר מי נמצא פה מטעם רשות האוכלוסין וההגירה.

עינבל משש: יחד איתי נמצאתי עו"ד שריי גבאי, היועצת המשפטית שמלווה את כל תחום הסיעוד.

עינבל משש: נמצא משה נקש, מנהל אגף ההיתרים, כפי שהצגת.

עינבל משש: נמצא איתנו גם סמאצו גנטך, עו"ס משפחות במינהל עובדים זרים, שבין היתר מפקח על עבודת העובדים הסוציאליים ונותן מענה, כמובן, למשפחות של מטופלים סיעודיים.

עינבל משש: אני אשמח, ברשותך, לומר מספר מילים.

עינבל משש: קודם כל, עבודת הוועדה היא ממש לא במחשכים ולא בנסתרים, עבודת הוועדה מעוגנת בחוק הכניסה לישראל, וכמובן יש נוהל טיפול בבקשות.

עינבל משש: עבודת הוועדה מעוגנת בנוהל הטיפול, כמו כן, כל החלטות הוועדה נתונות לפיקוח משפטי של בית הדין לעררים, אפשר להגיש ערר על כל החלטות הוועדה.

עינבל משש: אני אומר שהוועדה היא בעצם החריג שבחריג.

עינבל משש: אני אומר גם מי החברים בוועדה, ברשותך.

אבתיסאם מראענה: רגע שנייה, אני אתן לעו"ד יוסף ויצמן לדבר ספציפית ולתאר לנו מה זו הוועדה הזאת, איך היא עובדת, יש לי הרבה שאלות לעו"ד יוסף ויצמן.

אבתיסאם מראענה: ברשותך, גברתי, אני רוצה שתתארי לי בעצם מה אתן עושות.

אבתיסאם מראענה: את אומרת שהיא לא מסתורית, ברור, את יודעת, אני מנסה לתאר חוויה שאנחנו כל הזמן מקבלות מהאזרחים והאזרחיות.

אבתיסאם מראענה: החוויה היא כזאת שקוראים לה הומניטארית, אבל תמיד יש התנגשות בין הכותרת, שהיא הוועדה ההומניטארית שאמורה להסתכל על בני האדם, על הצרכים שלהם, אבל בסופו של דבר בעצם אין מענה, הכל מתנהל בתוך, אולי, טופסולוגיה, רוב הזמן הם נדחים על הסף או נדחים, ולכן אמרתי את זה, לא ממקום של זלזול אלא ממקום שבו אני בעצם מבקשת לקבל סקירה כללית על הוועדה, איזה מענה היא צריכה לתת.

עינבל משש: מצוין, אז אני אשמח לענות בכותרות.

עינבל משש: עבודת הוועדה, כפי שאמרתי, מעונת בחוק הכניסה לישראל, ככלל, עובד זר נדרש לשהות בישראל תקופה מקסימלית של 63 חודשים.

עינבל משש: על אף האמור, יש חריג בחוק הכניסה, שנותן בידי שרת הפנים את האפשרות להאריך את תקופת השהייה של העובד, ישיבת הביקור שלו.

עינבל משש: אם נמצא כי הפסקת העסקתו של העובד הזר אצל המטופל תגרום לפגיעה קשה במטופל, יש סעיף נוסף בחוק שבעצם קובע כי שר הפנים רשאי להאריך את רישיון הישיבה מטעמים הומניטאריים מיוחדים וחריגים המתקיימים במטופל הסיעודי, גם אם העובד הזר לא הועסק אצל המטופל, מבקש הארכה במשך 12 חודשים, וכך עבודת הוועדה ותנאי הסף לוועדה קבועים בחוק.

עינבל משש: אני רק אומר, מבחינת המספרים, 93 אחוזים מהבקשות שמוגשות לוועדה בשנת 2021, קרי 2,234 תיקים, אושרו בוועדה.

עינבל משש: שבעה אחוזים נדחו, 161 תיקים.

עינבל משש: גברתי התייחסה לסך כל הבקשות המוגשות לוועדה.

עינבל משש: יש עוד 1,070 בקשות בשנת 2021 נכון להיום, שנדחו על הסף מכיוון שהן אינן עונות על תנאי הסף הקבועים בחוק.

עינבל משש: מי שאינו עונה על תנאי הסף הקבועים בחוק, קודם לתנאי הסף הקבועים בחוק יש רציונל, יש תכלית, ואנחנו נשמח גם להסביר את התכלית הזאת.

עינבל משש: אז אותם אלו 1,070 שלא עונים על תנאי הסף, זה יכול להיות תנאי אחד וזה יכול גם להיות חמישה תנאים, כי יש גם כאלו שלא עונים על חמישה תנאי סף והם נדחים עוד קודם לדיון בוועדה, זאת אומרת, הם לא נכנסים לדיון בוועדה.

עינבל משש: ככלל, כפי שאמרתי, לכל מי שנדחה, בין אם בדיון בוועדה, שזה מקצתם ממש, שבעה אחוזים, או מי שנדחה על הסף, יש אפשרות להגיש ערר לבית המשפט, כך שגם עבודת הוועדה היא מבוקרת ומפוקחת על ידי בתי הדין, ושום דבר בהחלט לא נעשה במחשכים.

עינבל משש: אנחנו באמת בוועדה, וימשיך חברי, עושים מאמצים עילאיים באמת להסתכל על הנסיבות החריגות, על הטעמים המיוחדים וההומניטאריים, כפי שקבוע בחוק, וכפי שניתן להתרשם, מרבית הבקשות, שוב פעם, 93 אחוזים מהבקשות שמגיעות לוועדה, מאושרות.

עינבל משש: זה מבחינתנו.

עינבל משש: אני אשמח, אם גברתי רוצה סקירה נוספת כדי להשלים את מה שצריך, לא נחזור פה על תנאי הסף, רק אומר שלתנאי הסף יש תכליות.

קריאה: למה לא?

יוסף ויצמן: אפשר להסביר על תנאי הסף והרציונל שלהם, אין שום בעיה.

עינבל משש: אז תנאי הסף הם כאלו, ושריי פה תשלים אותי.

עינבל משש: בבקשה

שריי גבאי: אני רק רוצה להשלים היסטורית בקצרה בשביל שנבין בכלל מה הביא אותנו לתיקון 32 ולקביעת תנאי הסף.

שריי גבאי: הוועדה הזו הוקמה, למעשה, בשנת 2011, מתוך הבנת איזשהו צורך שעלה.

שריי גבאי: בשעתו היו מוגשות לשר הפנים שהיה דאז בקשות פרטניות, לא היו הרבה, בעיקר של נכים צעירים מורכבים ביותר, שמבקשים לאחר תום התקופה המקסימלית, 63 חודשים כפי שאמרה עינבל.

שריי גבאי: כאשר מטופל פוגש עובד לראשונה, חדש, כי כמו שציינה עינבל, יש אופציה חוקית לפיה, אם הועסק אצלך עובד זר שנה קודם לכן אז אין בעיה להמשיך איתו עד 120, זה מה שנקרא דרך המלך.

שריי גבאי: אנחנו מדברים פה על מקרה של עובד זר חדש למטופל חדש שאחרי 63 חודשים רוצים לבצע השמה.

שריי גבאי: במקרה הזה התחילו להגיע בקשות פרטניות של נכים מאוד מורכבים שאומרים שאף אחד אחר לא מוכן לסעוד אותם, רק אותו עובד שהם פגשו.

שריי גבאי: כשהתחילו להתקבל עוד ועוד בקשות כאלה, הבינו שצריך להסדיר את זה, וכך נולד תיקון מס' 20 לחוק בשעתו.

שריי גבאי: תיקון מס' 20 נוסף באופן מאוד כללי, כל עובד זר, כל מטופל, תנאי הסף היחיד שהיה בשעתו, היה שלא הוגשה בעניין אותו עובד בקשה קודמת לשר הפנים, שאושרה, ונדרש גם קשר, קשר משמעותי שניתוקו יביא לפגיעה במטופל.

שריי גבאי: זאת אומרת, מה שהיית צריך בשביל להגיע לוועדה, זה להגיש חוות דעת שמדברת על הקשר, ולא היו שום תנאי סף נוספים.

שריי גבאי: בעקבות הדבר הזה נוצר מצב שבו מהר מאוד הוועדה הוצפה ברמה של 8,000 בקשות.

שריי גבאי: מעבר לעומסים שזה הדבר שפחות הטריד אותנו, זה יצר מצב שבו הנכים הקשים והמורכבים באמת, פשוט לא היו מקבלים מענה, משום שהוועדה הייתה מוצפת גם במקרים שלא בהכרח היו מצדיקים, והוועדה לא הייתה מספיקה לדון באותם מקרים, לשר לא היה שיקול דעת אמיתי, בריא, נכון, איזה מקרה מוצדק באמת ואיזה לא, באמת מתוך הרצון לאשר את כולם ולתת לכולם.

שריי גבאי: אני כן אציין שבחוק קבועה מכסת חריגים, ועמדו על זה.

אבתיסאם מראענה: מהי המכסה?

שריי גבאי: המכסה הזאת התחילה בשעתו ב-200 מקרים מאוד מורכבים, כי זה מה שסברו.

שריי גבאי: עם השנים היא הלכה וגדלה, אנחנו עומדים בשנה הנוכחית על 4,200, זה היה חריג, אבל בדרך כלל משהו כמו בין 1,500 ל-2,000.

יוסף ויצמן: זה עלה בהדרגה כל שנה.

שריי גבאי: אבל מה שהובהר לנו לאורך כל הדרך, ואנחנו גם הסכמנו עם העיקרון הזה, הוא שמדובר בוועדת חריגים, ומדוע?

שריי גבאי: יש את דרך המלך, אפשר להזמין לפה עובדים בדרך החוקית, האינטרס זה קודם כל לבצע השמות מעובדים זרים שנשארים בארץ, או לחלופין להזמין.

שריי גבאי: להשאיר פה עובד זר, ששוהה פה כבר מכסת שהייה מאוד ארוכה, זה לא הפתרון האולטימטיבי, זה באמת נועד לאותם מקרים מאוד מורכבים.

שריי גבאי: יש לזה השלכות שאנחנו מכירים אותם, של השתקעויות, לא בהכרח העובדים ששוהים פה הרבה שנים ימשיכו לטפל בסיעוד.

שריי גבאי: אז היו כל מיני רציונלים למה לתת את זה רק במקרים המאוד מורכבים, כשהבנו שיש גם צורך כזה.

שריי גבאי: בכל אופן, מה שקרה זה שהוועדה באמת הייתה מאוד מוצפת, ובמהלך שש שנים אנחנו ניסינו לתת לזה פתרון, כי השטח צעק.

שריי גבאי: בעיקר הנכים הקשים באו ואמרו שאנחנו לא נותנים להם מענה כשהסעיף הזה נועד עבורם.

שריי גבאי: ובאמת, אחרי הרבה מאוד שנים, עבר תיקון מס' 32 שעושה סדר.

שריי גבאי: איזה סדר הוא עושה?

שריי גבאי: הוא למעשה מכניס שישה תנאי סף לחוק עצמו.

שריי גבאי: תנאי הסף האלה, אם אפשר לעבור עליהם, כולם נועדו לעודד התמדה של עובד זר.

שריי גבאי: למשל, שהעובד הזר התמיד אצל מטופל סיעודי למשך 24 חודשים לפני שהוא פנה, אנחנו רוצים לדעת שמדובר בעובד שיתמיד, שאנחנו לא מאשרים אותו סתם.

שריי גבאי: למשל, שהעובד הזר לא קיבל אישורים קודמים, והוא עושה מה שנקרא 'תעדופים' עם מטופלים.

שריי גבאי: אז באמת יש תנאי סף שהם מאוד חשובים והם קריטיים, קודם כל לטובת המטופלים.

שריי גבאי: מה כן יצרנו?

שריי גבאי: מתוך אותה הבנה, שאגב, ההבנה הזאת עלתה בדו"ח שושני, מפורט, שלקח נתונים ובדק אותם.

שריי גבאי: אנחנו הבנו שהנכים הצעירים הם האוכלוסייה שמתקשה יותר למצוא עובדים זרים.

שריי גבאי: מדוע?

שריי גבאי: משום שיש להם נסיבות חיים, חוץ מהמורכבות הטיפולית שהיא מורכבות לא פשוטה בכלל, יש להם גם נסיבות חיים שקצת מקשות לקלוט.

שריי גבאי: למשל, משפחות שנמצאות בתוך בית המטופל, הם רוצים להתנייד לעבודה, מה שבדרך כלל קשישים רוצים קצת פחות.

שריי גבאי: מתוך המקום הזה, דו"ח שושני בפירוש אמר שמתבצעות אצלם פחות השמות משום שקשה להם יותר.

שריי גבאי: אמרנו שאותה אוכלוסייה של הקשים ביותר, של ה-188 אחוזים מתוך הנכים הצעירים, הם אלה שיקבלו הקלות בתנאי הסף.

שריי גבאי: אילו הקלות הם קיבלו?

שריי גבאי: למעשה עומדים להם רק שני תנאי סף.

שריי גבאי: תנאי הסף הראשון הוא שהעובד הזר שהם הגיעו איתו לא עולה על 13 שנים, או אצל קשיש זה שמונה שנים.

שריי גבאי: גם שם קבענו הגבלה, כי התפיסה היא ברורה, אנחנו רוצים להשאיר פה עובדים זרים לנצח נצחים, אז גם פה נקבעה הגבלה, אבל היא יותר מקלה.

שריי גבאי: התנאי השני הוא שלא יחלפו מספר ימים, אנחנו לא רוצים עובדים שמסתובבים פה, בוחרים לעצמם מטופלים ואז באים אלינו לוועדה.

שריי גבאי: אנחנו רוצים שהעובד יבוא לוועדה עם המטופל הראשון, הקשה ביותר, שהוא פגש.

שריי גבאי: אז התנאי הזה גם קבוע, גם עבור הנכים.

שריי גבאי: יתר התנאים שדיברתי עליהם, התמדה, הם רק עבור קשישים.

