הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 24, פרוטוקול מספר 17, 2021-11-15 11:00

מיכל שיר סגמן: בוקר טוב, אני רוצה לפתוח את דיון הוועדה.

מיכל שיר סגמן: היום, 15 בנובמבר, י"א בכסלו התשפ"ב.

מיכל שיר סגמן: הנושא שלנו היום: תשלומי הורים לתוכנית ניצנים – צהרונים – בעקבות שינוי בדירוג החברתי-כלכלי של הרשויות המקומיות.

מיכל שיר סגמן: אני אתחיל עם חברי הכנסת.

מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת עלי סלאלחה.

עלי סלאלחה: בוקר טוב לכולם.

עלי סלאלחה: הנושא הוא נושא חשוב מאוד, בעניין הזאטוטים שלנו, הילדים הקטנים, שאנחנו צריכים לדאוג שהם יהיו במסגרת עד השעה 16:00, היות שההורים שלהם נמצאים בעבודה, אבל כתוצאה מהעלאת המדד הסוציו-אקונומי בכמה כפרים, המצב השתנה וזה שינה את כל החיים של החברה שלנו ושל ההורים.

עלי סלאלחה: ראשית, כל הנושא הזה של העלאת המדד הסוציו-אקונומי הוא דבר פיקטיבי, הוא לא נכון, הוא לא אמיתי.

עלי סלאלחה: האוכלוסייה הזאת אוכלוסייה ענייה, אין לה מאיפה, היא משתכרת משכורות נמוכות, ההורים בקושי עושים למחיית הילדים שלהם.

עלי סלאלחה: אני מביא לדוגמה את יאנוח-ג'ת שהמדד הסוציו-אקונומי שלה הועלה ל-4, דבר שהקפיץ את דמי ההשתתפות בעבור כל ילד מ-500 שקלים ל-3,500 שקלים.

עלי סלאלחה: גם את ה-500 שקלים האנשים הוציאו מהנשמה שלהם, לא היה להם, אבל להגיע ל-3,500 שקלים – זו בעיה מאוד-מאוד רצינית.

עלי סלאלחה: לראיה, מספר הילדים שנרשמו השנה או כמה הורים שילמו עבור ילדיהם כדי שיישארו עד השעה 16:00 – מדובר בעשרה ילדים.

עלי סלאלחה: כמה זה היה בשנה שעברה?

מודי סעד: 220.

עלי סלאלחה: אם כך, ההורים לא רוצים לחנך את הילדים שלהם?

עלי סלאלחה: הם לא רוצים שילדיהם ימשיכו להיות במסגרת?

עלי סלאלחה: הם רוצים, אבל אין להם מאיפה.

עלי סלאלחה: אז המדד הסוציו-אקונומי הזה הוא פיקטיבי, הוא לא נכון.

עלי סלאלחה: צריך לומר ששלוש וחצי שנים המועצות המקומיות הדרוזיות לא היה להן מאיפה וכמעט כולן חשבו לפטר עובדים, היות שלא היה להן תקציב.

עלי סלאלחה: לכן, חברים, אנחנו חייבים למצוא דרך לאפשר לילדים שלנו, שהם התקווה שלנו, שהם היקרים לנו ביותר, שכדי שהילדים האלה יהפכו אחר כך לבוגרי י"ב, אקדמאים וחיילים, צריך לאפשר להם לקבל חינוך בהתאם, לפי יכולת ההורים ולא לפי המדד הסוציו-אקונומי.

עלי סלאלחה: אני לא יודע בכלל איך מדדו והגיעו למדד הזה – אני חי בכפר, אני יודע מה המצב של הכפרים שלנו, שהוא מצב קטסטרופלי.

עלי סלאלחה: הצהירו למשל על מר'אר כעיר.

עלי סלאלחה: ראיתי את הבדיחות של הצעירים שלנו על זה – שמו להם גורדי שחקים, שמו אוטוסטרדות וכו'.

עלי סלאלחה: אבל אין.

עלי סלאלחה: רציתי שהכפרים שלנו יהיו באמת כפרים שיש להם את הכול ולהיות גאה בכך ולעבוד בשביל זה, אבל בינתיים בנושא הספציפי הזה אין לנו.

עלי סלאלחה: לכן, חברים, אני מבקש בכל לשון של בקשה שניקח את הדברים לתשומת לבנו, שנקבל החלטות מדודות ונכונות ולאפשר לילדים שלנו לחזור להיות במסגרת עד השעה 16:00, שיהיו 220 ביאנוח-ג'ת ולא עשרה ילדים שההורים שלהם כן יכולים והאחרים לא יכולים.

עלי סלאלחה: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה, חבר הכנסת סלאלחה.

מיכל שיר סגמן: אני חייבת להוסיף ולומר על הדברים המאוד חשובים שאמרת, שבכל פעם שאני מסיירת במגזר הלא-יהודי, בין אם מדובר על דרוזים או על כפרים ערבים, אני רואה שלרוב מדובר על מצב סוציו-אקונומי 2.

מיכל שיר סגמן: מדי פעם אנחנו מוצאים סוציו 3 ומה שראינו עכשיו את הזינוק הזה פתאום ל-4, שאני באמת לא יודעת עד כמה הוא אמיתי, וגם נשאל את זה את הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.

מיכל שיר סגמן: אבל בסוף-בסוף-בסוף, כשאני מסתכלת על התמונה הכוללת, המצב של הכפרים במגזר הלא-יהודי, המצב לא טוב ואסור שבישראל שנת 2021 אנחנו נאפשר הפקרות של ילדי ישראל, שברובם לא יודעים מה זה בריכה.

מיכל שיר סגמן: עד כמה שזה נשמע, בריכה זה לא מותרות; מגרש כדורגל זה לא מותרות; חינוך בלתי פורמלי זה לא מותרות; חינוך כמו שצריך, עם מערכת חינוך שעובדת כמו שצריך – זה לא מותרות, אבל אלה דברים שלא כל ילדי ישראל זוכים להם באופן שוויוני בכלל, ובמגזר הלא-יהודי בפרט, ואת זה צריך להפסיק.

מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת מופיד מרעי, נשמח לשמוע אותך.

מופיד מרעי: אין יותר סמלי, גברתי היושבת-ראש, מאשר לדבר על זכויות של הילדים דווקא לקראת ציון יום הזכויות לילדים שיתקיים מחר בכנסת.

מיכל שיר סגמן: בוועדה הזאת כל יום זה יום לזכויות הילד.

מופיד מרעי: אנחנו, חברי הוועדה, יושבים כמעט בכל הדיונים, אבל כדאי לתת קצת רקע על התוכנית עצמה.

מופיד מרעי: תוכנית ניצנים, חברים, באה להחליף את מה שהיה בעבר תוכנית ציל"ה.

מופיד מרעי: ב-2018 התקבלה החלטה, שקיבלה גם חיזוק על-ידי השלטון המקומי, חיים ביבס בזמנו, שבמצב סוציו-אקונומי 4, ההורים ישלמו יותר, מ-50 שקלים ל-350 שקלים לילד.

מופיד מרעי: תכפילו את זה כמובן במספר הילדים שיש בכל משפחה, למרות שמבחינת הילודה אנחנו בירידה, אבל יש עדיין משפחות שצריך לעשות את המכפלות.

מופיד מרעי: זה מהווה עומס.

מופיד מרעי: דיברו על מצב סוציו-אקונומי, על כך שהפרמטרים של הבחינה של המצב הסוציו-אקונומי אינם נכונים.

מופיד מרעי: נכנסתי ללמ"ס לבדוק איך בוחנים מצב סוציו-אקונומי.

מופיד מרעי: אם קובעים למשל שהיום מי שיש לו דירה זה משפיע על המצב הסוציו-אקונומי, אזי כל היישובים שלנו, כל היישובים הדרוזים, יורדים אוטומטית ל-2.

מופיד מרעי: למה?

מופיד מרעי: כי אין תכנון, אין דירות, אין בעלי דירות, אין משכנתאות.

מופיד מרעי: לכן החישוב של המצב הסוציו-אקונומי הוא אחיזת עיניים, וצודקים מה שאמרו כאן ועדי ההורים שאכפת להם.

מופיד מרעי: למען הגילוי הנאות, הייתי גם ראש רשות וגם יושב-ראש הפורום של ראשי הרשויות הדרוזיות והצ'רקסיות ובעברי טיפלתי גם בנקודה הזאת.

מופיד מרעי: לכן החישוב לא נכון.

מופיד מרעי: גם בואו לא נשכח שמרביתנו מפרנס יחיד, הרי אין לנו תכנון, אין לנו אזורי תעשייה, אין לנו איפה להעסיק את הנשים שיש להן תעודות.

מופיד מרעי: הנשים יותר משכילות מהגברים, אבל אין להן איפה לעבוד.

מופיד מרעי: אפשר לראות בוגרת טכניון, עם תואר שני מהטכניון, והיא מחפשת עבודה במתפרה או כסייעת או מתרגלת בבית ספר.

מופיד מרעי: למה?

מופיד מרעי: כי אין איפה להעסיק אותן.

מופיד מרעי: בסך הכול, המשפחות רוצות לנהל חיי משפחה נורמליים, לשים את הילדים בגן, בפעוטון, ללכת לעבוד ולחזור בחזרה, אבל את זה אנחנו לא מספקים להן.