שריי גבאי: למעשה, התיקון הזה נועד בראש ובראשונה להקל על האוכלוסיות הקשות ביותר.

שריי גבאי: אם תראו את החריגים שמצויים היום בסעיף 1א לחוק, מה שעשינו למעשה הוא שפנינו למשרדים, לביטוח הלאומי, וביקשנו מהם שיתנו לנו את המטופלים המורכבים ביותר מבחינתם.

שריי גבאי: ובאמת נתנו לנו עובדתית את ה-188 אחוזים.

אבתיסאם מראענה: מתי?

אבתיסאם מראענה: על איזו שנה אנחנו מדברות?

שריי גבאי: זה היה במסגרת תהליך החקיקה, התיקון הזה עבר ב-28 ליולי 2018.

שריי גבאי: עשינו שם באמת עבודה, אין לתאר את העבודה.

שריי גבאי: זה לקח לנו 'רק' שש שנים, למצוא את הקבוצות הקשות ביותר ולתעדף אותם קודם כל, כדי שהם אלה שיקבלו מענה.

שריי גבאי: זה הרציונל, ולכן, חשוב לי לחדד שני דברים.

שריי גבאי: א', זאת לא דרך המלך.

שריי גבאי: לבוא לוועדה הומניטארית צריך להיות אחרי שניסו למצוא עובד חוקי, ניסו להזמין מחו"ל.

שריי גבאי: זה פתרון קל, כי הכי קל לקחת עובד שאתה יודע שהוא אצל השכנים והיה טוב, ברור שזה יותר קל ואנחנו גם רוצים להקל.

אבתיסאם מראענה: שריי, אני אעצור פה.

אבתיסאם מראענה: אני רק אשאל שאלה, הרי צריך קודם כל לקחת בחשבון את פקטור הזמן, האוכלוסייה מזדקנת, יש לה צרכים ואין מה לעשות.

אבתיסאם מראענה: מאז 2018 ועד היום יש לנו שנת קורונה, עובדים זרים לא נכנסים, יש מחסור מאוד גדול, ואנחנו בתוך הוועדה מדברות על זה ומדברים על המחסור שיש בעובדות ועובדים זרים אינספור פעמים, אין מענה.

אבתיסאם מראענה: הרשות ומדינת ישראל לא רוצים שהעובדים והעובדות הזרים ישתקעו במדינת ישראל, על הכיף כיפאק, אבל יש מחסור מאוד גדול, והבעיה היא שיש ועדה הומניטארית, אז תקראו לה איך שתקראו לה, היא גם נורא מסורבלת עם הסעיפים והכל, תנאי סף, נדחה או לא נדחה, כאילו שהעובדות והעובדים נמצאים פה בוויטרינה, סליחה על ההחפצה, וכל אחד בא ומזמין לו מה שמתאים לו באותו יום, באותה שעה, לפי הצרכים שלו.

אבתיסאם מראענה: אבל המציאות היא ממש לא כזאת, והתיאור שלך הוא כאילו בסדר, יש וועדת חריגים.

אבתיסאם מראענה: תאמיני לי, לא נראה לי שיש מישהו שיושב פה בחדר, או שמקשיב לנו בזום, או בכלל שאנחנו מכירות ומכירים מהחיים שלנו, שרוצה בכלל להגיע לוועדת חריגים, מי צריך את כל הבירוקרטיה הזאת?

אבתיסאם מראענה: גם לא כל אחד מתמצא בבירוקרטיה הזאת, אנחנו מדברים על אוכלוסיית מדינת ישראל שהיא אוכלוסייה מאוד מורכבת, משפות, מעדות, כל אחד והתרבות שלו, אבל אין ויטרינות ואין חנויות שאני הולכת ומזמינה לי עובדת או עובד זר לפי השפה שמתאימה לי והתרבות שמתאימה לי.

אבתיסאם מראענה: אז זה כאילו שיש פה סוג של נתק בשיח בינינו.

אבתיסאם מראענה: קודם כל, צריך להכיר זה, יש מחסור מאוד גדול ורשות האוכלוסין וההגירה לא נותנת את המענה, היא פשוט לא נותנת מענה, אז כל המצוקה של הרוב מתנקז למשהו שנראה להם שאולי זה מה שיציל אותם מבדידות, מקושי מאוד גדול, וזאת הוועדה ההומניטארית.

אבתיסאם מראענה: אז אל תקראו לה ועדה הומניטארית, כי אני שומעת הומניטארי ואני חושבת לעצמי שאולי יש מישהו שמקשיב לי?

אבתיסאם מראענה: אתן יודעות כמה פניות מאנשים אנחנו מקבלות במיילים ואנשים שמתקשרים ומתקשרות ואומרות לנו שהן כותבות את סיפור החיים שלהן קורע לב, אנשים מספרים את הסיפורים הכי קשים שלהם, מדברים על הטראומות שלהם, חוזרים 30 ו-40 שנה אחורה, מדברים על הצבא שלהם, מה הם נתנו למדינה, ואיפה הם היום ומה קורה להם, הם אוכלים, רעבים, קשה להם, קר להם, רע להם, לא טוב להם, והם בבדידות מאוד גדולה, ואף אחד לא מטפל בהם.

אבתיסאם מראענה: המשפחות שלהם קורסות תחת הנטל, גם כלכלי, אנשים עוזבים את העבודה שלהם בשביל זה.

אבתיסאם מראענה: בסופו של דבר הם מספרים את כל הסיפור הזה, שולחים את זה לוועדה ההומניטארית בתקווה שיש מישהו שם שקורא את הדברים שלהם למרות שהם לא עומדים בתנאי הסף.

אבתיסאם מראענה: אבל, מסתבר שאם אתה לא עומד בתנאי הסף, הבקשה שלך אפילו לא נבדקת, לא נקראת.

אבתיסאם מראענה: זאת הבעיה הכי גדולה, הסיפור הרומנטי, ההומאני הזה, שמספרים ומשווקים לאזרחים ולאזרחיות מדינת ישראל אך בסופו של דבר נתקלים בחומה, ואין לה מענה.

אבתיסאם מראענה: אדם שנדחה בוועדה ההומניטארית, מה הוא עושה?

אבתיסאם מראענה: מה היא עושה?

אבתיסאם מראענה: לאן היא הולכת?

אבתיסאם מראענה: היא מתקשרת למדינה זרה ומבקשת שיביאו לה שניים-שלושה והיא תבחר?

אבתיסאם מראענה: זאת לא המציאות, זאת פשוט לא המציאות והגיע הזמן שאנחנו פשוט נבין, כולנו ביחד, גם כבית מחוקקים ומחוקקות, גם אתם כמשרדי ממשלה, גם כאזרחים ואזרחיות.

אבתיסאם מראענה: יושבות פה אנשים ונשים מדהימים ומדהימות, גררו רגליים, באו עם כיסאות גלגלים והגיעו לכאן כדי לזעוק את הזעקה הזאת, ואני שותפה לה.

אבתיסאם מראענה: תפסיקו לספר סיפור, שהוועדה ההומניטארית היא לא המקום או כן המקום, היא פשוט לא נותנת מענה, צריך מענה אחר.

אבתיסאם מראענה: סליחה על הסיפור הזה.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה לפנות אליך, עו"ד יוסי ויצמן.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה שתספר לי ותתאר לכל בן אדם שיושב בחדר, איך נראית ועדה הומניטארית.

אבתיסאם מראענה: לאנשים נמצא בראש משהו אחר, עכשיו תציג לי את התמונה, מבחינתי תתאר לי אותה ויזואלית, יושבים סביב שולחן, יש עוגיות או אין עוגיות, מה יש שם, מי האנשים שיושבים שם, מה התדירות בה אתם מתכנסים ומתכנסות.

יוסף ויצמן: תודה, תכף אני גם אתייחס לכיבוד של הוועדה, אבל בשולי הדברים.

יוסף ויצמן: אני בוועדה כחמש שנים, אנחנו מתכנסים בוועדה בדרך כלל אחת לשבוע.

יוסף ויצמן: היינו יושבים עד לפני שנה וחצי בירושלים במטה של רשות האוכלוסין וההגירה, בשנה האחרונה אנחנו יושבים בלוד בנתב"ג, בקריית שדה התעופה, יש שם את הלשכה של רשות האוכלוסין ושם אנחנו יושבים.

יוסף ויצמן: אנחנו מתכנסים, כאמור, אחת לשבוע, גברתי, בשעות הבוקר בין השעה 9:00 לשעה 14:00.

יוסף ויצמן: אנחנו עושים את הכל כדי שלא יהיו דחיות.

יוסף ויצמן: כלומר, בכל רגע נתון לא יושבים בוועדה יותר מ-50 או 30 תיקים בהמתנה.

יוסף ויצמן: לרוב אנחנו דנים בתיק שהוגש באותו שבוע או באותם שבועיים, כמובן אחרי שהוא מוכן לוועדה.

יוסף ויצמן: חברי הוועדה, אגב אנחנו בהרכב מלא.

אבתיסאם מראענה: כמה חברים?

יוסף ויצמן: אנחנו ארבעה חברים.

יוסף ויצמן: לצידי, משה נקש שנמצא בוועדה, יש לנו עובדת סוציאלית או עובד סוציאלי שנמצאים מטעם רשות האוכלוסין וההגירה, ועוד נציג שלישי, שהיום זה ערן זהבי.

עינבל משש: הוא ראש אגף בכיר, הוא סגן ראש מינהל מעברי הגבול.

עינבל משש: אגב, חברי הוועדה מקבלים כתב מינוי, וכתב המינוי מפורסם ברשויות, כך שתפקידי חברי הוועדה מפורסמים לציבור.

יוסף ויצמן: אז אנחנו בדרך כלל יושבים בהרכב מלא, דנים תיק ותיק לגופו, לא לפי הכללות, לא לפי כללים, לא לפי כלום.

יוסף ויצמן: אנחנו פותחים את התיק, בודקים את הרקע הרפואי, ואם אני מדלג רגע על המסקנות, אנחנו באמת מאשרים 93 אחוזים מהתיקים, ממה שמגיע לפחתנו.

יוסף ויצמן: אחת לתקופה אנחנו יוצאים לשטח, לביקורי בית, אנחנו רוצים לראות איך נראים הדברים.

יוסף ויצמן: אני מסכים עם היו"ר, גברתי, אני באמת סבור שמדובר בדיני נפשות, ממש דיני נפשות ופיקוח נפש.

יוסף ויצמן: אנחנו רואים בשטח, אנחנו רואים את המטופלות והמטופלים בשעתם הקשה.

אבתיסאם מראענה: אתם רואים אותם?

אבתיסאם מראענה: אתה לא פוגש אותם באופן אישי, או שכן?

יוסף ויצמן: אני לא פוגש את כולם, אבל מדגמית אנחנו יוצאים לביקורי בית בשביל לראות את המצב בשטח.

אבתיסאם מראענה: מתי היית בפעם האחרונה בביקור בית?

יוסף ויצמן: לפני חודש עשינו ביקורי בית בסביבות העיר מודיעין.

יוסף ויצמן: עשינו ארבעה ביקורים, ביקורים קורעי לב, אני חייב לומר, אפילו לנו זה היה קשה לראות את זה והתרשמנו בשטח.

יוסף ויצמן: אגב, בשונה מביקורים אחרים, הביקורים היו מוצלחים.

יוסף ויצמן: כלומר, שמצאנו את העובד בתוך הבית, שהוא נמצא.

אבתיסאם מראענה: לפי מה אתה יוצא לביקורי בית?

יוסף ויצמן: דברים שמעלים חשד, דברים שאני רואה שיש איזשהם כיוונים של חשד לגבי סגנון הבקשה, הנוסח של הבקשה, משהו שנראה לי אולי קצת חשוד, אני יכול מדגמית ללכת ולראות.

יוסף ויצמן: או שיש איזשהו נושא מסוים שמעניין את חברי הוועדה לראות אותו, סוג מסוים של מטופל, אז יוצאים לשטח ורואים.

יוסף ויצמן: אני יכול לומר שגם נפגשתי בדברים מזעזעים.

יוסף ויצמן: אני נפגשתי גם כשאין עובד בשטח, היינו בביקורי בית ודיווחנו על כך, שהעובד לא היה בשטח, שהמשפחה של המטופל בכלל לא ידעו שיש בקשה והגישו בשמם כל מיני מאכערים.

אבתיסאם מראענה: רגע, אני לא מבינה, אז אתה בעצם גם בתפקיד של האכיפה?

אבתיסאם מראענה: תסביר לי את זה.

יוסף ויצמן: אז אני אסביר.

יוסף ויצמן: אני ממש לא בתפקיד האכיפה.

יוסף ויצמן: אני כיו"ר הוועדה, כשיש מקרים מסוימים שמעוררים חשד, אני רוצה לראות את זה בשטח.

יוסף ויצמן: אני סבור שקשה לי לשבת בין קירות, כמו שגברתי אמרה, בתוך חדר, ולהחליט מבלי שמידי פעם אני אראה את המטופלים ואני אפגוש אותם, ואני אוכל לשאול שאלות ולהבין איך זה נראה בשטח.

יוסף ויצמן: אי אפשר לראות את הדברים מבעד קירות של חדר, בלי להתרשם.

יוסף ויצמן: לכן יצאנו והתרשמנו, מדגמית לחלוטין.

יוסף ויצמן: ראינו דברים קשים, ראינו גם דברים שאני, למשל, למדתי מזה.

יוסף ויצמן: למדתי כל מיני סימנים של בקשה, שאם היו לי איזשהם סימני מרמה, ואז הגעתי וראיתי שבכלל הבקשה הייתה שהמטופלת תהיה בת הזוג בסופו של דבר, שהמטופל סיפר שהיא בת הזוג שלו בכלל, והם מתנהגים כבני זוג, אז אולי אותות מרמה שהיו נראים לנו, כן היו נכונים.

יוסף ויצמן: לכן, אנחנו עושים את המקסימום שאפשר, מתכנסים בתדירות גבוהה, אנחנו לרוב בהרכב מלא, בוחנים תיק ותיק, יש לנו גם את חוות הדעת של העובדת הסוציאלית או העובד הסוציאלי שנמצא בוועדה, והם מנסים לעשות את המקסימום שיש.