מיכל שיר סגמן: זה מנקודת המבט של ההורים, אבל מנקודת המבט של הילד גם מותר לו להתפתח, מותר לו לקבל את כל מה שיש למדינת ישראל להציע.

מופיד מרעי: חובת ההורה לתת לו, גם יחס חם.

מופיד מרעי: זה שאנחנו, המובילים, לא סיפקנו להם מקומות עבודה, אנחנו צריכים לדאוג לזה לטובתם.

מופיד מרעי: בסופו של דבר כל הנטל נופל על מפרנס יחיד, מרביתם אנשי כוחות הביטחון שעוסקים בזה בשכר, רחוקים מהבית, וכמובן שהנטל של חינוך הילדים וגידולם נופל על האישה.

מופיד מרעי: אני מבקש להציע הצעה – ואני לא יודע אם נוכחים פה ממשרד האוצר, ממשרד הרווחה, מהשלטון המקומי - - -

מיכל שיר סגמן: כולם נוכחים, חלקם בזום.

מופיד מרעי: החישוב צריך להיות אחרת.

מופיד מרעי: החישוב ליישובים שלנו צריך להיות לפי פריפריה חברתית וגיאוגרפית, לא לפי מצב סוציו-אקונומי, כי חלק מהיישובים עלו מ-3-2 ל-4.

מופיד מרעי: אני טוען שצריך להסתכל על כל היישובים – דאלית אל-כרמל, עוספייה, פקיעין, סאג'ור, בית ג'אן, ינוח-ג'ת, חורפיש וג'וליס.

מופיד מרעי: דאלית אל-כרמל ועוספייה הן בפריפריה חברתית על פי המדד של פריפריה חברתית.

מופיד מרעי: לכן אנחנו לא יכולים לומר להן שעכשיו הם ישלמו 350 שקל, כי הם במצב סוציו-אקונומי 4.

מופיד מרעי: המצב שלהם הרבה יותר נמוך.

מופיד מרעי: לכן צריך ללכת על פי פרמטר של פריפריה חברתית, וזה לא נלקח בחשבון.

מופיד מרעי: לגבי פקיעין, סאג'ור, בית ג'אן, ינוח-ג'ת, חורפיש – הם בפריפריה גיאוגרפית.

מופיד מרעי: לכן, אם לוקחים את הפרמטר של פריפריה חברתית יחד עם הפרמטר של פריפריה גיאוגרפית וביישובים האלה משאירים את התעריף באותו מצב, היינו 50 שקלים, הגענו לנוסחה.

מופיד מרעי: אני חושב שעם הנוסחה הזאת גם האוצר, גם השלטון המקומי, גם השלטון המקומי הדרוזי והצ'רקסי יכולים לחיות עם זה.

מופיד מרעי: ומי נשכר?

מופיד מרעי: הילדים והתלמידים.

מופיד מרעי: אני, כחבר כנסת, אני מניח שגם חברי עלי, מאמין בדרך הזאת ונפעל, ביחד עם יושבת-ראש הוועדה, שהנוסחה הזאת היא זו שתהיה ונוכל להוריד את הנטל מההורים ביישובים שלנו.

מופיד מרעי: אנחנו נלך עם זה עד הסוף ואני מאמין שנגיע.

מופיד מרעי: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: אני מבקשת לעבור למודי סעד, ראש מועצת יאנוח-ג'ת.

מודי סעד: ראשית, אני שמח להיות פה ולראות אותך, כבוד היושב-ראש.

מודי סעד: אני רוצה להודות לכם על ההיענות המהירה יחסית לכינוס הוועדה לדון בנושא חשוב מאוד-מאוד.

מודי סעד: אגב, הנושא הזה הוא לא רק אצל הדרוזים והמגזר הלא-יהודי, כי גם במגזר היהודי, היכן שיש מצב סוציו-אקונומי נכון, זה אותו הדבר.

מודי סעד: אני חושב שלבעיה הזאת יש שני פתרונות: פתרון אחד, ובזה אני מסכים עם חברי מופיד, הוא ארוך טווח ולחשוב על פתרון שורש, יסודי, כדי לשנות את השיטה; ויש את הפתרון המיידי.

מודי סעד: אני היום, כראש רשות – וברשותכם, אני רוצה להודות לכל ההורים שהצטרפו – עשיתי סקר.

מודי סעד: שלחתי הודעה לכל ההורים בגנים, 220 הורים, והודעתי להם שזה המצב וביקשתי שיגידו מה הם עושים.

מודי סעד: נענו עשרה הורים בלבד, כאלה שיש להם את היכולת לשלם את ה-3,000 שקל.

מודי סעד: הרי זה אבסורד להעלות בן רגע מ-500 שקל ל-3,000 שקל.

מודי סעד: תוסיפו לזה גם את המצב שהיה בקורונה, הרי גם אנחנו נפגענו כמו שאר מדינת ישראל וכלל העולם, והפגיעה אצלנו הייתה אפילו קשה יותר.

מודי סעד: אני התמודדתי עם זה כמעט יום-יום בתקופת הקורונה כאשר הורים פנו אליי ואמרו לי: יש לי שני ילדים, אין לי מה לתת להם לאכול.

מיכל שיר סגמן: אני אגיד לך יותר מזה, מודי, הפעם האחרונה שבדקו את הדרוג, היה בשנת 2017, הרבה-הרבה לפני משבר הקורונה שהתחיל ב-2020.

מודי סעד: אז זה עוד יותר מחזק את מה שאני אומר.

מיכל שיר סגמן: אנחנו עושים את הדיון הזה היום, בשנת 2021.

מיכל שיר סגמן: כלומר, היום הורים משלמים על משהו שנקבע בשנת 2017, כאשר שיכול להיות שהמצב בשטח לא תואם.

מיכל שיר סגמן: תכף נשאל גם מי בודק את זה ואיך.

מודי סעד: נכון לבדוק את זה לעומק ולמה חמש שנים לא עושים כלום ופתאום אתה בא ומטיל פצצה כזאת עלינו.

מיכל שיר סגמן: שוב, פצצה שנקבעה בשנת 2017.

מודי סעד: ברגע ששינו את התוכניות, מציל"ה לניצנים.

מודי סעד: כרגע ההורים במצב קטסטרופלי.

מודי סעד: אני מקבל המון פניות, הזעקה הזאת לא באה סתם.

מודי סעד: אומנם אנחנו מובילים את הזעקה הזאת, אבל היא נכונה לגבי כל הכפרים וכל היישובים.

מודי סעד: גם האימהות שהיו בחל"ת וישבו בבית בעת הקורונה היה להן מאוד-מאוד קשה.

מודי סעד: אני, כראש רשות, דאגתי – והחבר'ה פה יעידו – להקל עליהן לעבור את התקופה.

מודי סעד: למשל, חילקנו יותר מאלף מחשבים ביאנוח-ג'ת.

מודי סעד: אממה, כל ילד כזה, בין כיתה א' עד ו' וכן ילדי הגנים, אי אפשר להשאיר אותם לבד בבית ולכן האימא נאלצה לעזוב את העבודה, אם זה חל"ת או להתפטר, ולשבת עם הילד.

מודי סעד: לכן זה הכניס את כולנו למצב קטסטרופלי, מצב קשה מאוד.

מודי סעד: עכשיו, הממשלה החדשה אומרת שרוצים לחיות לצד הקורונה, אנחנו מנסים לחזור ולהתאושש, אבל בדיוק באה המכה הזאת ובלמה את הכול.

מודי סעד: לכן אני אומר שהפתרון הרחוק הוא כפי שנאמר פה, ואני מצטרף להצעה, אבל הפתרון המיידי הוא להתייחס ולהתחשב בקורונה ובמצב ולהשאיר את המצב על כנו.

מודי סעד: רוצים להעלות?

מודי סעד: תעלו באחוזים בודדים, במקום 500 שקל, שיהיה 700 שקל.

מופיד מרעי: גם לא.

מופיד מרעי: למה להעלות?

מודי סעד: נגיד, אבל בכל מקרה לא להעלות ל-3,000 שקל.

מופיד מרעי: המצב הכלכלי במדינה הלך ונהיה יותר גרוע.

מופיד מרעי: בשנים האלה המדינה הייתה בלי תקציב וגם עניין הקורונה.

מופיד מרעי: אני לא חושב שצריך להעמיס על ההורים.

מופיד מרעי: צודקת יושבת-ראש הוועדה כשהיא אומרת שהנתון הסטטיסטי לא מעודכן.

מופיד מרעי: כלומר, הסטטיסטיקה מדברת על 2017 ואנחנו ב-2021.

מודי סעד: והיא לא מתייחסת לשנתיים הכי קשות שהיו בעולם, הכי קשות במאה השנים האחרונות.

מופיד מרעי: אלה שלוש שנים מאוד קשות.

מופיד מרעי: נכון שמשרד האוצר יקבל עכשיו החלטה להשאיר את המצב כפי שהיה ב-2016 ולגבי 2017 יעשה עבודה, יבדוק את הנתונים ולאחר מכן יביא איזה הצעות שהוא רוצה.

מופיד מרעי: נכון לעכשיו שישאיר את זה כמו שהיה ולא להוסיף אפילו גרוש.

עלי סלאלחה: אתה יודע מה, אני רוצה לבקש לבטל את זה ושייקח דמי רצינות בלבד בגובה 100 שקלים ולא 500 שקלים וגם לא 300 שקל.

עלי סלאלחה: אני מכיר את זה, הייתי מנהל בית ספר והיינו משלמים לילדים כדי שיצאו למסע, לטיול.

עלי סלאלחה: היינו אוספים כסף כדי לקנות לילדים בקיוסק.

עלי סלאלחה: המצב שלנו הוא מצב קטסטרופלי.

עלי סלאלחה: אנחנו צריכים להוריד את התשלום הזה מההורים, היות ואין לנו.

עלי סלאלחה: זו לא בושה, זה המצב שלנו, מצבנו גרוע ולא צריך להתייפייף.

עלי סלאלחה: אנחנו אנשים הכי מוחלשים במדינה הזאת.

עלי סלאלחה: זה המצב שלנו, בואו נגיד את האמת.

מודי סעד: גברתי היושבת-ראש, משפט אחרון.

מודי סעד: אם הייתה לי אפשרות – אמרתי את זה גם לחבר'ה פה – כרשות לשלם, כך שהם ישלמו את ה-500 שקלים ואני, כרשות, אשלם את היתרה, הייתי עושה את זה, כי אני מבין את הכאב – זה בלי קשר למה שנאמר פה, ואני מסכים עם מה שנאמר –אבל אין לי את האפשרות, אין לי את היכולת הזאת לשים את התקציב.

מודי סעד: מדובר בכמה מאות אלפי שקלים שאין לי אותם.

מודי סעד: כרשות אין לי אזור תעשייה שמכניס לנו.

מודי סעד: הרשות מתקיימת על בסיס הארנונה בלבד.

מופיד מרעי: ולא כולם משלמים.

מיכל שיר סגמן: אני יכולה לומר שאני מתכננת דיון גדול בוועדת הכלכלה – זה יהיה בקרוב – על יישובים במגזר הלא-יהודי ועל איך שהיישובים הללו לא יתקיימו רק מארנונה בלבד, מאחר שזה לא עובד.

מיכל שיר סגמן: אנחנו רואים שאזורי התעשייה, למעשה הפירות המכניסים, פשוט לא נוגעים ביישובים הלא-יהודים ולכן היכולת של היישובים האלה להתפתח ולזנק, גם כלכלית, היא הרבה יותר נמוכה מאשר היישובים הסמוכים להם שאנחנו רואים שהם משגשגים כלכלית.

מיכל שיר סגמן: אנחנו לא רוצים לקחת שום דבר או לגרוע מאף יישוב משהו, אבל זה עדיין לא אומר שאי אפשר להוסיף.

מיכל שיר סגמן: לכן יזמתי דיון רחב בנושא הזה, כדי להביא לפתרון הבעיה הזאת בכלל.

מיכל שיר סגמן: מאחר שכבר סיירתי בלא מעט יישובים וראיתי שזו בעיה שחוזרת על עצמה, וכשבדקתי את הסטטיסטיקה של הסוציו וראיתי שרוב היישובים נמצאים על סוציו 2, מעט מאוד מהיישובים נמצאים על 4 או על 5 – ועכשיו אנחנו נמצאים בבעיה שיכול להיות שזה אפילו לא מדגם מייצג – זו עדיין בעיה רחבה מאוד במדינת ישראל וחייבים לתת עליה את הדעת ולתת לה פתרון.

מודי סעד: אגב, בעניין הזה, גברתי, פניתי לפני כחודש, כולל לחברי הכנסת שנוכחים כאן ולראש הממשלה.

מודי סעד: אזור התעשייה תפן הוא המועצה היחידה בעולם – מועצה שמנהלת אזור תעשייה.

מודי סעד: צריך לפרק אותה, להחזיר אותה אלינו לרשות וכל הפירות האלה שיהיו לנו.

מודי סעד: אני לא טוען רק ליאנוח-ג'ת, אבל זה הוקם על האדמות שלנו, אלה מפעלים שהיו שייכים למועצה האזורית שלנו.

מודי סעד: אם נצליח, זה יפתור לנו את הבעיה.

מודי סעד: מודי, אתה צודק, אבל אני נאלצת לקטוע אותך, מאחר שזה לא חלק מהדיון הנוכחי.

מודי סעד: אני כבר אומר לך, בקרוב מאוד אני אכנס דיון בוועדת הכלכלה במיוחד על הנושא הזה.

מודי סעד: אתה מוזמן להצטרף וגם לדבר על אזור התעשייה הזה.

מודי סעד: אנחנו נדבר על הרבה מאוד אזורי תעשייה אחרים וגם על הרחבת גבולות וכל מה שקשור לזה.

עלי סלאלחה: אנחנו מצטרפים אלייך.

מופיד מרעי: על הנושא של התעשייה אני אדבר איתך אחר כך, כי עשיתי על זה עבודה בנושא.

מיכל שיר סגמן: אני לא מדברת רק על יישובים דרוזים, אני מדברת על המגזר הלא-יהודי בכללותו.

מופיד מרעי: עשיתי עבודה על המגזר הלא-יהודי מול המגזר היהודי, אבל זה לא הנושא שלנו.

מופיד מרעי: חבר הכנסת ביטון מוביל, ובצדק, את מה שנקרא "חינוך חינם".

מופיד מרעי: אז חינוך חינם בעיירות פיתוח וביישובים שלנו, בפריפריה הגיאוגרפית וגם החברתית.

מופיד מרעי: אני מציע ומבקש – זכותי לבקש ואני חושב שגם נכון לבקש וגם לקבל – שחינוך חינם יתחיל מפה, מהצהרונים.

מופיד מרעי: הרי זה חינוך, אז שיהיה אצלנו חינוך חינם מגיל אפס עד לאוניברסיטה.

מופיד מרעי: אם מובילים את זה לפיילוט, שיתחילו משם.

מופיד מרעי: למה חינוך חינם צריך להיות אחרי הצהרונים, אחרי בית ספר?

מיכל שיר סגמן: אני אגיד לך למה.

מיכל שיר סגמן: בעבר בחנו את כל נושא הילדים במערכות החינוך לפי ההורים שיוצאים לעבודה.

מיכל שיר סגמן: אם בזמנו – מה שנקרא מזמן-מזמן.

מיכל שיר סגמן: לרוב האימהות לא יצאו לעבודה, בוודאי שלא היה בנורמה שהאבות שומרים על הילדים והיום זה כבר משתנה – האימא יצאה לעבודה, היא הייתה חוזרת מהעבודה בשעה 12 או 1.

מיכל שיר סגמן: היום המציאות השתנתה, היום המציאות מחייבת ששני ההורים יעבדו כדי לכלכל את המשפחה.

מיכל שיר סגמן: אני לא מכירה עבודה שנגמרת בשעה 12 או 1, זה אפילו לא חצי משרה.

מיכל שיר סגמן: זה בעיקר הסתנכרן לפי ההורים ופשוט לא השתנה לפי צורכי המציאות של ימינו אנו.

מופיד מרעי: זה לא השתנה.

מופיד מרעי: אם רוצים ללכת על פיילוט לימודי חינם, אני מבקש שזה יתחיל מגיל אפס.

מיכל שיר סגמן: שווה בדיקה ודיון.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה לעבור לפורום ועדי ההורים.

מיכל שיר סגמן: כמאל מהנא, יושב-ראש ועדת ההורים פקיעין, בבקשה.

כמאל מהנא: לפי דעתי המצב הסוציו-אקונומי לא שייך בכלל למציאות שאנחנו נמצאים בה.

כמאל מהנא: אם אתם לא נותנים או לא משייכים או לא מתקצבים את זה, אז ההורים חייבים לעבוד כדי לתקצב את זה.

כמאל מהנא: אם ההורים עובדים, אין להם את הכסף לשלם לילדים או לתחזק את הילדים.

כמאל מהנא: לכן, לדעתי צריך לנתק את המצב הסוציו-אקונומי מהצהרונים, שכפי שאמרת חבר הכנסת מופיד מרעי, שזה צריך להיות בקטגוריה אחרת, כי יכול להיות שהקטגוריה הזאת כן תיתן פתרון לבעיה הזאת.

כמאל מהנא: הורים רוצים לשמור על הילדים ולכן הם יושבים בבית, דבר שמעמיס עליהם עוד יותר את הנטל, כי הם חייבים להיות בבית עם הילדים.

כמאל מהנא: אם אין לילדים מסגרת ואין להם את הכסף לשלם, זו מעמסה כלכלית.

כמאל מהנא: אני אתן לכם דוגמה, יכול להיות שהיא תישמע לא הגיונית – היום יש בפקיעין יום ספורט.

כמאל מהנא: ועד ההורים גייס כ-200 שקלים כדי שילדים יוכלו לנסוע לשם ואין להם לשלם.

כמאל מהנא: זה כולה 30 שקלים שהילד היה צריך לשם.

כמאל מהנא: אנחנו גייסנו לשבעה ילדים 210 שקלים, כדי לקחת גם את הילדים האלה ושהם לא ירגישו שהם חסרים או שהם שונים מהילדים האחרים.

כמאל מהנא: לכן אני בעד כל הצעה שהגיעה לפה, גם של חבר הכנסת, כן לנתק את זה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: רודי סעד, בבקשה.

רודי סעד: בוקר טוב לכולם.

רודי סעד: אני אעשה את זה בקצרה – נמצאים איתנו כאן הורים מדאלית אל-כרמל, עוספייה, פקיעין, יאנוח-ג'ת ועוד חברים וכל השאר נמצאים בזום.