יוסף ויצמן: אני רוצה לומר, גברתי היו"ר, גם בימי הקורונה, גם בימים שהיו לנו את כל הסיבות שבעולם לא להתכנס, לא הבאנו שיהיו תיקים פתוחים.

יוסף ויצמן: אנחנו מבינים שמדובר בפיקוח נפש, בדיני נפשות, באנשים שמחכים לבקשה.

יוסף ויצמן: אנחנו עושים את הכל כדי שזה יהיה, ונראה לי שהתוצאות מראות את זה, אין תיקים פתוחים, דנים בתיקים באותו החודש, ו-93 אחוזי אישורים מתוך מה שמוגש בפנינו.

אבתיסאם מראענה: האמת היא שאין לי את המספר הזה, לא קיבלתי את זה מרשות האוכלוסין.

עינבל משש: שלחנו.

אבתיסאם מראענה: מתי?

עינבל משש: בבוקר.

אבתיסאם מראענה: שלחתם בבוקר?

אבתיסאם מראענה: אנחנו לא קיבלנו שום דבר, ואני גם חושבת שזה לא כל כך מקצועי לשלוח לוועדה באותו יום של הדיון חומרים לקריאה.

עינבל משש: לא שלחנו חומרים, שלחנו את הנתונים, לא ביקשתם חומרים לקריאה, גברתי, ביקשתם נתונים ושלחנו לכם.

אבתיסאם מראענה: על הבוקר?

אבתיסאם מראענה: היום, לפני הדיון?

אבתיסאם מראענה: אוקי, שיהיה לנו בהצלחה, כמו שאנחנו אומרות.

עינבל משש: אנחנו פה להשיב על כל שאלה, הנתונים יודעים ומוכרים ואנחנו נשמח להשיב על כל שאלה.

אבתיסאם מראענה: בסדר, לפי הנתונים שיש בידיים שלי - - - אוקי, אז עו"ד ויצמן אומר ש-93 אחוזים מהבקשות כן מתקבלות, האם זה נכון?

עינבל משש: אני אמרתי את זה עוד קודם לפניו, אני אמרתי ש-2,234 בקשות, שמהוות 93 אחוזים, אושרו בוועדה.

עינבל משש: 161 תיקים, שבעה אחוזים, נדחו, בשנת 2021.

עינבל משש: אם אפשר, בואו נחזור רגע על הנתונים וגם נראה עלייה במספר האישורים.

עינבל משש: אז בשנת 2017 אושרו 1,074 תיקים, נדחו 564.

עינבל משש: בשנת 2020 אושרו 1,490, 167 נדחו.

עינבל משש: כבר רואים קפיצה של כמעט 400 תיקים בשנת 2020 שאושרו בוועדה.

עינבל משש: בשנת 2021 אושרו 2,234 שמהווים 93 אחוזים.

עינבל משש: עבודת הוועדה היא גם יעילה, בגלל קיצור זמני הטיפול, וגם, רואים שמרבית הבקשות שמוגשות ונכנסות לדיון בוועדה, מאושרות, אז אלו הנתונים.

אבתיסאם מראענה: אוקי, שאלה אחרונה למר ויצמן, אתה חושב שהמכסה שנקבעה היא עונה, לדעתך, על הצרכים?

יוסף ויצמן: אני אומר לגברתי, כשנכנסתי לוועדה, כפי שנאמר, זה היה 200, ואני דרשתי להעלות את זה.

יוסף ויצמן: כשאני אומר 'דרשתי' זה חברי הוועדה הנפלאים שנמצאים איתי ועושים עבודת קודש כולם ביחד, דרשנו להעלות.

יוסף ויצמן: זה עלה בהדרגה, 1,000, 2,000, היום זה 4,000.

יוסף ויצמן: לא דחינו אף בקשה בגלל שלא הייתה מכסה, זאת לא הבעיה, זה לא המכשול, ואם זה יהיה אז אנחנו פונים לשר ומבקשים העלאה.

יוסף ויצמן: תמיד שרי הפנים פתוחים לחתום על המכסות, אבל זה לא המכשול שעומד בפנינו.

אבתיסאם מראענה: תודה.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה לתת רשות דיבור לשנהב רענן, אופק רגב עובדים, בבקשה.

אבתיסאם מראענה: אנחנו בדיון מאוד מורכב וגם יש הרבה שיש להם רשות דיבור, אז אני מבקשת ממש לקצר, שתי דקות ושלושים שניות.

רענן שנהב: אין פרק מסוים שבו הוועדה מחויבת לתת תשובה.

רענן שנהב: יש לי כמה מקרים שאני מכיר שהם כבר חודשים ארוכים נמצאים בוועדה.

אבתיסאם מראענה: עומדים בתנאי הסף?

רענן שנהב: עומדים בתנאי הסף, הוגשו לוועדה.

עינבל משש: לא מוכר לנו דבר כזה, אני אשמח לבדוק עכשיו, אז בוא תעביר את התיקים, יש פה עו"ס.

עינבל משש: תעביר לנו עכשיו ונקבל תשובה עכשיו, אין מקרה שממתין שנה בוועדה, אבל גם לא נדבר על מקרים ספציפיים אבל בסדר.

אבתיסאם מראענה: רגע, שניה, קודם כל, כן, אנחנו לא פותחות פה פרטיות של בני אדם, אבל כן, הגיע הזמן שהדברים יהיו ספציפיים, לא בשמות של בני אדם אבל כן במספרים, להתחיל לשים את הדברים על השולחן.

אבתיסאם מראענה: במקום שאת לבד מתמודדת עם זה, מקבלת את הפניות, וגם אנחנו מקבלות את הפניות וכל הארגונים האזרחיים מקבלים את הפניות, אז כן, אנחנו רוצות להבין מה המספרים וגם לסמן את הבעיות, כי בסופו של דבר הוא אומר שהם עומדים בתנאי הסף, אנחנו לא יודעים מה הזמן, מתי אמורים לקבל את התשובה, ואת אומרת כן ולא, אז בואי נסדיר את זה.

אבתיסאם מראענה: אנחנו נרשום את הדברים, נרשום את ההערות, נעביר לכם את ההערות שעולות מהדיון ואנחנו נטפל בזה.

אבתיסאם מראענה: לא צריך להיעלב, לא צריך לקחת את זה אישית, בואו נהיה ענייניות ומקצועיות.

אבתיסאם מראענה: כן אדוני, אני איתך.

רענן שנהב: זאת רק נקודה אחת, אין באמת פרק זמן שבו הוועדה אמורה לתת מענה, לפי התקנות.

רענן שנהב: דבר שני, אני רוצה להבין איזה סוג סיקור למקרים שנדחו בוועדה.

רענן שנהב: טורח בן אדם, מגיש בקשה, הוא לא עומד בתנאי הסף ונדחה, הוא יכול לפנות באמת למסלול שאמרו, לבית הדין לעררים, זאת כמובן קרקע פורייה לעורכי דין שדורשים אלפי שקלים ממשפחות שגם ככה נמצאות במצוקה, והגישה הזאת נמנעת מהם, לפעמים רק על רקע כלכלי.

רענן שנהב: אני אציין איזשהו מקרה שליוויתי אותו בשנה שעברה, של משפחה שבה עובדת שעבדה אצלי הייתה אצל הלקוח, המעסיק נפטר ואחותו של אותו מטופל לקחה את העובדת ורצתה להגיש אותה לוועדה.

רענן שנהב: היא הייתה עובדת שעבדה כשש שנים, הגישו אותה לוועדה וקיבלו דחייה על הסף, כי לעובדת לא היה מה שנקרא 'רצף תעסוקתי', שהיא עבדה 24 חודשים ברצף אצל אותו מעסיק.

רענן שנהב: גם הנושא הזה של רצף תעסוקתי הוא לא ברור בתקנות.

רענן שנהב: למשל האם רצף תעסוקתי נחשב כשהעובדת הייתה בחופשה, נגיד בין שני מעסיקים, המעסיק שהיה נפטר, היא יצאה לחופשה לחו"ל לחודש, האם זה קוטע את הרצף או שהרצף ממשיך עם המעסיק הבא?

אבתיסאם מראענה: שאלה מצוינת.

רענן שנהב: האם כשהעובדת הייתה בחופשת מולדת בזמן שהיא עבדה אצל מעסיק, האם זה פוגע ברצף?

יוסף ויצמן: לא, לא פוגע ברצף.

רענן שנהב: מה שהיה באותו מקרה, והמקרה הזה הגיע לבית משפט והם זכו בבית המשפט, המדינה ערערה ועמדה על הרגליים האחוריות, והם נדחו בבית המשפט המחוזי אני חושב, הם היו כבר על סף הגשה לעליון, והמטופלת לצערנו הרב נפטרה.

רענן שנהב: אבל בית המשפט קבע שהמשפחה הוכיחה שהיה רצף תעסוקתי של 24 חודשים וחצי, לעובדת הזאת, שמראיות שהגישו, אישורי תשלום ששולמו לה על המעסיק, אישורי ביטוח רפואי, קבלות מחברות הסיעוד שביצעו השמה לעובדת, הכל היה והכל הוגש ובית המשפט כן קבע שהם הצליחו להוכיח שהיה רצף תעסוקתי, אבל בערעור של המדינה זה נדחה כי המדינה הסתמכה על מערכת הרישום של רשות האוכלוסין כדי לקבוע, שבגלל שברישום לא היה דיווח על העובד, כמו שהיה בפועל, אז דין הערעור להידחות, אף על פי שהייתה הוכחה ברישומים, והיה אפשר להבין שהרישומים לא כנראה לא היו מדויקים ברשות.

אבתיסאם מראענה: תודה לך.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה לתת זכות דיבור לאבי סלומה, ארגון אנש"ים, ארגון נכי שיתוק מוחין.

אבי סלומה: אני נכה שיתוק מוחין, כמוני יש 40,000 נכים במדינת ישראל.

אבי סלומה: הבעיה היא מחסור בעובדים זרים, כי העובדים בוחרים את הנכה.

אבי סלומה: הם למעשה בוחנים את הנכה האם כדאי להם או לא.

אבי סלומה: מה שקורה הוא שהנכים עומדים לבחירה, לא העובדים.

אבי סלומה: לאחר שבוחנים בוועדה ההומניטארית, למעשה המעסיק נמצא כבן ערובה אצל המטפל הזר ואז הם נוטשים את חסר הישע.

אבי סלומה: מה שקורה בארץ, הוא שאם אדם, אזרח ישראל, מטפל בחסר ישע ונוטש חסר ישע, הוא מואשם בפשע פלילי.

אבי סלומה: עובד זר שנוטש חסר ישע, חופשי כפרפר ואין עליו אכיפה.

אבי סלומה: מדוע?

אבי סלומה: אנחנו מדברים על זה כבר 20 שנה.

אבי סלומה: צריך לרשום את המטפל כבר עונשין במדינת ישראל, כך שאם הוא נוטש חסר ישע שיושת עליו דין פלילי, וזה לא נעשה.

אבי סלומה: יותר מזה, המטפל יכול לנדוד לאן שהוא רוצה, אין עליו אכיפה, הוא יכול להיות פה שנים על גבי שנים.

אבי סלומה: אני מכיר כמה מקרים שהעובד הזר נשאר בארץ למרות שהוא נוטש חסר ישע.

אבי סלומה: מקרה קרה לי - - - עובד זר הגיע לוועדה ההומניטארית אחרי שנים ואחרי בית משפט אושר לו העובד, ואותו העובד נטש את חסר הישע.

אבי סלומה: למרות התלונות במשטרה ובמחלקת ההגירה ברשות האוכלוסין, לא אושר שום גירוש.

אבי סלומה: הוא נשאר בארץ - - - תודה רבה לך.

אבתיסאם מראענה: תודה לך, תודה ששיתפת, זה מאוד חשוב.

אבתיסאם מראענה: כן אדוני, אתה רשום איתנו?

אבתיסאם מראענה: בבקשה, אני איתך.

אבתיסאם מראענה: מאבק נגד נטישות וקומבינות, לא טעיתי?

רמי סלהוב: נכון.

רמי סלהוב: לי קוראים רמי סלהוב, נמצא איתי קולמן.

רמי סלהוב: אני רוצה לספר את הסיפור עם אבא שלי.

רמי סלהוב: רענן מכיר את התיק שלי טוב, היינו ביחד.

רמי סלהוב: היו אצלי שני עובדים זרים, אבא שלי קיבל אירוע מוחי ושני עובדים נטשו אותו, הם רצו משכורת יותר גבוהה, הכל יותר גבוה.

רמי סלהוב: הגשתי תלונה במשטרה ולא קיבלתי מענה.

רמי סלהוב: מי מגן עליהם?

רמי סלהוב: חברת עדי, זה מגן עליהם.

רמי סלהוב: אחרי שעשיתי את המאמצים, ידידי רענן מכיר את כל התיק, ביטלנו את הוויזה ושני עובדים הלכו לי.

רמי סלהוב: עד שקיבלתי היתר פנוי לקח זמן.

אבתיסאם מראענה: כמה זמן?

רמי סלהוב: כמעט חצי שנה.

אבתיסאם מראענה: ובזמן הזה מה היה עם אבא?

רמי סלהוב: אני טיפלתי בו.

אבתיסאם מראענה: לבד?

רמי סלהוב: יש לי בעיה ברגליים, יש לי ניתוחים בוורידים.

רמי סלהוב: אני טיפלתי בו, אני לא יכולתי, אני בכיתי יום יום.

רמי סלהוב: אנחנו שילמנו להם את הכסף שמגיע להם, הם רוצים שבתות פיקוח, אני לא יודע מה לעשות.

רמי סלהוב: אני הגשתי תלונות לרשות האוכלוסין וההגירה, והם לא מקבלים את התלונות.

רמי סלהוב: מה הם כתבו?

רמי סלהוב: שהם מאשרים הכנסת עובד זר, זה מה שהם כתבו ואין כאן את המענה של רשות האוכלוסין וההגירה.

אבתיסאם מראענה: אתה בעצם אומר שמצד אחד העובדים נוטשים, ואתם נשארים בעצם בפרק זמן מאוד ממושך שאותו מעסיק לא מטופל.

רמי סלהוב: אני יכול להראות לך גם מכתבים שאני הגשתי.

אבתיסאם מראענה: אני מאמינה לך.

רמי סלהוב: ויש גם תלונה במשטרה נגד שני אנשים.

רמי סלהוב: אני בכיתי יום יום, עד היום אני בוכה, אבא שלי במצב לא טוב.

אבתיסאם מראענה: ויש לו מטפלת או מטפל?

רמי סלהוב: יש לו עכשיו מטפל אחרי שהבאנו אותו, אחרי ששילמתי 2,000-2,500 שקלים הבאתי עובדים ושילמתי על זה כסף.

אבתיסאם מראענה: למה?

רמי סלהוב: בשביל שיפנו לי את השהייה.

רמי סלהוב: 90 יום שהייה בשביל להביא אותם לארץ, ואני לא יכול להזמין עוד אחד, אני לא יכול להזמין באופן מידי, זה בעיה עם השהייה.

אבתיסאם מראענה: ופנית לוועדה?

רמי סלהוב: עד שכתבתי את זה לקח לי הרבה זמן, אני בכיתי כל יום.

רמי סלהוב: בואי לאבא שלי, היא ראתה בבוקר, היא הייתה בבית, היא ראתה, אנחנו במצב לא טוב.

רמי סלהוב: הם רוצים 6,000-7,000 שקלים אז אני אמרתי להם, אני משלם כרגע 6,140 שקלים.

רמי סלהוב: הוא רצה השבוע 400 שקלים תוספת, אין לי כסף.

רמי סלהוב: אנחנו מקבלים תרומות, טיטולים, מגבונים, ביקשתי סוציאלית וגם אין עזרה.

רמי סלהוב: אבא שלי כל היום בכיסא, הוא יושב כל היום, ואני מנסה להכניס אותו למרכז יום, אבל הביטוח הלאומי רוצה 3,000 שקלים, ואין לי את הכסף הזה.

רמי סלהוב: אני והאמא מטפלים, יש לי אחים אבל אף אחד לא עוזר לנו, לא כלכלית ולא כלום.

רמי סלהוב: קיבלתי חשבון חשמל על סך 5,300 שקלים, אז מה אני יכול לעשות?

רמי סלהוב: ניסיתי לעבור לסוציאלי, אמרו לי שאני נראה בסדר.

רמי סלהוב: אני לא נראה בסדר, תבואו תראו, תעזרו לנו.

אבתיסאם מראענה: תודה, רמי.

עינת קולמן: עובדת סוציאלית עינת קולמן, מובילת המאבק נגד תרמית העובדים הזרים הסיעודיים.

עינת קולמן: אני בעצם ביום יום מלווה משפחות, שומעת את מצוקתם, וגם לי אישית, היות ויש מחסור, כפי שציינת ומחאתי לך כפיים, כי זאת באמת מצוקה.

עינת קולמן: זאת אומרת, כשאת אומרת 'מחסור' אז זה כואב, כי זה ביום יום לחפש את העובדת הזרה, וזה יוצר להם כל כך הרבה כוח לדרוש, ואפילו שיש לך עובדת זרה, היא סוחטת אותך, היא אומרת לך שאם לא תתני לה שלוש שעות לניקיון אז היא לא תעבוד אצלך כי היא רוצה לעשות עוד 180 שקלים.

עינת קולמן: הלחץ הזה שאנחנו נמצאים בו כי אין עובדים זרים כרגע שמוכנים לעבוד.

עינת קולמן: אני שמעתי אותך וריגשת אותי מאוד, אבל גם לקשישים אין, אז הבאנו עובדת זרה מגיאורגיה, הסברנו לה בדיוק, היות ואני מומחית בתחום של הגיל השלישי הסברתי לה בדיוק מה זה דמנציה, בדיוק מה זה אלצהיימר, בדיוק מי זאת אמא שלי.

עינת קולמן: התאגיד אמר לי לא לדאוג, הכל בסדר, היא אפילו קוראת על אלצהיימר.

עינת קולמן: הסוכן בחו"ל אמר שהיא רוצה והיא מוכנה ויש לה ניסיון בטיפול.

עינת קולמן: היא מגיעה לארץ והיא עושה לי את מה שהיא עושה לכולם.

עינת קולמן: אנחנו בסך הכל מקפצה לעבודה הבאה.

עינת קולמן: למה לעבודה הבאה?

עינת קולמן: היא בסך הכל רוצה את היתר ההעסקה של אמא שלי חולת האלצהיימר.

עינת קולמן: הם נוטשים בלי הודעה מוקדמת.

עינת קולמן: אני ואח שלי מטפלים בשנה הזאת שבעה חודשים.

עינת קולמן: יש לי שני ילדים קטנים, ילד אוטיסט, אנחנו חיים בלחץ מאוד גבוה.

עינת קולמן: לכן, אני ובני משפחה מטפלים התאגדנו, ואנחנו עושים ביום חמישי הפגנה בכיכר רבין בשעה 17:00 כי אנחנו לא יכולים לחיות ככה.

עינת קולמן: לא יכול להיות שעובד זר יעלה 11,000, 12,000, 13,000 שקלים.

עינת קולמן: משרד הכלכלה שיושב פה, יש להם יחידה מיוחדת של עובדים זרים שתובעת.

עינת קולמן: אני מדברת עם ניצולי שואה, לפני שבועיים דיבתי עם ניצולת שואה קשישה בת 90 שנטשו אותה, היא אומרת לי שמתקשרים אליה ממשרד הכלכלה ואומרים לה שהיא תשלם כסף כי יתבעו אותה, זה לא יכול להיות.

אבתיסאם מראענה: אני מבינה.

אבתיסאם מראענה: אני יודעת שהדיון סוער ויש המון שאלות אבל צריך להיות קשובות וקשובים.

אבתיסאם מראענה: הסוגייה של נטישה היא סוגייה מאוד כאובה ואנחנו לוקחות אותה ושמות אותה מול העיניים, ואנחנו רוצות ודורשות טיפול בסוגייה הזאת.

אבתיסאם מראענה: זה לא מוסרי, זה בלתי אפשרי, כואב הלב.

אבתיסאם מראענה: זה דבר אחד.

אבתיסאם מראענה: אני לא אתן את דעתי על ההפגנה הזאת ביום חמישי, אבל אני רוצה להגיד, קחו בחשבון שאזרחיות ואזרחי מדינת ישראל לא רוצים לעשות את העבודה של להחליף את העובד הזר, אין.

אבתיסאם מראענה: עכשיו, זה לא אומר שאנחנו המטופלות והמטופלים צריכים להיות תחת סחיטה.

אבתיסאם מראענה: האחריות, בסופו של דבר, היא עלינו.

אבתיסאם מראענה: התחרות שנוצרה, נוצרה בגלל מחסור וחוסר אכיפה.

אבתיסאם מראענה: ברגע שלא יהיה מחסור ותהיה אכיפה כמו שצריך, וזה מה שאנחנו דואגות שיהיה בוועדה, אני חושבת שאולי המצב יהיה הרבה יותר טוב לכולם.

אבתיסאם מראענה: אני חייבת לעבור הלאה.

עינת קולמן: אני רק חייבת לומר שהעם דורש צדק סיעודי, ואני רוצה להגיד לך שהעובדים הזרים הגיעו לפה כדי לטפל והם צריכים לזכור שהם באו לפה כדי לטפל ולא כדי לשדרג הכנסה.

אבתיסאם מראענה: יש אנשים שנרשמו פה ורוצים ורוצות את זכות הדיבור.

אבתיסאם מראענה: עינת פרי, מארגון "נכה לא חצי בן אדם", בבקשה.

עינת פרי: אני אמא לשלושה ילדים, ואני רוצה לייצג את הקהילה של אימהות עם מוגבלות שיש להם ילדים צעירים.

עינת פרי: אני חליתי אחרי שהילדים שלי נולדו והם היו מאוד מאוד צעירים, וקיבלתי שר"מ.

עינת פרי: התפקוד שלי די גבוה אבל את פעולות הבית הכי בסיסיות, בעיקר להחליף חיתול, לקלח, להכין סנדוויץ' בבוקר, זה רחוק ממני מרחק שנות אור.

עינת פרי: אי לכך, אני צריכה עזרה, גם לעצמי מעט מאוד, וגם כדי לנהל את הבית.

עינת פרי: לפני כמה שנים, הרבה לפני הקורונה, פניתי לתאגידים וסיפרתי להם שאני אמא ושאני צריכה עזרה.

עינת פרי: זה לא המון עבודה, זה עבודה קצת שונה מהעבודה הסיעודית הרגילה, ואני זכאית לה.

אבתיסאם מראענה: לשכות פרטיות את מתכוונת?

עינת פרי: נכון, הם סירבו לקבל אותי, הם אמרו לי שאין לי סיכוי, שלא ימצאו לי ואין לי מה לעשות אצלם.

עינת פרי: כדי לקבל תאגיד שיקבל אותי הפעלתי קשרים ופרוטקציה, ומצאתי אחד.

עינת פרי: הוא הזמין לי פעמיים עובדות מחו"ל, אני הייתי נוכחת בריאיון, הראיתי פיזית את הילדים, הראיתי את הבית, הראיתי את התנאים לאותה עובדת שנמצאה מחו"ל, היא אמרה "כן, בטח, מה שאת רוצה גברת".

עינת פרי: בפעם השנייה זה היה גם באנגלית ויכולתי לנהל שיחה אמיתית.

עינת פרי: העובדות הגיעו לפה.

אבתיסאם מראענה: היית צריכה שתיים?

עינת פרי: לא, הזמנתי פעמיים, הראשונה הזמנתי תוך חודש, והשנייה תוך כמה חודשים, והן הלכו לטפל בזקן.

עינת פרי: השנייה הגדילה לעשות ובריאיון אמרה לי שהיא בכלל לא מחפשת עבודה אצל סיעודי זקן, סליחה על השפה, זה מגעיל אותה, היא רוצה לעבוד עם ילדים.

עינת פרי: היא הגיעה ותוך כדי השהות אצלי היא חיפשה עבודה אחרת, והלכה הלאה.

אבתיסאם מראענה: את זוכרת את היום שבו הבנת שהיא הולכת?

אבתיסאם מראענה: היא נעלמה פשוט?

אבתיסאם מראענה: נטשה?

עינת פרי: לא, היא לא נעלמה, היא הודיעה לי והכל היה בסדר, ולא היה לי שום דבר לעשות נגד זה.

עינת פרי: ראיינתי עשרות בישראל, עובדות זרות, אף אחת מהן לא הסכימה?

אבתיסאם מראענה: למה?

עינת פרי: ילדים, עבודה, זה קשה.

עינת פרי: ראיינתי ישראליות, ביקשתי מאגודת הסטודנטים אולי למצוא לי סטודנטית שתבוא לגור תמורת שכר הולם, שום דבר, כלום.

עינת פרי: ברע לי, הלכתי לעשות את מה שכולנו עושים בסוף, לקחתי מישהי לא חוקית ופניתי לוועדה ההומניטארית, עם דו"ח עו"סית, עם עורך דין, עם כל מה שצריך וכתיבת הסיפור המלא, שבמשך שנים אני מחפשת עובדת ולא מוצאת.

עינת פרי: הבקשה שלי נדחתה על הסף כי אני 50 אחוזים.

עינת פרי: כמובן, עשינו את מה שהשאר עושים, פנינו לבית משפט, ושם זה זוחל.

עינת פרי: בינתיים היא מוגנת והכל טוב.

עינת פרי: אבל, אני לא חושבת שזה הגיוני, זה לא קשור לקורונה, זה היה הרבה לפני, ואני מאוד רוצה שתפתרו את המצוקה הזאת, שהיא באמת ברמה ההומניטארית הכי גבוהה, של נשים עם מוגבלות, צעירות, שלא מצליחות למצוא עובדת.

עינת פרי: אני גם חברה בקבוצה בפייסבוק של 400 נשים כמוני, כולנו היה לנו את אותו סיפור, אני לא היחידה.

אבתיסאם מראענה: וואי, עינת, תודה.

עינת פרי: לשם כך, יש לי רק שתי הצעות מטעם הארגון.

עינת פרי: קודם כל, לתת תמריצים כלכליים ותמריצים אחרים לעובדים שמסכימים לעבוד עם אוכלוסיות קשות, כמונו, כמו המונשמים, כמו אנשים מורכבים סיעודיים קשים בגיל צעיר, שהם חיים בתוך משפחה ועובדים לא אוהבים את זה.

עינת פרי: והבקשה השנייה, היא באמת הקלה בקבלת ויזה הומניטארית במקרים שהם הומניטאריים אמיתיים, וזה מלווה בכל ההוכחות שתרצו.

אבתיסאם מראענה: מר ויצמן, אתה רוצה להגיב?

יוסף ויצמן: רציתי להתייחס בקצרה, אולי חברי יוכל להרחיב טיפה על הסיפור הבאמת מזעזע שנאמר פה לגבי הנטישה.

יוסף ויצמן: זה באמת מזעזע מאוד.

יוסף ויצמן: במסגרת השיקולים אצלנו, אנחנו בודקים גם את העבר של אותו עובד, ולעיתים הדחייה שלנו זה בגלל שאנחנו רואים שיש נטישה בעבר.

יוסף ויצמן: נטישה אצלנו זה דבר חשוב מאוד, ולא נאשר בקשה של נטישה.

יוסף ויצמן: לעיתים, אנחנו לא יכולים לכתוב שזאת הסיבה, ואז מוגש ערעור, אבל כשיש נטישה, עבורנו, אין לו זכות להישאר בישראל, וזה רשום במחשב.

יוסף ויצמן: כשמוגשת תלונה, זה רשום במחשבים, ובכל בקשה שמגיעה אלינו יש עמוד עם העבר של אותו עובד, ובודקים, אין בקשה שלא בודקים את העבר שלו.