רודי סעד: קודם כול, אני רוצה להודות לראש הרשות שלנו שהגיע, והוא היחיד שהגיע, למרות שכולם קיבלו את הפנייה.

רודי סעד: טוב שיש לנו חברי כנסת דרוזים בירושלים, אני מאוד שמח לשמוע אתכם.

רודי סעד: שאפו על כך, ייצגתם אותנו מאוד יפה.

רודי סעד: המצב הסוציו-אקונומי ברור לכולנו, אני מבין שהוא לא משקף את המציאות.

רודי סעד: עזבנו את כל העיסוקים שלנו – יש לנו גם את הילאל, שהוא סוהר, כולם מכירים את הסיפור שלו.

רודי סעד: הוא נפצע קשה באחד מבתי הכלא, אבל הוא הגיע לכאן עם קביים, כי חשוב לו מאוד לפתור את הסוגיה הזאת.

רודי סעד: דבר שני, הרבה מאוד הורים עוקבים אחר הסיפור הזה.

רודי סעד: כפי שציין ראש הרשות, רק עשרה אנשים נרשמו, אבל כרגע יש משבר ואין איפה לשים את הילדים.

רודי סעד: יש לנו כ-200 ילדים שמחכים לנו וחושבים שנחזור עם פתרון.

רודי סעד: זו הציפייה שלי, שבאמת ראש הרשות, חברי הכנסת, גם השר חמד עמאר שנמצא בתמונה, יביאו פתרון מיידי להורים האלה.

רודי סעד: אני אומר את זה בצורה הכי עדינה, אם עכשיו משפחה שמה את הילד שלה בבית לבד, זו סכנת חיים.

רודי סעד: ילד בן ארבע אי אפשר להשאיר אותו בבית, אלא אם האבא מקבל החלטה שהאימא יורדת לחצי משרה, אבל אז נרד ממצב סוציו-אקונומי 4 ל-1.

רודי סעד: זה אומר שעכשיו 200 משפחות יורדות לחצי משרה.

רודי סעד: אני לא רוצה להרחיב בסיפור הזה, אני רוצה לתת את הבמה לשאר החבר'ה, שכל אחד ישלים את הפאזל.

רודי סעד: אני מקווה לצאת מכאן עם תוצאות ומקווה למעקב גם של מקבלי ההחלטות, ראש הרשות, חברי הכנסת.

רודי סעד: אתם הגב שלנו.

רודי סעד: תודה.

מיכל שיר סגמן: הוועדה תעשה בהחלט מעקב, אנחנו לא משחררים כל כך מהר.

מיכל שיר סגמן: אנס מנסור, בבקשה.

אנס מנסור: אין הרבה מה להרחיב אחרי ששמענו את חברי הכנסת שייצגו אותנו בצורה טובה ואמרו מה שיש בלבנו.

אנס מנסור: המצב שלנו בכפרים הדרוזים הוא מצב לא הכי טוב.

אנס מנסור: אני מכהן כיושב-ראש הפורום של ועדי ההורים ואני מבלה בכל הכפרים הדרוזים.

אנס מנסור: אנחנו רואים מקרוב מה שקורה בבתי הספר ואיך הדברים נעשים.

אנס מנסור: כפי שהציג חברי, יש מצב כלכלי מאוד קשה ואנחנו מצליחים בקושי לשלוח את הילדים לחוגים ולטיולים.

אנס מנסור: אתמול למשל קיבלתי טלפון מיושב-ראש ועד הורים על כך שמנסים לגייס כסף קטן כדי לשלוח ילדים ליום ספורט או ליום גיבוש בבתי הספר, וכאן אנחנו מטילים נטל כזה כבד על ההורים, צעירים שמתחילים את החיים.

אנס מנסור: אתה בא ונותן לו להיות בקושי בתחילת החיים שלו.

אנס מנסור: זה דבר שהמדינה צריכה לעודד ולתת לזוג צעיר להתחיל את החיים בצורה אחרת, אבל פה אנחנו עושים הפוך – נותנים לזוג צעיר להתחיל בקושי.

אנס מנסור: לכן אנחנו מבקשים מאוד שהוועדה וחברי הכנסת וכל מי שיושב מסביב לשולחן לקחת את הדברים האלה בכובד ראש, לעזור ולהוריד את הנטל, כדי שהילדים יוכלו להיות בצהרונים.

אנס מנסור: תודה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: זיאד ברקת, בבקשה.

זיאד ברקת: אין הרבה מה להוסיף, כי כולם דיברו על אותו הדבר – המצב שמתואר לא ממחיש את המצב שיש בפועל.

זיאד ברקת: המצב בשטח ממש קטסטרופלי, אנשים בקושי גומרים את החודש, בקושי קונים לילדים שלהם דברים בסיסיים, אז לשלם 3,500 שקל כדי להשאיר אותם בצהרון – אז עדיף להשאיר אותם בבית, עם כל הכאב בזה.

זיאד ברקת: לכן אנחנו מבקשים לנסות עד כמה שאפשר להוריד את זה, אפילו ללא תשלום.

זיאד ברקת: הרי אומרים חינוך חינם, אז למה לא הולכים לזה?

זיאד ברקת: איפה זה?

זיאד ברקת: אם זה בחינם, אז זה בחינם ואני לא צריך לשלם.

זיאד ברקת: אם זה בחינם, למה צריך לשלם את כל התשלומים הנוספים מסביב?

זיאד ברקת: לא מספיק כל התוכניות שעושים, כמו קרב, טיולים – הכול ביחד זה לא 3,500 שקל, אלא אתה מגיע ל-6,000, 7,000.

זיאד ברקת: המצב לא מאיר פנים לאנשים מבחינה כספית, גם המצב של הקורונה גם לזה שאנשים איבדו את עבודתם, את הבית, אנשים מתגרשים, והמצב רק הולך ומתדרדר, ממש לתהום.

זיאד ברקת: אז מה שאתם יכולים לעזור, תעשו.

זיאד ברקת: תנסו לעזור להחיות את האנשים בחזרה, כי יש אנשים שקשה להם מאוד ולוקחים את זה מאוד קשה.

זיאד ברקת: תודה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: יושב-ראש ועד ההורים יאנוח-ג'ת, בבקשה.

הילאל ביסאן: גברתי היושבת-ראש, אנחנו מחונכים לשרת את המדינה.

הילאל ביסאן: אני בעצמי אח שכול, איבדתי את אחי התאום באסון הכרמל.

הילאל ביסאן: הוא נשלח להציל חיים.

הילאל ביסאן: אצלנו במדינה מקדשים את הערך הזה של חיי אדם, זה ערך עליון.

הילאל ביסאן: אנחנו מחויבים ללכת לצבא, אנחנו משרתים, אני בעצמי נפצעתי באירוע ירי קשה בבית סוהר רימונים.

הילאל ביסאן: קיבלתי על התפקוד שלי ועל הצלת חיים של אחרים קיבלתי צל"ש ועיטור המופת.

הילאל ביסאן: ככה חונכתי, ככה חינכו אותו מהילדות.

הילאל ביסאן: ינקתי את החינוך הזה להגן על המדינה, לשרת, לתת, והגיע הזמן שיתייחסו אלינו, להורים, וישאלו אותנו לפני שיש גזירות.

הילאל ביסאן: זו גזירה מאוד קשה, רוב ההורים שמשלמים עכשיו הם אנשי ביטחון שמשרתים בירושלים ובכל מיני מקומות והגיע הזמן שיתייחסו אלינו לא רק כמספרים או כמספר אישי או אחים בדם, אלא הגיע הזמן שיתייחסו אלינו כאחים לחיים, לבוא לקראתנו ולתת לנו לחיות, להרים את הרמה של הילדים שלנו ולתת לנו להמשיך לחיות ולשרת, שיהיה לנו נחת, כי יש דברים אחרים שצריך להתעסק איתם.

הילאל ביסאן: לבוא עם גזירה כזאת בלי לשאול, על בסיס החלטה מ-2017, זה דבר קשה.

הילאל ביסאן: בואו לכפרים ותוכלו לראות מה הולך שם עכשיו, אחרי כל התקופה הקשה שעברנו.

מיכל שיר סגמן: שוויון בין החובות לזכויות.

הילאל ביסאן: לגמרי.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: וואיל אבו מופלח, יושב-ראש ועד ההורים דאלית אל-כרמל, בבקשה.

וואיל אבו מופלח: אני אתייחס בקצרה, כולם כאן דיברו על הכול.

וואיל אבו מופלח: לא נשארו לנו הרבה דברים, ומי שדיבר לפניי ממש ריגש.

וואיל אבו מופלח: זה אנחנו, ממש זה אנחנו.

וואיל אבו מופלח: אני מצטרף למה שאמר חבר הכנסת מופיד מרעי.

וואיל אבו מופלח: בישראל יש חינוך חובה חינם לכולם.

וואיל אבו מופלח: למה שהחינוך יהיה רק לעשירים?

וואיל אבו מופלח: איפה ההיגיון בזה?

מיכל שיר סגמן: המדינה טוענת שהפכתם להיות עשירים.

וואיל אבו מופלח: כולם דיברו על המצב ושזה בא להפלות.

עלי סלאלחה: אנחנו הכי עשירים בערכים, אבל זה לא נותן שום דבר.

וואיל אבו מופלח: ועכשיו מתחילים לגבות כספים עבור ילדים בטרום חובה.

וואיל אבו מופלח: לדעתי זה מתחיל מכאן.

וואיל אבו מופלח: מדובר בילדים של כולנו, הם יקרים לנו מהכול ואנחנו צריכים לדאוג להם.

וואיל אבו מופלח: אנחנו צריכים לדאוג להם, זה העתיד של המדינה, העתיד שלנו.

וואיל אבו מופלח: אני מתפלא.

וואיל אבו מופלח: תקציב החינוך השנה הוא הגדול ביותר בהיסטוריה של מדינת ישראל ולא ייתכן שלא ימצאו את הגרושים, אני לא יודע כמה, כדי לעזור לאנשים.

וואיל אבו מופלח: אני מבקש את עזרתכם.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

סקר חבקה: אין הרבה מה להוסיף.

סקר חבקה: בסך הכול כל הדברים הוצפו פה, וזה מראה באמת עד כמה זה חשוב לנו.

סקר חבקה: אני גם מצטרף לחבר הכנסת עלי סלאלחה – אנחנו חונכנו על ערכים, אבל לצערי עם ערכים לא נוכל ללכת למכולת.

סקר חבקה: אני אתן דוגמה מהשטח – אני נשוי, עובד במשרד ציבורי, אשתי מורה בבית ספר.

סקר חבקה: יש לנו ילדה בגן, ילד בכיתה ז' וילד בכיתה י"א.

סקר חבקה: הילד בכיתה י"א יצא היום למסע לאילת.

סקר חבקה: שילמתי על זה כ-900 שקלים, מלבד דמי כיס ואוכל; הילד בחטיבת הביניים – גם כן כל מיני חוגים שאני צריך לשלם.

סקר חבקה: לצערי אנחנו רשות ענייה, כמעט שאין חוגים, ולכן אני נאלץ לקחת אותם לכפר ורדים, לתרשיחא ומקומות אחרים, דבר שעולה הרבה כסף.

סקר חבקה: יש גם את הילדה בגן שעליה צריך לשלם 3,500 שקל עבור התוכנית הזאת.

סקר חבקה: אין לנו בעיה לתת את הכול לילדים שלנו, לחנך אותם, שיובילו ובכייף.

סקר חבקה: צריך לזכור שיש בעיה של סנכרון בזמנים – כדי לקחת אותה בשעה 2 מהגן, אני צריך לצאת מוקדם מהעבודה, כי מנהל בית הספר לא מסכים לאשתי שתצא מוקדם מבית הספר, או שאני צריך לקחת יום חופשה.

סקר חבקה: זה גם מוסיף לכל הסלט הזה.

סקר חבקה: צריך באמת פתרון, ולא פתרון זמני ולא אקמול, אלא לטווח רחוק.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: ואני מוסיפה כהורה, כאימא: נכון שגני הילדים והצהרונים מקילים עלינו את החיים, כי אנחנו יכולים לצאת לעבודה ולעבוד כמו שצריך בלי לחתוך פינות ופתאום לצאת יותר מוקדם או לקחת ימי חופשה.

מיכל שיר סגמן: אני מוסיפה על זה, שבנוסף לעובדה שזה פתרון להורים, זכותו של כל ילד להמשיך ולקבל חינוך איכותי גם לאחר שעות הלימודים בכל מה שקשור לצהרונים ולחינוך הבלתי פורמלי בכלל.

מיכל שיר סגמן: מחר אנחנו מציינים את יום הילד ואנחנו מדגישים עד כמה חשוב לשים את הילד במרכז ולהוסיף לו תכנים, בכל גיל, גם מלידה עד 3, כי כבר הוכח מחקרית מה המשמעות של לזרוע בתוך הילדים האלה את התוכן החינוכי והנפשי וההתפתחותי שהסביבה הזאת מסוגלת לייצר, לפעמים טוב יותר מאשר בתוך הבית, גם אם זה הבית הכי טוב בעולם, בסוף מערכת חינוכית היא מערכת חינוכית.

מיכל שיר סגמן: אז מעבר לפתרון להורים, זה גם תוספת מאוד איכותית ונכונה לילד עצמו, ואסור לנו לשכוח את זה.

מיכל שיר סגמן: זה חלק בלתי נפרד מזכותו של הילד לקבל באופן שוטף.

סקר חבקה: אנחנו בעדה תמיד מגייסים את ההורים שלנו שיעזרו לנו, אבל כמה אפשר לתפוס את הסבא והסבתא כדי שייקחו את הילדה.

סקר חבקה: גם להם יש החיים שלהם ואת העיסוקים שלהם.

מיכל שיר סגמן: גם הסבא והסבתא של אז זה לא הסבא וסבתא של היום.

מיכל שיר סגמן: זה גם דור אחר.

רודי סעד: אני ממליץ להפריד את הסוציו-אקונומי מהחינוך.

רודי סעד: בערבית אומרים: ניפרד אל זית מן אל עאכר, כלומר לעשות את ההפרדה בין שמן למים ולכל הדברים האחרים.

רודי סעד: צריך לעשות הפרדה מוחלטת ושלא נהיה צמודים למדד הזה.

רודי סעד: לגבי העניין הסוציו-אקונומי – ראשי הרשויות התעסקו בזה, אבל אנחנו, כהורים, שבאנו מהצפון, נסיעה ארוכה, עזבנו את הכול כדי להגיע לכאן, להגיע לקצה.

רודי סעד: זה לא מובן מאליו שוועדי הורים מגיעים עד לרמה הזאת, אבל זה כל כך קריטי וחשוב כדי לעשות את ההפרדה הזאת ולהחזיר את הרכבת למסילה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה לעבור ללשכה המרכזית לסטטיסטיקה, שהיא זו שלמעשה אמונה על העלאת הדירוג.

מיכל שיר סגמן: עד שהם יצטרפו אלינו בזום, אנחנו נעבור למשרד החינוך.

לילך ברקאי: אני ממונה על תוכנית הצהרונים הלאומית של משרד החינוך, תוכנית ניצנים.

לילך ברקאי: תוכנית ניצנים היא תוכנית מסובסדת של משרד החינוך.

לילך ברקאי: משרד החינוך מסבסד את התוכנית לפי מדד סוציו-אקונומי של הרשות, בהתאם לפרסומי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.

לילך ברקאי: ככול שיש עדכון במדד הלמ"ס של הרשות, משרד החינוך מבצע את העדכון ופועל בנושא בהתאם לעדכון, וזאת על מנת לייצר ודאות ועל מנת לא לפגוע - - -

מופיד מרעי: יש עדכון?

לילך ברקאי: יש עדכון.

לילך ברקאי: בחלק מהרשויות מדד הלמ"ס עלה, וזה העדכון.

מופיד מרעי: באיזו שנה?

לילך ברקאי: בשנה הזאת.

מופיד מרעי: יש עדכון של הלמ"ס ל-2021?

מופיד מרעי: אנחנו יכולים לראות את זה?

מופיד מרעי: אנחנו בדיון בוועדה לזכויות הילד על תשלום מול מצב סוציו-אקונומי ולא מונח לפנינו שום נתון סטטיסטי של הלמ"ס לשנת 2021.

מופיד מרעי: אני חושב שכל עוד שהדיון הוא לא על זה, הדיון הוא עקר.

לילך ברקאי: כמו שאמרתי, הנתונים שאנחנו פועלים על פיהם הם הנתונים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, שנמצאים פה ויוכלו להציג את הנתונים.

מיכל שיר סגמן: אבל ההחלטה על התשלום היא החלטה שלכם.

מיכל שיר סגמן: הם יכולים להעלות את הדירוג, אבל ההחלטה על התשלום היא החלטה שלכם.

לילך ברקאי: נכון.

לילך ברקאי: התשלום בהתאם לאשכולות הלמ"ס מתחלק בין תשלומי ההורים לסבסוד המשרד.

לילך ברקאי: באשכולות למ"ס 3-1 תשלום ההורים הוא בסך הכול 50 שקלים והמדינה משתתפת/מסבסדת ב-600 שקלים.

לילך ברקאי: ברגע שאשכול הלמ"ס עולה, יש איזשהו פער בגובה ההשתתפות בין אשכול 3 לאשכול 4.

לילך ברקאי: אני יכולה לומר שלקראת שנה"ל תשפ"ג המשרד בגיבוש תוכנית למעבר לשיטת שינוי התקציב, תוכנית מורכבת, שהתקצוב ייעשה על פי מדד טיפוח בית ספרי.

מיכל שיר סגמן: מה זה אומר?

לילך ברקאי: הנושא עוד בגיבוש ובהבניה.

שנית פנחסי הראל: אני מהלשכה המשפטית של משרד החינוך, אני מלווה את תוכנית ניצנים בהיבט המשפטי.

שנית פנחסי הראל: אני רוצה לחדד כמה נקודות, בין היתר בהקשר לשאלות שעלו.

שנית פנחסי הראל: קודם כול, צודקת לילך שאנחנו מעדכנים לפי המדד האחרון שאנחנו מקבלים.

שנית פנחסי הראל: זה לא אומר שהמדד הוא מדד און-ליין.

שנית פנחסי הראל: כלומר, יכול להיות שהמדד נעשה על פי נתונים ישנים, אבל מבחינתנו הוא המדד הכי מעודכן.