אבתיסאם מראענה: וברגע שיש נטישה, ברגע שיש רקע של אותו מטפל עם נטישה, מה ההליכים נגדו?

יוסף ויצמן: את זה אני מקווה שהצוות המקצועי יוכל לומר.

עינבל משש: אני רוצה לומר, ברחל בתך הקטנה, פה לפני כולם, קודם כל נטישה של חסר ישע היא לא מוסרית והיא עבירה על פי החוק, בסדר?

עינבל משש: זה אירוע פלילי ואסור שזה יהיה כך.

עינבל משש: צריך להבחין בין מתן הודעה מוקדמת, אני אומר, לעובד יש זכות לסיים את תקופת ההעסקה אצל המעסיק, הוא חייב בהודעה מראש.

רמי סלהוב: אבל מה הבעיה פה - - -

אבתיסאם מראענה: אדוני, זה לא מקובל, אדוני, אנחנו הקשבנו ואתה תקשיב.

אבתיסאם מראענה: לא, אני יודעת שזה כואב, אבל גם בתוך הכאב אנחנו מנסות לנהל דיון מקצועי וחשוב.

אבתיסאם מראענה: אני הקשבתי לך טוב, כולנו הקשבנו, אז אני מבקשת.

אבתיסאם מראענה: היא תגיד מה שהיא רוצה, זכות הדיבור עכשיו אצלה.

עינבל משש: אז אמרתי, ברור, ובאמת ברחל בתך הקטנה, נטישה של מטופל סיעודי חסר ישע זה לא מוסרי, זאת עבירה על פי החוק, וזה דבר שצריך לגנות אותו ולעקור אותו מן השורש.

עינבל משש: לעובד זר יש זכות לסיים את תקופת ההעסקה שלו אצל מטופל סיעודי.

עינבל משש: אלה שני דברים שונים, גם כשהוא מסיים את תקופת ההעסקה, הוא חייב בהודעה מוקדמת מראש.

עינבל משש: אני אומר, שבענף הסיעוד, בנוהל שלנו, אנחנו קיבלנו חובת הודעה מראש, שהיא אפילו, אני אומר מחמירה יותר, מאשר עובד ישראלי אצל מעסיק, ואני יכולה לומר את זה, אני לא רוצה להכביר פה, גם העובד הזר חותם על הצהרה לפני שהוא נכנס, שהוא מודע שיש לו חובת דיווח מוקדמת, ובכתב.

עינבל משש: גם השלכה שמביאה אותו לארץ חייבת להסביר לו את הנוהל של הודעה מוקדמת, ולהחתים אותו בחוזה מנכ"ל הלשכה שהוא הסביר לו את הדברים.

עינבל משש: עכשיו צריך לשים כמה דברים ולזכור, יחסי עבודה של אחד על אחד, יחס של מטופל-מטפל, יש בו הרבה מרכיבים, באמת, לא תמיד זה מצליח, פעם העובד לא מרוצה ופעם המעסיק, המטופל הסיעודי, לא מרוצה.

עינבל משש: עכשיו באמת, מבחינתנו אמרנו, ואתם רואים את זה גם בתנאי הסף, משך תקופת ההעסקה אצל המטופל היא חלק מתנאי הסף, למה?

עינבל משש: כי זה מרכיב חשוב.

עינבל משש: גם אנחנו רוצים להכווין התנהגות, ובזה שאנחנו רוצים להכווין התנהגות אנחנו רוצים שמטפלים סיעודיים יתמידו בעבודה אצל מטופלים סיעודיים.

עינבל משש: אבל מה קורה?

עינבל משש: במידה והוא לא, והוא עובר למעסיק הבא, מגישים אותו שוב פעם לוועדה ההומניטארית, וכשהוא לא עונה על תנאי הסף, אנחנו עכשיו צריכים להסביר למה יש תנאי סף.

עינבל משש: צריך להסתכל על התמונה המאוד רחבה, זה מאוד פשוט.

עינבל משש: גם אני רוצה להיות נעימה ונחמדה לכולם, אני שומעת את המצוקה והיא באמת נוגעת לליבי, יש לי סבתא סיעודית, זה לא זר לי.

עינבל משש: הנושא הזה הוא באמת דיני נפשות, זה מגיע אלינו כל יום 24 שעות למשרד.

עינבל משש: אני לא צריכה להיות פה כדי לשמוע אותם.

עינבל משש: אני שומעת את זה כל היום וכל הזמן, ואנחנו מחפשים פתרונות.

אבתיסאם מראענה: אני יודעת, עינבל, את צודקת.

עינבל משש: אבל, צריך להסתכל על הדברים בצורה הרחבה, יש מדיניות מצד אחד, ויש איזונים שצריך לעשות.

עינבל משש: אז אם את אומרת לי עכשיו שלא צריך את תנאי הסף, הוא ייטוש מטופל, יקפוץ לשני, ואת רוצה שאני אאשר אותו?

אבתיסאם מראענה: אוקי, עינבל, בסדר.

אבתיסאם מראענה: קודם כל, אני מבינה.

אבתיסאם מראענה: אני בדרך כלל גם מנהלת מול עינבל באופן אישי לפחות פעמיים בשבוע סמסים, אני שולחת לה פניות ציבור, אני אומרת לה "עינבל יקירתי, תטפלי בזה".

אבתיסאם מראענה: היא מטפלת בזה, בדרך כלל זה לוקח שעה-שעה וחצי והיא מחזירה לי תשובה.

אבתיסאם מראענה: הוא לא עומד בתנאי הסף, זהו נגמר, או שהיא בודקת וזה - - -

עינבל משש: אני אומרת, במקום שיש לי שיקול דעת, תאמיני לי שאני אעשה את זה בצורה הכי טובה שאפשר.

אבתיסאם מראענה: רגע, שניה יקירה.

אבתיסאם מראענה: אני מנסה להגיד שבסופו של דבר אני יודעת שאת במעמד שבו את צריכה בעצם לתת תשובות, ואין מה לעשות, זה התפקיד שלך.

אבתיסאם מראענה: בפעם הבאה נזמין את השרה.

אבתיסאם מראענה: אבל בסופו יש פה מצוקה מאוד מאוד גדולה.

אבתיסאם מראענה: לפעמים היא נאמרת בטונים, לפעמים היא בכעס, ולפעמים בכאב, ויש המון.

אבתיסאם מראענה: גם נכמר לי הלב לפעמים שאת בסיטואציה הזאת שבה את צריכה להדוף כל כך הרבה, ואת עושה מאמצים מאוד כבירים.

אבתיסאם מראענה: אני חושבת שבסופו של דבר, אנחנו נמשיך את הדיון כמובן, אבל יש פה סוגייה מהותית שעולה אחרי כל כך הרבה שנים, אחרי כל כך הרבה צרכים, אחרי כל כך הרבה מצוקות ומחסור, שהגיע הזמן לשנות חקיקה, ועל הדבר הזה נדבר, אנחנו נעשה ביחד, ונעשה את מה שצריך.

אבתיסאם מראענה: החיים משתנים, אנחנו לא רוצים עובדים זרים שיסתובבו לנו בארץ, ושלא תהיה פה מדינה של מלא זרים, חס וחלילה, אבל אנחנו רוצות שיהיה פה מקום ראוי, מי שבא לעבוד שיהיו לו זכויות, ואנחנו כאזרחים ואזרחיות אנחנו רוצות להזדקן בכבוד, לחיות בכבוד, שלא ננטש.

אבתיסאם מראענה: זה הכל.

אבתיסאם מראענה: בקיצור, אז אנחנו נדבר על שינוי חקיקה בסוף היום.

אבתיסאם מראענה: עו"ד תומר ורשה, בבקשה, שתי דקות ו-30 שניות.

תומר ורשה: אני מקווה להיות יעיל.

תומר ורשה: קודם כל, אני בעל משרד עצמאי בתחום של הגירה וסיעוד כבר 20 שנה, אני מכיר את התחום מקרוב, ואנחנו עוד לא תפסנו את השור בקרניו, אני רוצה גם לדבר על הבעיה וגם על הפתרון.

תומר ורשה: קודם כל, קשה למצוא מטפלים, והבעיה היא שקשה להביא מחו"ל.

תומר ורשה: זה בעיקר דלת מסתובבת שהרבה מטפלים מתעשרים ממנה, אבל קשה למטופל סיעודי לראיין ולהביא ולהתרשם.

תומר ורשה: בדרך כלל זה קורה עם המלצות שניתנות בארץ, עם היכרויות, מראיינים, יש מנטליות שמכירים, יש צרכים, זה מה שנכון לעשות, קודם כל להשתמש באלה שכאן, וזה לא שאין בארץ עובדים זרים, יש הרבה פנויים, הבעיה היא בכאלה שאי אפשר להשתמש בהם ולאשר, בגלל החוק.

תומר ורשה: עכשיו, משרד הפנים, שאני מכיר היטב הרבה שנים, אני בטוח שהם עושים את עבודתם נאמנה, ידיהם כבולות, בגלל אותה בעיית חקיקה.

תומר ורשה: מה שקורה בתחום הסיעוד, זה דבר שאין לו תקדים מבחינת דיני ההגירה בישראל.

תומר ורשה: שר הפנים מוסמך לתת כל מעמד, לאשר כל אשרה שהוא רוצה, זה קבוע בחוק.

תומר ורשה: דווקא בתחום הסיעוד, שהוא התחום הכי נוגע לאזרחי ישראל, הקשישים והנכים, דווקא שם כבלו את ידיו.

תומר ורשה: עד היום, עד אותו תיקון בשנת 2018, כל המגבלות נעשו בנהלי עבודה פנימיים, שזה דבר שהיה אפשר לבקר בבית משפט, היה אפשר לבקר את שיקול הדעת, ולמעשה, הוועדה קיבלה שיקול דעת רחב לאשר.

תומר ורשה: המספרים שנזרקו פה מבחינת מכסות לא הכי מדויקים, עם כל הכבוד.

תומר ורשה: אני מחזיק ביד צווים שבשנים הללו, לפני תיקון החוק ב-2018, המכסה הייתה 5,000 אישורים חריגים.

יוסף ויצמן: זה היה פעם אחת כשעשינו - - -

תומר ורשה: סליחה, רק שנייה.

תומר ורשה: 5,000 אישורים חריגים.

תומר ורשה: באותה שנת 2018, כשעשו את תיקון החקיקה וזעקו על זה שיש בעיה, בסך הכל אישרו באישור גורף 4,800.

תומר ורשה: כלומר, כל הבעיה שהייתה, זה היה פקק של 4,800 שנעשה בעיקר כי הוועדה באותן שנים לא יכלה לטפל באותה כמות, כי פשוט לא נתנו לה יותר שעות עבודה.

תומר ורשה: עכשיו, רצו לתעדף אוכלוסיות יותר קשות, זה לגיטימי.

תומר ורשה: אני חולק על הנתונים שאז הוצגו, הם לא נכונים לדעתי, אבל גם אם רצו לתעדף קבוצה, אפשר לתעדף את זה בנוהל, אפשר לתעדף את זה באישורים יותר מהירים, אבל לא מונעים עוול בעוול.

תומר ורשה: לא באים לאותם קשישים מסכנים ולאותם אנשים שהם לא נכים סופר קשים, ואומרים, על חשבונכם אנחנו עכשיו נטפל באוכלוסייה, כשבפועל, היא הרבה יותר גדולה משהוצגה.

תומר ורשה: עכשיו, הפתרון הוא מאוד פשוט.

תומר ורשה: הפתרון חייב להיות תיקון חקיקה.

תומר ורשה: תיקון 32 הוא תיקון מאוד בעייתי, והבעיה היא לא מי מגיע לוועדה, הבעיה היא מי לא מגיע לוועדה.

תומר ורשה: כשמר ויצמן, שאני מכבד את עבודתו, אומר ש-93 אחוזים הוא אישר, זה רק ב-2021 דרך אגב, בזמן קורונה, זה מכיוון שכל מי שנדחה על הסף לא מגיע אליו.

תומר ורשה: יש אלפים שנדחים על הסף, ויש אלפים שלא מגישים בכלל כי הם יודעים שהם יידחו על הסף.

תומר ורשה: אז הפתרון הוא כפול.

תומר ורשה: הפתרון הוא, א', לקחת את המגבלה החוקית מתוך החוק, כדי שתהיה סמכות למשרד הפנים ולשר הפנים, קודם כל לאשר, לבטל את ההוראות האלה ולהכניס אותם לתוך נוהל פנימי ולא חוק.

תומר ורשה: זה דבר אחד וזה קריטי.

תומר ורשה: דבר שני, להגדיל את היקף הפעילות של הוועדה, בעוד ועדות או בהיקף שעות שיהיה אפשר באמת לתקתק עבודה ולתת מענה לכל אותם אנשים, ואם אנחנו נמצאים במכסה של 5,000 בשנה, או בשנת קורונה שהיא שנה בעייתית אפילו להכפיל אותה, אנחנו פותרים את הבעיה באופן מוחלט, כי יש בארץ יותר מ-10,000 עובדים זרים שאפשר היום להעסיק אותם, ואנחנו מטפלים בהרבה מאוד מקרים שאנחנו הולכים לבתי המשפט, וגם ידיהם של השופטים כבולות, כי החוק אומר דבר מסוים, ואפשר לפתור את זה, זה הפתרון.

אבתיסאם מראענה: תודה, תומר.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה לתת זכות דיבור למשה רוטמן, ארגון מהל"ב, אתה איתנו?

שמחה רוטמן: שלום ליו"ר הוועדה ולכל ראשי הארגונים והמשרדים שהגיעו למפגש.

שמחה רוטמן: אני רוצה לדבר על התמודדות במשך 19 שנים עם תחלופה בלתי נלאית של עובדים זרים, ששם זה הבן שלי, שהוא משותק ומונשם במשך 19 שנה.

שמחה רוטמן: הקושי שלנו, אחד, זה להיות מעסיקים.

שמחה רוטמן: הנכה הוא לא יכול מעסיק.

שמחה רוטמן: יש עניין נוסף, שהמטפלים מעדיפים לעבוד לא בתוך משפחה, אלא במקום במרכז הארץ עם הנוחיות שלהם, וזאת לא תוכנית כבקשתך.

שמחה רוטמן: אנחנו משתדלים בתור המשפחות של הנכים, לתת להם את כל מה שאנחנו יכולים על מנת לתחזק אותם, ולהבין שהם באו לטפל ביקירים שלנו ולא משהו אחר, אבל אנחנו בעצם הופכים להיות מנוהלים, וחוק הנטישה, שהוא לא מופעל, אין אכיפה.

שמחה רוטמן: הבן שלי משותק, מונשם לחלוטין, והייתה לנו נטישה מעכשיו לעכשיו, לא פעם אחת ולא פעמיים, ואנחנו מעדיפים לקחת עובדים מהארץ, כי אלה שבאים מחו"ל הם רוצים בסופו של דבר למצוא את המקום הכי נוח והכי מתאים להם, ובשכר הכי גבוה, והם משתמשים בוויזה שלנו כדי להיכנס.

שמחה רוטמן: עכשיו, משה נקש ואנשים עושים עבודה נפלאה, אבל הם מוגבלים על ידי החוק, וכמו שאמרה יו"ר הוועדה, אם רוצים לעשות משהו בתוך הוועדה, זה כמובן נושא של תקנות, אבל כשמדובר על חוק, עם כל הכבוד, גם השר לא יכול לעשות שום דבר, וגם לא אלה שמתחתיו.

שמחה רוטמן: אז אני קורא לוועדה לשים את האצבע על המקומות הבעייתיים וליזום שינויי חקיקה שיגנו עלינו, כי בסופו של דבר, כשבית המשפט העליון קבע לתת להם משכורת כמו עובדים ישראליים, אנחנו לא קיבלנו שיפוי מהמדינה לזה, ולכן אנחנו במצב נוראי.

אבתיסאם מראענה: תודה, משה.

שמחה רוטמן: אני רק רוצה לומר, עלות עובד אמיתי, לפי כל התנאים שאנחנו מוכתבים לתת להם, מגיעה קרוב ל-12,000 שקלים לחודש, ולנכה הכי קשה והכי מורכב, אין את הסכומים האלה ואת התוספת המיוחדת לממן את זה.

אבתיסאם מראענה: תודה משה.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה לעבור לרותם שחבר, פורום לביאות ואריות למען חולי סרטן.

רותם שחבר: נעים מאוד, קוראים לי רותם שחבר, ביתה של אורה שחבר ז"ל שנפטרה לפני שלושה חודשים מסרטן ריאה, ואני מייצגת את פורום לביאות ואריות לסרטן ריאה, ובכלל, אני אדבר על נקודת המבט של החולים הסופניים.

רותם שחבר: לנו, המשפחות של החולים הסופניים, אין את הפריבילגיה להזמין מחו"ל, זה פשוט קצר מידי.

רותם שחבר: לנו יש את היכולת היחידה, ואני אומרת את זה על סף דמעות, להזמין עובד זר מהארץ, ואנחנו משפחה פריבילגית שגרה בתל אביב, שיש לה כסף.

רותם שחבר: הגעתי למצב שאני מציעה 8,000 שקלים בחודש, והן מבקשות גם שבתות "וגם אם אני עובדת שבת, אז ביום שלישי יש לי את הכנסייה בערב, אז תתני לי יום חופש עד יום רביעי בבוקר".

רותם שחבר: ואני את השעות האחרונות של אמא שלי, את הימים האחרונים של אמא שלי, ביליתי בלמצוא לה עובדת זרה, במקום להיות עם אמא שלי, וזה משהו שאף אחד, אף אחד לא יוכל להחזיר לי לעולם.

רותם שחבר: אני אומרת את זה, וכאילו, עזבו, הוועדה ההומניטארית לא רוצה לשמוע את זה.

רותם שחבר: מביאים אותנו למצב, דוחקים אותנו לפינה להיות עבריינים, דוחקים למצב שאנחנו צריכים למכור את הכבוד של אמא שלנו, או שאנחנו כאילו נהיה עבריינים, בשם החוק.

רותם שחבר: ואני שואלת למה?

רותם שחבר: למה?

רותם שחבר: אני כל החיים שלי הייתי שומרת חוק.

רותם שחבר: אמא שלי כל החיים הייתה שומרת חוק, ואני לא יכולתי להשיג לה עובדת זרה, ובגלל זה אני פה, כדי שעוד אנשים לא יעברו את מה שאני עברתי, שעוד אנשים לא יחיו באשמה כמו שאני חיה אותה, ואני ממש מבקשת להחריג את החולים הסופניים מהמניין של הוויזות ההומניטאריות, כי הם לא רוצים לבוא אלינו.

רותם שחבר: הייתי מביאה אותם מאור יהודה, מכל מיני חורים, בטרמפים אישיים.

רותם שחבר: הם היו נכנסים, רואים את אמא שלי, כאילו היא הייתה איזה סרח עודף, ואומרים לי: “excuse me miss, we will call you later”, והן אפילו לא היו טורחות לחזור.

רותם שחבר: ואני, את השעות היקרות ביותר של אמא שלי איבדתי בלחפש כל מיני מרליניות שלעולם לא הגיעו.

רותם שחבר: אז בבקשה, בבקשה תחריגו אותנו ממניין הוויזות ההומניטאריות, כי השעות האלה זה הדבר הכי יקר שיש למשפחה שהיא גם ככה מפורקת, היא גם ככה נמצאת בצוק העיתים הכי גדול.

רותם שחבר: זה כמו רכבת שנכנסת בך ב-300 קמ"ש, ואתה גם מפורק נפשית וגם אתה צריך למצוא את הכוחות לאסוף את עצמך ולמצוא את העובדת הזרה הזאת.

רותם שחבר: בעולם תקין, אנחנו היינו צריכים לקבל את חבילת הסיעוד הזאת דרך ההוספיס בית, דרך האשפוז בית, אבל אנחנו רצים דרך אלפי ארגונים רק כדי למצוא את הדבר הכי בסיסי בעולם, שיהיה מישהו שישטוף את אמא שלי.

רותם שחבר: זהו.

אבתיסאם מראענה: וואי, רותם.

אבתיסאם מראענה: אדוני, אם אתה תמשיך להפריע, אתה תצא החוצה, עוד מילה אחת אתה בחוץ.

אבתיסאם מראענה: רותם תודה, תודה רבה.

אבתיסאם מראענה: ריגשת, זה חשוב מאוד, וכואב.

רותם שחבר: ותודה לך, כי אני יודעת כמה אנרגיות את משקיעה בדבר הזה.

רותם שחבר: זה לא מובן מאליו לראות כזאת חברת כנסת וכזאת שליחת ציבור, אז תודה.

אבתיסאם מראענה: תודה לכם.

אבתיסאם מראענה: טוב, זאת סוגיה כואבת, והכי כואב בה הוא הזמן, שהוא קצר.

אבתיסאם מראענה: צריך להיות עם אמא, צריך להיות עם אבא, לפעמים גם עם בת או עם בן.

אבתיסאם מראענה: כשצריך להיפרד מהם - - - סליחה, זאת פשוט סוגיה קשה.

אבתיסאם מראענה: אני מבטיחה לך לטפל בזה.

אבתיסאם מראענה: תודה.

רותם שחבר: תודה רבה.

אבתיסאם מראענה: נשאר טישו במחלקה הזאת?

אבתיסאם מראענה: תודה.

אבתיסאם מראענה: אנחנו נתן זכות דיבור לשמחה בניטה.

שמחה בניטה: קודם כל אני רוצה להגיד לך תודה רבה, אני ממש מעריכה את היחס שלך, את המסירות שלך לעניין.

שמחה בניטה: תראי, את מה שהאישה הנחמדה הזאת סיפרה על אמא שלה, אני עוברת עכשיו על חברה שגדלה איתי במוסד, באלי"ן, היא על ערש דווי, ואנחנו מתחננים לתת לה אישור לעובדת שנמצאת אצלה, והיא נדחתה על הסף.

שמחה בניטה: אני אומרת, שהם יבואו ויראו את המצב, שהיא מחכה למוות, אבל אם אני אגיד לעובדת שלה שהיא נדחתה על הסף, העובדת תקום ותלך ולא יהיה מי שיטפל בה.

שמחה בניטה: זה סיפור של חולת סרטן, והיא חולה במחלה נדירה.

שמחה בניטה: חוץ מזה שאנחנו נכים כל יום, כולנו, אנחנו גם מקבלים את תחלואי הזקנה וזה רק מחריף את המצב הרפואי שלנו.

שמחה בניטה: לצערי, במקום להקל עלינו אז הם מכבידים עלינו.

שמחה בניטה: עכשיו למשל, הוציאו חוק שכדי שאנחנו נוציא היתר לעובד זר, אנחנו צריכים להביא טופס מרופא משפחה וטופס ADL.

שמחה בניטה: אני לא מבינה את הדרישה הזאת מנכים כמוני שכבר קבעו לנו 188 אחוזים, על מה אנחנו צריכים להביא אישורים רפואיים?

שמחה בניטה: מטרטרים את כל הנכים עכשיו.

אבתיסאם מראענה: מי מבקש בעצם?

אבתיסאם מראענה: ברגע שאת רוצה לקבל היתר?

שמחה בניטה: רשות האוכלוסין.

שמחה בניטה: קודם היינו ממלאים, משלמים, ומעבירים אליהם, עכשיו לא, התאגידים מבקשים טופס ADL וטופס רפואי.

שמחה בניטה: אתמול הייתה לי פגישה עם המנהלת, אני לא זוכרת את שמה, והיא אומרת שזה לא יכול להיות ADL, הבאתי את הנוהל, הם מעבירים נוהל והם אפילו לא יודעים.

שמחה בניטה: בינתיים, כדי להוציא לך היתר, התאגידים מבקשים ממך גם מכתב מרופאים וגם ADL, ואחרי שאת מביאה את הטופס הזה להיתר שני, אז הם נותנים לך היתר לשנה.

שמחה בניטה: עד שאת הולכת לוועדה ומגישה חומר לוועדה ההומניטארית כבר עוברת חצי שנה, כך שאחר כך תם ההיתר הזמני הזה, ולכי תעשי עוד פעם, תביאי מכתב רפואי, תביאי ADL, כדי לקבל עוד פעם את ההיתר הזה לשנה.

שמחה בניטה: הטרטור הזה, בכלל, אנחנו נכים לצמיתות, ביטוח לאומי קובע לנו נכים לצמיתות, אנחנו לא נקום על הרגליים מחר.

שמחה בניטה: אני מוכנה לעשות מסיבת הודיה אם מחר אני אקום.

שמחה בניטה: אם קובעים לנו צמיתות, למה שלא יתנו לנו את ההיתרים האלה לצמיתות?

שמחה בניטה: למה לטרטר אותנו, היתר ראשון לארבע שנים, והיתר שני כל שנה, והיתר שלישי אותו דבר.

שמחה בניטה: אם אנחנו נחשפנו לזה פעם אחת, אני חושבת שמגיע שיניחו לנו, תנו לנו לחיות עם מה שאנחנו כבר, לא להכביד אותנו עם בקשות ודרישות.

שמחה בניטה: העניין הזה של הדחייה על הסף, מה זה דחייה על הסף?

שמחה בניטה: את הסברת את זה יפה מאוד, אדם כותב את הבקשה שלו, כותב את כל סיפור חייו, כותב מדוע הוא רוצה את העובד הנוכחי, לזה לא מתייחסים.

שמחה בניטה: אם הוא כבר 30 יום, 90 יום, 120 יום, 150 יום, עבר עד שהוא הגיע אליי, אז הוא נפסל על הסף, הוא אפילו לא מגיע לוועדה כדי שמישהו יראה את הבפנים, את האמת.

שמחה בניטה: נכון, יש עובדים שמגיעים אלייך אחרי חצי שנה, אבל אחרי חצי שנה את רואה שהעובד הזה טוב והוא נותן לנשמה, אז הוא הלך לא יודעת מה לעשות, למה לא לראות אותנו?

שמחה בניטה: למה רק לראות את זה שהעובד הגיע אליי אחרי חצי שנה שהוא לא עבד?

שמחה בניטה: יש כל כך הרבה מקרים שהם אפילו לא מקשיבים, למשל, הייתה תקופה בהתחלה שהם אמרו שהחל מ-51 חודשים עד 63 חודשים, צריכים לעבוד רליוורים.

שמחה בניטה: מישהי שעבדה בתור רליוור בתאגיד, שכחו לרשום לה איזה חודש, והיא נפסלה, והיא הייתה הבחורה הכי טובה שבעולם, הכי ממושמעת.

שמחה בניטה: היא הלכה לעבוד אצל משפחה של שלושה ילדים נכים, שלושה עם ניוון שרירים, במקום להצדיע לה ולתת לה את הכתר, היא נפסלה על הסף.

שמחה בניטה: למה היא נפסלה על הסף?

שמחה בניטה: בגלל שפספסו ברישום בחודש, והחברה כותבת מכתב שהיא אשמה שהיא לא ציינה.

שמחה בניטה: הלכנו לבית משפט.

שמחה בניטה: אומרים לך שאת יכולה ללכת לבית הדין לעררים, ובבית הדין לעררים הם מנפנפים לך בחוקים הרשומים שהם לא יכולים לעבור, אז למה את שולחת אותי לבית הדין לעררים, כאשר הם נצמדים בעצמם לחוק?

אבתיסאם מראענה: תודה, שמחה בניטה.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה לעבור ליפעת סולל, בבקשה.

יפעת סולל: עו"ד יפעת סולל, היועצת המשפטית של עמותת "כן לזקן".

יפעת סולל: אנחנו עתרנו נגד תיקון 32, שכאמור נחקק בשנת 2018 והפך את הוועדה הזאת שנקראת בלשון העם הוועדה ההומניטארית, למה שאין אלא לקרוא לו הוועדה האנטי-הומניטארית.