שנית פנחסי הראל: המודל נבנה כמודל רשותי מתוך איזה תפיסה, שהיא תפיסה רחבה, שהרשות המקומית היא נדבך חשוב בהפעלת התוכנית.

שנית פנחסי הראל: זאת אומרת, התוכנית מושתת גם על השלטון המקומי וגם על השלטון המרכזי.

שנית פנחסי הראל: זו תוכנית שהיא בראייה רשותית, היא לא תוכנית שמופעלת בבית ספר ספציפי, אלא יש כאן מעורבות מאוד-מאוד גדולה של הרשות המקומית.

שנית פנחסי הראל: לכן המודל נבנה כמודל רשותי בהתחשב במדד הסוציו-אקונומי של הרשות המקומית.

שנית פנחסי הראל: אגב, זו לא התוכנית היחידה שפועלת כך, יש תוכניות רבות במשרד החינוך שעובדות כך, כך בתי הספר של החופש הגדול ותוכניות בחינוך הבלתי פורמלי.

שנית פנחסי הראל: זאת אומרת, בהרבה מקרים אנחנו לוקחים את הרשות כפקטור מרכזי בתוך מערך התקצוב.

שנית פנחסי הראל: דבר נוסף, המודל הזה הוא המשך של תוכנית ציל"ה, שהזכיר חבר הכנסת מרעי.

שנית פנחסי הראל: אני מזכירה שבתוכנית ציל"ה רק אשכולות 3-1 תוקצבו.

שנית פנחסי הראל: כלומר, זו הייתה תוכנית שיועדה לאשכולות הכי-הכי נמוכים.

שנית פנחסי הראל: אחר כך הרחיבו את התוכנית, עדיין בתוך מסגרת תקציבית נתונה, כשזה לא תקציב בלתי מוגבל.

שנית פנחסי הראל: המסגרת התקציבית היא מוגבלת ולכן כשאנחנו בנינו את המודל יחד עם משרד האוצר, הייתה כוונה והיה רצון לתת את מירב התקצוב למדרגות הנמוכות, כלומר לאשכולות 3-1, שם ניתן עיקר הדגש.

מיכל שיר סגמן: משרד החינוך חווה X ילדים שהשתתפו בתוכנית עד היום.

מיכל שיר סגמן: אני מניחה שיש לכם מדד, אתם יודעים כמה השתתפו.

מיכל שיר סגמן: זאת אומרת, כמה משכו את התוכנית שלכם.

מיכל שיר סגמן: אתם רואים שיש ירידה חדה, זה לא מדליק נורה אדומה למשרד החינוך או שאומרים: אוקיי, אז נחסוך את הכסף?

שנית פנחסי הראל: בהחלט מדליק נורה אדומה, וזה בדיוק מגיע למקום שלילך סיימה איתו, שבעקבות הדבר הזה אנחנו בוחנים עכשיו אפשרות לעבור למודל תקצוב אחר.

מיכל שיר סגמן: כמה זמן זה ייקח?

שנית פנחסי הראל: אנחנו בוחנים את זה כרגע, בשנת הלימודים תשפ"ב, ואם הכול ילך כשורה – זה מודל שהוא מודל מורכב.

שנית פנחסי הראל: תוכנית ניצנים היא תוכנית בהיקף של יותר ממיליארד שקלים.

שנית פנחסי הראל: כלומר, זה לא מעבר שהוא מעבר פשוט ויש לו השלכות רוחב.

מופיד מרעי: אני שמח על מה שאת אומרת.

מופיד מרעי: אם כתוצאה מהנתונים ומהירידה בהשתתפות הגעתם למצב שאתם צריכים לבנות או לחשוב על מודל השתתפותי ותקצובי אחר, אני שמח שבאיזשהו מקום נפל האסימון.

מופיד מרעי: כדי להגיע למודל הזה, יש רק דבר אחד שצריך לעשות: להקפיא את הגזירה הזאת ולהגיד לעצמכם: חברים, אנחנו חוזרים אחורה למה שהיה בעידן טרום ניצנים, לציל"ה, מבקשים השתתפות של 50 שקל, עד שתחליטו.

מופיד מרעי: אי אפשר היום לומר שאנחנו רוצים ללכת על מודל תקציבי שונה ובינתיים שההורים ימשיכו לשלם את הסכום הגבוה.

מופיד מרעי: בואו נלך על מודל אחר – פה בוועדה אנחנו יכולים לקבל את ההחלטה.

עלי סלאלחה: הייתם בשטח?

לילך ברקאי: נמצאים כל הזמן בשטח.

מופיד מרעי: אתם הולכים לשטח כשאנחנו מדברים על המהות של הדבר.

מופיד מרעי: עד שתחליטו על מודל עסקי אחר, אני מבקש – אני גם דורש – שתחזרו למה שהיה לפני.

מופיד מרעי: כלומר שהתשלום יישאר כמו שהיה לפני וכשתגיעו למודל תקציבי והשתתפותי חדש, אז תוציאו אותו לפועל, ואז תקחו בחשבון את כל הפרמטרים שאני וכולם מדברים עליהם.

מופיד מרעי: אני חושב שאני צודק, גברתי היושבת-ראש.

מיכל שיר סגמן: השאלה שלך אם יש מקום להחרגה, על מנת שהילדים שכרגע ברובם נשארים בבית - - -

מופיד מרעי: צריך להביא אותם בחזרה.

מיכל שיר סגמן: האם יש איזשהו פתרון זמני שאפשר לבוא ולתת להם?

מיכל שיר סגמן: גם לעשות את זה מול הרשויות המקומיות – אני מבינה שזה בשיתוף עם הרשויות המקומיות – הרשויות המקומיות אומרות: אין לנו יכולת.

מיכל שיר סגמן: זאת אומרת, זה נחמד על הנייר, הלכה למעשה אין לנו את היכולת לתת את הפתרון הזה בעצמנו.

מיכל שיר סגמן: ואם משרד החינוך יגיד: רגע, אבל אתם 4 ועוד לא מצאנו פתרון ואולי בשנה הבאה זה ייכנס לתוקף, תוכנית חדשה שעכשיו אנחנו מתחילים להגות אותה – האם יש מקום לחשוב על החרגה מסוימת?

מיכל שיר סגמן: לבדוק לפי הסטטיסטיקה של איפה הילדים הצטמצמו עד כדי כך שהם יושבים בבית ולא מקבלים את המענה הזה היום, בגלל הקפיצה הזאת במחיר.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נחזור גם ללשכה המרכזית לסטטיסטיקה, כי אנחנו יודעים שזה נקבע – וגם אתם יודעים, אחרת כנראה לא הייתם חושבים על תוכנית חדשה – ב-2017 ואין הלימה למציאות היום, בוודאי שלא אחרי תקופת קורונה.

מיכל שיר סגמן: אם אני מזקקת את השאלה שלי: מה משרד החינוך היום יכול לעשות בשנה הקרובה עד שתמצאו את הפתרון?

מיכל שיר סגמן: איזה פתרון זמני, בין אם זה החרגה של יישובים או כל פתרון אחר, עד שהתוכנית החדשה שלכם תיכנס לתוקף?

שנית פנחסי הראל: אני רוצה להציע שתי תשובות: האחת – נכון שאנחנו מתרכזים כאן ביישובים מסוימים, אבל העניין של מצב סוציו-אקונומי וקשיים הוא עניין רוחבי.

שנית פנחסי הראל: זאת אומרת, יכול להיות שצריך להסתכל על התמונה בצורה רחבה יותר ולא להתמקד רק – הגם שהמצוקה כאן היא מצוקה שנשמעת והאזנו לה היטב ואנחנו קשובים לה.

שנית פנחסי הראל: המודל הוא מודל מסוים ויש כאן תמונה מאוד-מאוד רחבה.

שנית פנחסי הראל: אם יש פער בין המדרגה לבין מה שההורה יכול לשלם, הפער הזה קיים בכל הארץ.

שנית פנחסי הראל: יש מקומות רבים שבהם היכולת של ההורה לא עומדת בהלימה עם האשכול הסוציו-אקונומי של הרשות.

שנית פנחסי הראל: למעשה מה שאת מציעה כאן זה לא הקפאה של היישובים הספציפיים האלה, אלא אנחנו צריכים לפתוח את כל המודל מחדש, לראות איפה יש מצוקה, איפה יש פער, מי לא יכול לשלם.

שנית פנחסי הראל: קחו גם בחשבון שהתקציב הוא תקציב סגור.

שנית פנחסי הראל: כלומר, אם אני מוסיפה לאלה שעלו מ-3 ל-4, מאיפה אני אביא את תוספת התקציב הזאת?

שנית פנחסי הראל: יש כאן בעיה תקציבית מהותית.

מופיד מרעי: תגידי כמה זה עולה, אולי נשיג תקציב.

שנית פנחסי הראל: קחו גם בחשבון שיש יישובים שירדו.

שנית פנחסי הראל: כלומר, לא מדובר רק באלה שעלו.

מיכל שיר סגמן: על כמה ילדים מדובר?

שנית פנחסי הראל: על כמה ילדים מדובר איפה?

שנית פנחסי הראל: באיזה יישובים?

עלי סלאלחה: ביישובים הדרוזים.

שנית פנחסי הראל: לא ביישובים הדרוזים, מדובר כאן על כלל הארץ.

מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת סלאלחה, יש גם הרבה יישובים יהודים.