יפעת סולל: צריך לומר, שעתרנו על זה ב-2019, התקיימו דיונים מאוד ארוכים בבית המשפט העליון, שהעבירו ביקורת חמורה מאוד על התיקון הזה, שאני אזכיר כי זה לא נאמר פה בפה מלא, התיקון הזה הוא תיקון מפלה, שקודם כל מגדיר את המטופלים הסיעודיים הזקנים ככאלה שיש להם פחות זכויות מעצם היותם זקנים, בלי להתייחס למצב התפקודי שלהם.

יפעת סולל: ולכן, אין מקום לסעיף כזה בספר החוקים של מדינה שחושבת שזקנים הם לא סרח עודף.

יפעת סולל: ולכן, כדאי מהר מאוד להעביר את הכשל האיום הזה מספר החוקים של מדינת ישראל, וכמה שיותר מהר, זה קצת אולי יציל את כבודה של המדינה.

יפעת סולל: צריך לומר, יש פער גדול בין ההתנהלות של הוועדה ההומניטארית לפני הקורונה ואחרי הקורונה.

יפעת סולל: אם אני רגע אחד שמה בצד את מה שקיים בחוק, את הכשלים הקבועים בחוק, צריך לומר שהוועדה ההומניטארית, גם לפני הקורונה, התנהלה במסגרת שיקול הדעת שלה, באופן שהוא בלתי נסבל וזאת הגדרה מאוד מתונה לו.

יפעת סולל: זאת אומרת, היא פסלה באופן שיטתי את כל מי שגר בין חיפה לאשדוד, כי אמרו שאין שום בעיה למצוא עובדים זרים בין חיפה לאשדוד.

יפעת סולל: הגיעו אליי עשרות מקרים שהגיעו אליי פיזית, אני כבר לא מדברת על מאות פניות שמגיעות אלינו, של אנשים שהמצב התפקודי, בדרך כלל של ההורים שלהם, לפעמים בני הזוג שלהם, הוא כזה שהגיעו אליהם עשרה, 12, 14 עובדים הביתה, ואמרו להם שלא מתאים להם, גם בתוך הגבולות האלה.

יפעת סולל: כי אנשים שצריכים מנוף בשביל להרים אותם, אף עובד זר לא רוצה לטפל בהם, ואנשים שיש להם אלצהיימר במצב קשה, אף אחד לא רוצה לטפל בהם, ואלצהיימר במצב קשה זה הכי נורא שיכול להיות, ואוי ואבוי אם מוציאים אנשים כאלה מהבית כי הם מתים אחרי שבועיים.

יפעת סולל: אז אנחנו יודעים שבשנה האחרונה, או מאז תחילת הקורונה, באמת מאשרים, מאשרים הרבה.

יפעת סולל: וגם, יש את הוראת השעה, וצריך להגיד את זה.

יפעת סולל: יש את הוראת השעה שמקלה מאוד על האישור של עובדים בוועדה ההומניטארית, אבל הוראת השעה הזאת לא מספיקה בצורה קיצונית, היא גם מייצרת תנאים אבסורדיים.

יפעת סולל: אם צריך היה להגיש בקשה בין מועד מסוים עד מועד מסוים, עד מרץ 2021, ומי שכמו במקרים רבים, התאגיד אמר לו שאין להם סיבה להגיש כי ממילא יפסלו אותו על הסף, מצא את עצמו אחר כך מקבל ייעוץ משפטי אולי קצת יותר טוב, אז אומרים לו לא, לא הגשתם בזמן.

יפעת סולל: אז צריך גם לתקן את הוראת השעה הזו, שהיא מגוחכת, שהיא לא סבירה, שהיא לא נותנת מענה לרבים.

יפעת סולל: צריך לומר, נאמרו פה הרבה דברים שאני לא אתייחס אליהם, כי באמת הדוחות שהוצגו כאן לא אומרים שום דבר לגבי מטופלים קשים זקנים.

יפעת סולל: מייצרים איזו מין הבחנה כזאת בין 'כלל המטופלים הזקנים' לבין 'כלל המטופלים הצעירים'.

יפעת סולל: כלל המטופלים הצעירים הם במצב יותר קשה, ובתוך כלל המטופלים הזקנים יש הרבה מאוד רמות, ומי שברמה קשה לא מצליח למצוא מטפלים.

יפעת סולל: עכשיו אני מוכרחה לומר, בעיניי, כל ההישענות הזאת אך ורק על מטפלים זרים היא לא סבירה ברמת מדיניות ארוכת טווח.

יפעת סולל: אבל ברמה המיידית, אנחנו חייבים להחזיר את שיקול הדעת, כי המצב כפי שהוא היום אומר שרוב המטפלים הסיעודיים שנמצאים בארץ למשך איזושהי תקופה, כמו ששמעתם פה, פשוט נופלים ולא מגיעים בכלל, ולאף אחד אין שיקול דעת, חוץ מבית המשפט העליון, שאני מקווה שייתן פסק דין.

יפעת סולל: אתם יודעים מה?

יפעת סולל: אני מקווה שהכנסת תתקן את המצב לפני שהיא תצטרך לתת פסק דין.

יפעת סולל: לא יכול להיות מצב שלמקרים הנוראיים האלה אין שיקול דעת היום לאף אחד.

אבתיסאם מראענה: אני מסכימה, תודה יפעת.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה לתת זכות דיבור, ותודה על הסבלנות, ד"ר קרן גונן, עמותת עיל"מ, עמותה ישראלית.

קרן גונן: עמותת עיל"מ זאת עמותה ישראלית לסרטני מוח.

קרן גונן: אני רוצה להציג כאן עוד סוגיה נוספת, אמנם היא נשמעה מעט, אך יש כאן איזושהי בעיה מאוד מהותית לגבי החולים הסופניים.

קרן גונן: למשל, בסרטן מוח מסוג GBM, מרגע האבחנה אנחנו מדברים על בין 13 חודשים ל-15 חודשים, מרגע האבחנה עד שהמטופל בעצם נפטר.

קרן גונן: ההתדרדרות של המחלה היא מאוד מאוד מהירה, כך שאין לנו אפילו זמן בכלל לכל הבירוקרטיה, להגיש בקשות, לבדוק מה קורה, לראיין עובד זר, להסכים, לא להסכים, בשלב הזה אנחנו כבר בשבעה עליו, סליחה על זה, וזה המצב.

קרן גונן: זה מצב מאוד קשה ומאוד מתסכל.

קרן גונן: אני לא אגיד את הבעיות, כי הבעיות הן כמובן ברורות לכולם.

קרן גונן: אני רוצה להעלות איזושהי הצעה, שיכול להיות שהיא קצת קיצונית, אבל נראה לי שבסופו של יום זאת הדרך, גם לקבל איזושהי חוות דעת משמעותית לגבי העובדים הזרים.

קרן גונן: ההצעה שלי באה ואומרת, תראו, מבחינת לפתוח את השמים, אולי באמת כדאי לבדוק מי נכנס לכאן ועם איזו מוטיבציה.

קרן גונן: לצערי הרב, כמות האנשים שנמצאים במצב סופני, שנשלחים להוספיס בית, שהמדינה בעצם מחליטה לגביהם שכדאי שהם יישארו בבית כי למדינה זה עולה הרבה יותר כסף אם הם יהיו במוסדות סיעודיים, וסביר להניח שהמשפחות רוצות שהאהוב שלהם ימות כבר במסגרת הבית, סביב המשפחה שלו.

קרן גונן: לשם כך, צריך מערכת תומכת.

קרן גונן: אז זה נכון שמשרד הבריאות נותן תקציבים לקופות החולים, שכמובן גוזרות קופון ואחר כך מעסיקות חברות שנותנות רופא ואחות.

קרן גונן: ההצעה באה ואומרת, במסגרת השירותים הכלליים האלה, בואו נתן גם את הדבר הזה.

קרן גונן: לנושא כניסת עובדים זרים, היות ויש לא מעט חולים סופניים, הם החולים שצריכים עזרה מיידית, אין לנו זמן לבירוקרטיה.

קרן גונן: אם היה ניתן לייצר איזשהו 'פול' של עובדים זרים, שהתנאי שלהם בכלל לשהות בארץ, ולקבל מטופלים כרוניים או מטופלים ארוכי טווח, לצורך העניין, הם גם הקבלה של מטופלים סיעודיים.

קרן גונן: אנחנו מדברים על בין ארבעה חודשים לחצי שנה בהגדרה של הוספיס בית, ואחרי זה יש לו גם חוות דעת, גם מוטיבציה של עובד שרוצה להיכנס בשערי הארץ, אבל יש גם חוות דעת לגבי מי הוא, מה הוא.

קרן גונן: מי שמגבש את כל זה או מי שמתכלל את כל האירוע, זאת חברה שמפקחת, מכשירה, רואה.

קרן גונן: ואז אתם באים ובודקים בעצם מי האדם שנמצא, ואין לנו כאן עניין בכלל אם אתה רוצה או לא רוצה, אם מתאים לך או לא מתאים לך.

קרן גונן: אני חייבת להגיד שגם את הנושא של פריפריה מאוד חשוב לשים על השולחן.

קרן גונן: יש בעיה מאוד גדולה, לצערי הרב, האנשים החלשים שאין להם משפחה בכלל לא מגיעים, הם בכלל לא יודעים מה זאת הוועדה ההומניטארית, הם לא יודעים מה הזכויות שלהם.

קרן גונן: אנשים מתים כמו זבובים, אין לכם מושג אפילו, כשאני נכנסתי לתחום אני פשוט הייתי בהלם, ואני עובדת סוציאלית 25 שנה בהכשרה שלי, אני מגיעה מהתחום וכל חיי אני עובדת ציבור.

קרן גונן: מעולם לא הבנתי באיזה מצב אנשים מתים בלי אף אחד, מתים בבתים של עצמם, בלי לדעת את הזכויות שלהם, לא בביטוח הלאומי, לא לדעת מה זה בכלל זכויות של עובד זר, לא לדעת מה זה הוספיס בית, עם כל מה שזה אומר.

קרן גונן: יש כאן בעיה בין המערכות.

קרן גונן: היות ועבדתי בעוד תחומים נוספים מול קופות החולים ומשרד הבריאות, אני יכולה להגיד שיש מלא תקציבים, שגוזרים קופונים בדרך ולא מגיעים לתושבים, לא מגיעים לאוכלוסייה, ופה, יש מקום לעשות איזושהי בדיקה מהותית של תקציבים, איך הם עוברים, אולי יש אפשרות לפתוח מנגנון ישיר, בעיקר לחולים הללו.

קרן גונן: אבל, בכלל לדעתי יש פה שינוי של מערכת תפיסתית שדורשת באמת וועדה בין-משרדית.

קרן גונן: תודה רבה, ותודה רבה לך.

אבתיסאם מראענה: תודה, ד"ר קרן.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה לתת את זכות הדיבור לד"ר גיא בן בצלאל, אונקולוג מבית החולים שיבא, תודה על הסבלנות.

גיא בן בצלאל: תודה.

גיא בן בצלאל: אני חשבתי שאני היחיד שאעלה את הנקודה, אבל עשו את זה לפניי בצורה מאוד מרגשת.

גיא בן בצלאל: אז אני אונקולוג, מטפל בנפח חולים גבוה מידי, ואני נתקל בבעיה שהוצגה פה על ידי רותם הרבה מאוד פעמים.

גיא בן בצלאל: מטופלים סופניים, חולי סרטן, לא מצליחים להשיג מטפל זר, הם לא יכולים לייבא, אין להם את הזמן למצוא, הם פשוט לא יכולים.

גיא בן בצלאל: יש פה נקודות שלא שמו עליהם דגש בהקשר הזה.

גיא בן בצלאל: מטופל שרוצה לקבל הוספיס בית, אם אין לו מטפל סיעודי בבית, ההוספיס בית לא ייכנס, ואז הוא צריך הוספיס אשפוזי.

גיא בן בצלאל: בהוספיס האשפוזי הגדול בארץ, בתל השומר, יש 18 מיטות, אז אין מקום, אז אנחנו מגיעים למצב שאנשים לא מקבלים מענה, ובאמת מדובר פה בטווח זמן קצר.

גיא בן בצלאל: שתי נקודות חשובות שרציתי להגיד, הראשונה היא שאפשר לאפיין את החולים האלה לחלוטין, חוק החולה נוטה למות מגדיר מיהו אותו מטופל, מי שיש לו הישרדות צפויה של חצי שנה, לכן אפשר לאפיין את הקבוצה הזו.

גיא בן בצלאל: ההצעה הקונקרטית, ואני פה מטעם עמותת "נכה לא חצי בן אדם", אנחנו חושבים שכדאי שאותם מטופלים כשמטפל זר מגיע אליהם, אותם חודשי שירות לא יספרו לו למניין הוויזה, בכלל.

גיא בן בצלאל: אז אפשר לבוא ולהגיד, אבל ככה הוא יישאר ויעבור ממטופל למטופל ואצל כל אחד מהם הוא יהיה ארבעה חודשים, אז אנחנו אומרים, הלוואי, אז הוא יפתח מיומנות להיות עם מטופלים סופניים.

גיא בן בצלאל: אני חושב שזה קהל יעד שפשוט לא מתייחסים אליו עד כה, זה באמת פתיר בעיניי וזה דורש תיקון מידי.

אבתיסאם מראענה: אני מבינה.

אבתיסאם מראענה: אני יכולה רק לשאול שאלה בסוגריים?

אבתיסאם מראענה: היא לא קשורה בהכרח ישירות לקשר בין המטפל למטופל, אבל אני רוצה לשאול, האם עובד זר שיעבור כל ארבעה חודשים ממטופל למטופל, שבעצם יהיה איתו ברגעיו האחרונים, איך זה משפיע על חיי בני אדם, עליו כמטפל?

אבתיסאם מראענה: אתה חושב שזה משהו שאפשר לאמץ כשיטה?

אבתיסאם מראענה: מטפל שיכול לעבור כל ארבעה חודשים בין אנשים?

גיא בן בצלאל: זאת שאלה טובה, אין ספק שצריך אנשים ייחודיים, מיוחדים, שיסכימו וירצו לעשות את זה, ולכן זה חייב גם להיות מלווה בתמריצים, אבל זה ברור שאנחנו לא נכריח, ואנחנו צריכים למצוא את מי שמתאים לזה.