שנית פנחסי הראל: יש יישובים אחרים, יש יישובים בדואים, יש במגזר היהודי.

מיכל שיר סגמן: האם אתם יודעים לומר לנו בכמה מהיישובים שקפצו מ-3 ל-4 חל צמצום משמעותי בהשתתפות הילדים בעקבות המחירים?

מיכל שיר סגמן: אולי מדובר על 400 ילדים ואז זו לא בעיה תקציבית?

מיכל שיר סגמן: אולי מדובר על 2,000 ילדים?

מיכל שיר סגמן: האם אתם יודעים לומר לי את זה כדי לדעת לתקצב את זה, לפני שאת אומרת לי שאין לך כסף לשים על זה?

שנית פנחסי הראל: אני אומרת רק שכשמסתכלים על זה צריך להסתכל על זה בראייה רוחבית.

שנית פנחסי הראל: אי אפשר להקפיא יישוב אחד או שניים או שלושה או עשרה, אלא יש כאן עניין של מודל שחל באופן שוויוני על כל הארץ, בכל המגזרים, בכל הערים, בכל היישובים.

שנית פנחסי הראל: אגב, יכול להיות שגם יבואו – וגם פנו אלינו בטענות כאלה בעבר – ויטענו למה רק ביישובים.

שנית פנחסי הראל: יש שכונות מסוימות בתוך עיר, שהיא עיר חזקה, אבל שכונות מסוימות בתוך העיר גם הן מתקשות.

עלי סלאלחה: אז העירייה שם תשלים.

שנית פנחסי הראל: יש גם בתי ספר חלשים ויש הורים חלשים בתוך בית ספר שהוא בית ספר חזק, שגם הם לא יכולים לעמוד בתשלומים האלה.

שנית פנחסי הראל: לכן הראייה כאן היא ראייה מאוד-מאוד רחבה.

מופיד מרעי: אני מבין אותך ומסכים.

מופיד מרעי: כדי שאתם תקבלו החלטה, היושבת-ראש שאלה פה שאלה מאוד-מאוד חשובה – כמה ילדים ירדו מהתוכנית מאז שזה השתנה?

מופיד מרעי: יש לכם נתון כזה?

מופיד מרעי: לדעתי אין לכם.

שנית פנחסי הראל: הנתון צריך להיות כמה ילדים לעומת השנה הקודמת לא רק במקומות האלה, אלא בכל הארץ.

לילך ברקאי: גברתי היושבת-ראש, תחילה אציין שבשנה הזאת יש לנו עלייה במספר המשתתפים בתוכנית ניצנים.

מיכל שיר סגמן: באיזה יישובים?

לילך ברקאי: אפשר לתת את הנתונים האלה.

לילך ברקאי: כשאני מסתכלת על המבט הכללי של כל אוכלוסיית המשתתפים בתוכנית ניצנים, יש לנו גידול באוכלוסייה מאז תשע"ח ועד היום.

לילך ברקאי: אנחנו נוכל להציג את הנתונים האלה.

מיכל שיר סגמן: לכן שאלתי.

מיכל שיר סגמן: יכול להיות שמדובר על 500 ילדים ואז גם יודעים לתקצב את ה-500 ילדים האלה בשנה הזאת עד שמוצאים פתרון.

מיכל שיר סגמן: צריך להבין, זה שיש עלייה זה דבר מבורך וטוב, ועם זאת אנחנו שומעים שקיימים יישובים – לא שכונות, לא בית ספר, לא בתוך רשות חזקה – בתוך רשויות שגם ככה מנסות להתנהל מהיד אל הפה.

מיכל שיר סגמן: ובתוך זה, כי למעשה אתם נשענים על נתון סטטיסטי מ-2017, אומרים לכם שיש בעיה בשנת 2021, חמש שנים אחרי הרגע שנתנו לכם את הנתון.

מיכל שיר סגמן: האם משרד החינוך יכול לבדוק כמה ילדים נגרעו ביישובים האלה, כמה ילדים לא הולכים ולא משתתפים בתוכנית?

שנית פנחסי הראל: את מדברת ספציפית על היישובים שעלו מ-3 ל-4?

מיכל שיר סגמן: כן, מ-3 ל-4.

שנית פנחסי הראל: ומה עם היישובים שעלו מ-5 ל-6 או מ-6 ל-7?

שנית פנחסי הראל: למה להתמקד דווקא באלה?

שנית פנחסי הראל: אומנם שם יש קפיצה, אני מסכימה, אבל גם במקומות אחרים יש קפיצה.

לילך ברקאי: זו תוכנית כלל ארצית, יש השפעות רחבות.

שנית פנחסי הראל: אני אתקשה להקפיא דווקא את אלה.

מיכל שיר סגמן: ביקרת פעם ביישובים שהסוציו שלו הוא 3?

לילך ברקאי: אנחנו מבקרים בכל המוסדות.

לילך ברקאי: יש לנו אנשים שנמצאים ומעורים ומדברים.

לילך ברקאי: הדס בן נחום, מנהלת תוכנית ניצנים במחוז צפון, נמצאת שם כל הזמן.

לילך ברקאי: ראשי הרשויות מכירים אותה והיא נותנת מענה שוטף.

לילך ברקאי: היא יודעת מה קורה בתוך היישובים.

מודי סעד: גברתי היושבת-ראש, התוכנית היא מצוינת, גם מצד משרד החינוך וגם מצד הרשויות וההורים ומצד כולם.

מודי סעד: התוכנית מצוינת, וכפי שאמרתי קודם, זה לא נכון רק לגבי המגזר הדרוזי, אלא לגבי כל הארץ.

מודי סעד: אבל בהזדמנות הזאת, גברתי היושבת-ראש, צריך לחשוב אחרת, לחשב מסלול אחר, לחשב את העלויות ואת השיטה.

מיכל שיר סגמן: אז הם אומרים: אנחנו עושים את זה, אבל זה יהיה תקף רק בשנה הבאה.

מודי סעד: זה עלה עכשיו.

שנית פנחסי הראל: אגב, אנחנו עושים את זה לא רק בגלל הפנייה והמצב הזה, אלא גם מתוך תפיסה של גמישות פדגוגית-ניהולית, שהיא תפיסה רחבה במשרד החינוך, להעניק יותר דגש לבתי הספר ולמנהלי בתי הספר.

שנית פנחסי הראל: יש גם החלטת ממשלה שעברה לאחרונה בכיוון הזה.

שנית פנחסי הראל: כלומר, הכול מתחבר לאיזשהו שינוי.

מודי סעד: את אומרת שנוספו ילדים.

מודי סעד: אני מסתכל על היישוב שלי – בשנה שעברה היו לי 222 ילדים והשנה אפס.

מודי סעד: ירדנו ב-100%.

מודי סעד: אין לי, אני לא יכול לעמוד בזה.

מודי סעד: נכון שזו תוכנית שמשותפת למשרד החינוך והרשות, אבל משרד החינוך לא יכול להתעלם, אלא צריך לבחון כל רשות בצורה אינדיבידואלית ולבדוק אם באמת יש לה את היכולת לעמוד בתשלום הזה, כי אני, כרשות, לא יכול לעמוד בזה.

מודי סעד: עכשיו כשאני פה, אני שמח שאני לא יכול, כי ככה אנחנו מציפים את העניין ואנחנו נותנים פתרון לא רק ליאנוח-ג'ת, אלא לכל הארץ.

מודי סעד: גם מי שעלה מ-4 ל-5 או מ-5 ל-6, את חושבת שעכשיו יש להם יותר כסף?

מודי סעד: לא.

מיכל שיר סגמן: אבל עדיין יש הבדל בין סוציו 6-5 לבין 4-3.

רודי סעד: יש לי פה נתון שיכול לעזור לך – באשכולות 3-1 התשלום הוא 500; אשכול 4 – התשלום 3,000 שקל; אשכול 5 והלאה – 3,500.

מיכל שיר סגמן: הקפיצה היא אכן מאוד-מאוד גדולה.

עלי סלאלחה: יש מועצות מקומיות חזקות שיכולות לסבסד, יכולות לבוא לקראת ההורים, לעומת מועצות מקומיות שאין להן מה לתרום, מה לתת.

שנית פנחסי הראל: האמן לי שגם מועצות אזוריות חזקות, שלדבריך יש להן ויכולות לסבסד, גם הן אומרות שביישובים החלשים אצלן הן יכולות לסבסד במידה זעומה, ההכנסות הולכות לדברים אחרים, הן מסייעות במקומות אחרים.

שנית פנחסי הראל: זאת אומרת, כל אחד מסתכל על הקושי שלו.

עלי סלאלחה: אז את רוצה לומר לי שאני צריך לקבל עונש מאז שנולדתי ועד שאמות?

שנית פנחסי הראל: חס וחלילה.

עלי סלאלחה: זה בדיוק מה שקורה.

עלי סלאלחה: המועצות המקומיות הדרוזיות – עכשיו אני ספציפי – אין להן מאיפה.

עלי סלאלחה: אין.

עלי סלאלחה: הן נשענות על ארנונה בלבד, אין להן שום מקור הכנסה אחר.

עלי סלאלחה: שלוש שנים וחצי הם קיבלו פרוטות למועצות המקומיות שלהם.

עלי סלאלחה: הייתי מנהל בית ספר מספר 1 במדינת ישראל, לא היה לו כלום, כלום, כלום.

עלי סלאלחה: הורים עניים לגמרי.