גיא בן בצלאל: אני מאמין שאפשר למצוא, וגם אם נמצא רק חלק מהמטפלים שיסכימו, זה עדיף מכלום.

אבתיסאם מראענה: מהם המספרים שאנחנו מדברות ומדברים עליהם, מבחינה אונקולוגית?

רותם שחבר: אני יכולה להוסיף?

אבתיסאם מראענה: כן, בבקשה, משפט קצר.

רותם שחבר: אני חושבת שהפתרון הוא שהחברות אשפוז בית ייקחו על זה אחריות, ואז בתור חברת אשפוז בית היא צריכה לתת את כל המעטפת ואת המענה לאותו עובד זר.

רותם שחבר: כמו שאני לא צורכת שירותי רפואה ואני הולכת לאתר את הרופא שלי ואת האחות, כך אני לא צריכה לאתר את העובד הזר שלי, זאת צריכה להיות מעטפת שלמה.

רותם שחבר: ואז, בתוך חברת האשפוז צריך גם לתת מענה רגשי לדבר הזה.

אבתיסאם מראענה: האמת היא שזה רעיון מצוין.

אבתיסאם מראענה: אוקי, אני נותנת לכם זכות דיבור אחרונה לסיכום ואנחנו מסיימות, כי יש לנו ב-13:00 דיון ועדת חקלאות.

אבתיסאם מראענה: אלכס, אתה רוצה?

אבתיסאם מראענה: בבקשה.

אלכס פרידמן: אני אשמח להגיד כמה מילים.

אלכס פרידמן: קודם כל, תודה לדוברים היקרים שלנו.

אלכס פרידמן: באמת אני בן אדם שאוהב להגיד גם מילה טובה, אז קודם כל תודה רבה לך על העיסוק הזה, נורא תומכת, אנא, מי כמונו יודע כמה את עובדת גם מאחורי הקלעים ואנחנו רואים את התזוזה בשטח, וזה נהדר.

אלכס פרידמן: אני רוצה להגיד תודה גם לעינבל ולצוות, שבאמת עושים עבודה נהדרת בסך הכל.

אלכס פרידמן: בזמן האחרון גם יש תזוזה מאוד טובה, בין אם זה הוועדה שהוקמה בנושא ההעסקה, בין אם זה ההיתרים הבילטרליים, ובין אם זה העבודה המשותפת שלנו על התוכנית שהגשנו גם לכאן ואנחנו עובדים עליה.

אלכס פרידמן: ברמת הנושא שלנו היום, אני חושב שמצב החירום דורש הזרמת עובדים רבים ככל שניתן, מצד שני אנחנו צריכים לבחון את הסוגייה הזאת.

אלכס פרידמן: דובר על העניין של התושבות והעניין שלא רוצים שהעובד יהיה פה יותר מידי שנים, אבל בין הזרמת עובדים לבין לתת את העבודה לעובד שנמצא פה המון שנים, אני חושב שהאופציה הנכונה היא לתת לאותו עובד, מהרבה סיבות.

אלכס פרידמן: מצד ראשון, זה מין הסתם להסדיר את העובדים הרבים שנמצאים פה לא כחוק.

אלכס פרידמן: ב' ברור שעובד עם ניסיון, עם שפה, ניסיון שאנחנו יודעים שהוא עבד ועשה עבודה טובה, אז עובדים כאלה זה מה שצריך.

אלכס פרידמן: פה, העובדים הללו שמגיעים לוועדה ההומניטארית, דובר על כך רבות היום, הבעיה הגדולה היא תנאי הסף, פשוט פוסלים בלי לבחון את הנושא לעומק, וזה לא אמור להיות כך.

אלכס פרידמן: אגב, באותו הקשר, העובדים החדשים הם גם פתח לנטישות הרבות שדוברו פה.

אלכס פרידמן: מצד שני, אלה שכרגע נופלים בתנאי הסף, ואני אומר פה, עינבל, זאת נקודה שעלתה לי היום, אנחנו יודעים שיש בתוכם את הנוטשים, אז יש פה הזדמנות לאתר אותם ולטפל בהם, צריך לקחת את הנקודה הזאת בחשבון.

אלכס פרידמן: אז מן הסתם, לפתוח את הוועדה, מצד שני, אם בתוך הפניות מגיעים הנוטשים, זאת ההזדמנות גם לטפל בהם.

אבתיסאם מראענה: תודה רבה, אתם רוצות או רוצים להגיב בכמה מילים?

עינבל משש: כן, אז קודם כל אנחנו, באמת כפי שאמר אלכס, עושים עבודה משותפת בזמן הזה, גם עם משרדי הממשלה האחרים במסגרת הצוות הבין-משרדי שהשרה הקימה, ובוחנים את כל נושא שיטת ההעסקה בענף הסיעוד.

עינבל משש: אנחנו בקרוב מאוד יוצאים גם בשיתוף ציבור שייעשה בצורות שונות, אחת בזירה מקוונת, שלדעתי יצא אולי כבר בשבוע הבא.

אבתיסאם מראענה: מה מקוונת?

אבתיסאם מראענה: לא הבנתי.

עינבל משש: אנחנו עושים הליך של שיתוף ציבור, לשמוע את הציבור.

עינבל משש: קודם כל, חשוב לי להגיד לכולם שגם הדלת שלנו פתוחה, גם האוזניים שלנו בקשב, ובעיקר הלב שלנו במקום הנכון ואנחנו שומעים את המצוקות ובהחלט מתייחסים בכובד ראש לכל המצוקות שעולות מכולם.

עינבל משש: אנחנו מתעסקים, אני חושבת שלפחות בשנה האחרונה, בשיפור המצב.

עינבל משש: בין היתר, הקימה השרה את הצוות הבין-משרדי, ואנחנו בוחנים את הנושא, באמת בצורה מעמיקה, כשכל משרדי הממשלה שותפים בתוך עבודת הצוות.

עינבל משש: אני עוד פעם אגיד, צר לי, אבל רשות האוכלוסין וההגירה אחראית על הסדרת העסקת עובדים זרים, היא לא אחראית על הנושא המאוד רחב ומאוד כואב, של הזדקנות בקהילה או בתפיסה הזו, אבל כן, בחלקת האלוהים שלנו אנחנו עושים מאמץ מאוד מאוד גדול, גם לעבוד בשיתוף פעולה עם כולם וגם למצוא את הפתרונות האפשריים.

עינבל משש: חשוב לי להגיד דבר אחד נוסף.

עינבל משש: תראו, האתגר שלנו הוא באמת לאזן בין כל המרכיבים, ובסופו של יום להוביל לשיפור.

עינבל משש: אבל, כן חשוב להגיד, שצריך לאזן בין כל המרכיבים, כי יש פה הרבה איזונים שנדרשים, יש מדיניות, יש השתקעות, ויש המון תכליות של הגירה, ומצד שני, יש צורך לתת באמת מענה מכבד וראוי למטופלים הסיעודיים, ואת כל הדברים האלה אנחנו עושים.

עינבל משש: אז אנחנו יוצאים עם זירה מקוונת, ממש בעת הקרובה, שמזמינה את הציבור לדבר על הפערים, חסמים, בעיות, מצוקות.

עינבל משש: יהיו לנו קבוצות מיקוד שאנחנו עושים, וכמובן נצא בקול קורא לקבל עמדות.

אבתיסאם מראענה: תודה, עינבל.

אבתיסאם מראענה: כן, גברתי, לא נתתי לך זכות דיבור?

אבתיסאם מראענה: אז בואי למיקרופון בבקשה ובואי נעשה את זה בקצרה.

אבתיסאם מראענה: נתי, את תסלחי לי הפעם.

אבתיסאם מראענה: אני חייבת לעבור גם לדיון הבא, אז תעזרו לי.

אבתיסאם מראענה: גילה, בבקשה.

גילה בופ: טוב, קודם כל אני אציג את עצמי, גילה בופ, מנכ"לית של אחד התאגידים הגדולים של העובדים הזרים, 28 שנים בתחום.

גילה בופ: אני באמת מברכת על הדיון ואני באמת מקווה שבעוד שנתיים כשאני אפרוש ואני אצא לפנסיה אנחנו כן נראה שינויים.

גילה בופ: אני חייבת לציין שמאז שהגב' עינבל משש נכנסה לתפקיד, כן יש לנו דלת פתוחה, וכן יש לנו אוזן קשבת, ואנחנו כן רואים שדברים יותר מתקדמים.

גילה בופ: את אמרת מקודם משהו מאוד חשוב, וזה הנושא של החקיקה.

גילה בופ: זה ברור שזה לא בידיים של הגב' משש, יש חוקים, יש נהלים, ולפי דעתי, את הדברים האלה צריך לשנות, במיוחד עכשיו.

גילה בופ: אם אני אספר לכם שלפני 15 שנה או 10 שנים אנחנו לא היינו שומעים את הסיפורים האלה בכלל, כי לא היה מחסור בעובדים זרים.

אבתיסאם מראענה: לא היו מצלמות, סליחה.

גילה בופ: לכן, מה שאני רוצה להגיד הוא, שבגלל הקורונה, או בעקבות הקורונה, מדברים כבר על שנתיים כמעט, אני חושבת שכל הקריטריונים של הוועדה ההומניטארית שזו בעצם הבעיה היום, זאת אומרת, זה הנושא של הדיון היום, אז בגלל המצב אני כן חושבת שצריך להגמיש את הקריטריונים.

אבתיסאם מראענה: תודה רבה, אני שמחה שאנחנו מסכימות.

אבתיסאם מראענה: כן, ד"ר נתי.

נתי בלום: אז אני נתי, ואני מנכ"לית עמותת עמדא לחולי דמנציה ואלצהיימר.

נתי בלום: רק לתת לכם שני מספרים, כי יש לי דקה.

נתי בלום: יש 150,000 איש עם דמנציה ואלצהיימר בישראל.

נתי בלום: רשות האוכלוסין, תסתכלו עליי, כי אתם לא אמונים על הזקנה, אבל גם אתם כנראה תהיו זקנים.

נתי בלום: 37 אחוזים מהאנשים בין גיל 74 ל-85 הם אנשים עם דמנציה ואלצהיימר, ולטפל בהם זה מאוד קשה.

נתי בלום: חלק מהם הם לא סיעודיים, אבל יש להם בעיות התנהגות קשות מאוד.

נתי בלום: אם רוצים לתעדף אנשים, אז לבי איתכם אנשים נכים צעירים, ואני מבינה למה צריך לתעדף אותם, אבל צריך גם לתעדף את האוכלוסייה הזאת, כי אף מטפל לא רוצה לטפל בהם, כי הרבה יותר קשה לטפל באדם עם בעיית התנהגות שאנחנו לא מבינים למה הוא מתנהג ככה, כי שיפוט המציאות שלו לקוי, מאדם סיעודי, וכשיש חוסר - - -

רמי סלהוב: הם לא מקבלים את ההכשרה לזה.

נתי בלום: נכון מאוד, אין הכשרה לזה, למרות שאנחנו מדברים על ההכשרה, ואיבתסאם מכירה את זה.

נתי בלום: אז אם מתעדפים את זה, אז זאת האוכלוסייה, וככל שאנחנו נתקדם בזמן, יהיו יותר אנשים זקנים, כי תוחלת החיים עולה, ויהיו יותר אנשים זקנים עם דמנציה ואלצהיימר.

אבתיסאם מראענה: תודה, ד"ר נתי.

אבתיסאם מראענה: בסוף אני אעשה דוקטורט על הנושא הזה.

אבתיסאם מראענה: אוקי, חברות וחברים, אני ממש רוצה קודם כל להודות לכן, לכל מי שהגיעה והגיע ועשה מאמץ להגיע לכאן, השמיעה והשמיע את הסיפורים שלו.

אבתיסאם מראענה: זה היה מאוד מרגש, מאוד חשוב, תודה שפתחתם את הלב והייתם כנות וכנים לספר לנו ככה על החיים שלכם, על החוויות שלכם.

אבתיסאם מראענה: תודה שנתתם בנו את האמון בכלל, לפתוח את הלב ולספר לנו ולשתף אותנו.

אבתיסאם מראענה: תודה לרשות האוכלוסין וההגירה, תודה עינבל, תודה שריי, תודה עו"ד ויסמן, תודה חברות וחברים והשאר שהגעתם.

אבתיסאם מראענה: אני מסכמת את הדיון הכל כך חשוב.

אבתיסאם מראענה: הוועדה רואה חשיבות עליונה במציאת פתרון לסוגיות שהועלו כאן, באופן שיקל על המשפחות במציאת מטפל או מטפלת בכלל, או בתקופת הקורונה שכנראה לא עוזבת אותנו.

אבתיסאם מראענה: אני באופן אישי, גם החברות שלי בוועדה, גם בלשכה, גם בכלל אנחנו ככנסת ישראל, נעשה הכל על מנת לפעול ולקדם הצעה לתיקון החוק בוועדה הזאת, מתוך הנקודות שהועלו בדיון, ואשמח לשיתוף פעולה, כמובן.

אבתיסאם מראענה: אני מאוד אוהבת לשתף פעולה עם עוד שותפות ושותפים שיושיטו יד, עם רשות האוכלוסין וההגירה, לגיבוש הפרטים והיישום שלהם.

אבתיסאם מראענה: הוועדה תקיים דיוני המשך למעקב אחרי הפתרונות המוצעים לנושא של ההקלה על קליטת עובדים ועובדות זרות, ובעיית המחסור, לקראת סוף תקופת ההתארגנות.

אבתיסאם מראענה: קחו בחשבון שאנחנו בסוף השנה, נסיים עם תקופת ההתארגנות שבעצם, מי שמעסיקה או מעסיק עובדת או עובד זר שהוא לא חוקי, מסתיימת תקופת ההתארגנות, ואתן צריכות להיות ערות לדבר הזה.

אבתיסאם מראענה: סליחה, אין לי כרגע בשורות טובות, לגבי מה יחליף את האנשים שמטפלים ביקירים וביקרות שלכם.