עלי סלאלחה: אז הילדים שלנו חשובים ואנחנו רוצים שהם יהיו בתוכנית הזאת ובשאר התוכניות.

עלי סלאלחה: איפה ואיך משרד החינוך יסתדר?

עלי סלאלחה: הוא צריך להסתדר.

מיכל שיר סגמן: שאלה אחרונה לפני שנעבור למשרדים אחרים, כולל הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.

מיכל שיר סגמן: איך זה מתומחר?

מיכל שיר סגמן: כלומר, משרד החינוך מסתכל על יאנוח-ג'ת למשל ואומר שיש שם 200 ילדים שזכאים ולפי זה מתקצב או לפי ילדים שנרשמו לתוכנית?

מיכל שיר סגמן: איך זה מתוקצב?

מודי סעד: לפי כמות הילדים שמשתתפים.

מיכל שיר סגמן: שמשתתפים או נמצאים בטווח הגילאים האלה ביישוב?

מודי סעד: משרד החינוך אומר שיש 220 ילדים, הוא מקצה כסף ל-220 ילדים ביאנוח-ג'ת.

מיכל שיר סגמן: זאת לא השאלה שלי.

לילך ברקאי: אני אסביר.

לילך ברקאי: השלב הראשון הוא נתוני רישום.

לילך ברקאי: ההקצאה היא על סמך נתוני רישום שהרשות מעבירה למשרד – מי המוסדות ומי התלמידים שמתוכננים להיות בתוכנית.

מיכל שיר סגמן: כלומר ילד צריך להירשם כדי להיות זכאי, לא לפי כמה ילדים יש בטווח הגילאים הזה.

לילך ברקאי: נכון.

לילך ברקאי: התשלום בסופו של דבר הוא על סמך ביצוע בפועל.

מודי סעד: זה היינו הך.

מודי סעד: הם הולכים לפי מספר הילדים, אבל אם בסוף אני מדווח על 150, הם משלמים לי על 150.

שנית פנחסי הראל: ילדים שנרשמו.

מיכל שיר סגמן: אני מבקשת לחזור ללשכה המרכזית לסטטיסטיקה, ולאחר מכן נעבור למשרד המשפטים שביקש להתייחס.

אורית לוין: שלום לכולם.

אורית לוין: נמצאת איתי כאן אוריה לוי שמתעסקת בתחום רווחה ואני מנהלת אגף חינוך וחברה בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.

אורית לוין: אני אקדים ואומר שייתכן שהייתה איזושהי אי-הבנה וחשבנו שהדיון עוסק בנושאי רווחה של הילדים ולא בנושאים של מדד סוציו-אקונומי.

מיכל שיר סגמן: יותר מתוכנית ניצנים?

מיכל שיר סגמן: אין יותר ברור מזה.

אורית לוין: זה בעצם הגבול בין מדד סוציו-אקונומי לבין נושא הילדים.

אורית לוין: אני אחזור ואציין שהמדד החברתי-הכלכלי הוא מדד שאנחנו קובעים אותו והמתודולוגיה שלו ואופן הקביעה שלו הוא – כמו שנאמר על ידי משרד החינוך – משהו רוחבי.

אורית לוין: זה לא משהו שיש לנו איזושהי יכולת להתערב נקודתית לנושא מסוים ולהחליט שאנחנו עורכים איזשהו שינוי בגלל אירוע ספציפי נקודתי.

אורית לוין: כמובן שאנחנו מבססים את המתודולוגיה שלנו ובודקים אותה שנה אחרי שנה וחודש אחר חודש.

אורית לוין: למדד הזה נכנסים המון פרמטרים שמשפיעים לא רק על עניין הצהרונים, אלא בכלל, כמו תקצוב הרשויות על ידי משרד הפנים ומגוון שלם של אירועים שמשפיעים על תקצוב ועל העברת כספים, תשלומי הורים וכיוצא באלה.

אורית לוין: עלה כאן העניין של בדיקה נקודתית, של נתונים עדכניים לגבי הצהרונים.

אורית לוין: אם יש צורך - - -

מיכל שיר סגמן: הקורונה כרגע לא באה לידי ביטוי בסטטיסטיקה שלכם.

מיכל שיר סגמן: כולם כאן מסתמכים על מסמך שהוצאתם בשנת 2017 וחיים של הורים וילדים מושפעים מזה באופן ישיר.

מיכל שיר סגמן: האם אתם מתכוונים להוציא מסמך חדש שבודק כרגע מה קורה ומה ההשפעה, על מנת שזה ישקף את המציאות בה האנשים האלה חיים?

אורית לוין: לצערנו נכון שהסקירה של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה היא ב-delay מסוים - - -

מיכל שיר סגמן: זה לא delay מסוים, זה delay של חמש שנים אחרי משהו ששינה את העולם.

אורית לוין: מאחר שלצערי אני לא משתייכת ישירות – אני אנסה להעלות על הקו, ייתכן שבהמשך הדיון תהיה לי תשובה יותר מדויקת, אבל אני מניחה שיש לנו נתונים עדכניים יותר ביחס למדד הסוציו-אקונומי.

אורית לוין: כאמור, אני אבדוק את העדכון המדויק ביותר ואחזור אליכם עם תשובה.

אורית לוין: אני מבינה ויודעת של-2021, או לפחות לשלב הזה, הנתונים שלנו עשויים להיות פחות מעודכנים, אבל כאן אנחנו כן יכולים לנסות לסייע בהקשר הזה, שככול שיתקבלו הנתונים העדכניים, כמו שהצעתם כאן קודם, של כמה ילדים היו וכמה ילדים ירדו ביישובים במעברים האלה, ככול שנקבל את הנתונים האלה מתוכנית ניצנים או ממשרד החינוך או מכל גורם אחר, עליהם ייעשה איזשהו עיבוד ולשקף לכם את זה בראייה סטטיסטית רוחבית, עד כמה הפער היה פער נקודתי או לחלופין פער - - -

מיכל שיר סגמן: מתי תוכלו לספק את המידע הזה?

אורית לוין: שוב, זה מידע שאנחנו צריכים לקבל.

אורית לוין: אין לנו סקר ייעודי שאנחנו מנהלים לגבי השתתפות תלמידים.

אורית לוין: אם הבנתי נכון, למשרד החינוך יש את המידע ביחס להשתתפות בפועל השנה לעומת השנה שעברה.

אורית לוין: לנו אין סקר שנותן את הדבר הזה.

אורית לוין: אנחנו, כלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, מייצרים סקרים שהם סקרים לאומיים קבועים, כמו המדד הסוציו-אקונומי וסקרים אחרים.

אורית לוין: אם אתם רוצים שנעשה עיבוד נקודתי לאירוע הזה, שכפי שאתם אומרים ייתכן וחלה ירידה משמעותית או עלייה משמעותית באזורים מסוימים, לכשנקבל את הנתונים, נשמח לעשות עליהם עיבוד.

אורית לוין: אין לנו כרגע את הנתונים האלה.

מיכל שיר סגמן: אני אשמח לחזור אלייך בעוד עשר דקות כשתקבלי את הנתונים של שנת 2021, כי העובדה שהלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לא יודעת לספק מידע לשנת 2021 ואנשים תקועים אי-שם בשנת 2017, זה קצת מזעזע בעיניי.

מיכל שיר סגמן: אני אשמח אם תוכלי לחזור אליי וגם להוציא את הנתונים האלה, על מנת להקל על משרד החינוך.

מיכל שיר סגמן: לפני שאנחנו עוברים למשרד המשפטים, אני רק אומר להורים כאן שלפי איך שזה נראה, צר לי להגיד לכם, נפלתם בין הכיסאות של מדינת ישראל.

מיכל שיר סגמן: כך זה נראה.

קריאה: זה כואב.

מיכל שיר סגמן: משרד חינוך שמסתמך על הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, שלא טרחה לבדוק משנת 2017 עד שנת 2021 מה קורה עם חיי האזרחים שלה, והיה איזה עניין "פעוט" שקוראים לו "קורונה" באמצע, ומעלים תשלומים מ-300 ל-3,000 שקלים להורים שלא מסוגלים לעמוד בזה – אגב, זו דוגמה אחת.

מיכל שיר סגמן: היום אנחנו עוסקים בנושא של צהרונים וזה הנושא, אבל אני מאוד מוטרדת מה קורה בעוד אפיקים שאולי לא הגיעו כאן לוועדה.

מיכל שיר סגמן: אם אף אחד לא טרח משנת 2017 עד שנת 2021 לומר מה קורה עם חיי אזרחי מדינת ישראל וילדיהם ועל סמך זה משרדי הממשלה מקבלים החלטות גורליות על חיים של אנשים, זה חלם, לא מדינת ישראל.

מיכל שיר סגמן: זה פעם אחת.

מיכל שיר סגמן: ופעם שנייה, צר לי להודיע לכם: נפלתם בין הכיסאות וככה זה נראה.

מיכל שיר סגמן: ככה זה נראה וכל דבר אחר – יספרו לכם סיפורים.

מיכל שיר סגמן: אז משרד החינוך הבין שכנראה זה מה שקרה ולכן עובד על תוכנית מבורכת וטובה, אבל גם היא תיכנס לתוקפה רק בשנה הבאה.

מיכל שיר סגמן: בינתיים, מאחר שגם למשרד החינוך אין יכולת בלי נתונים, שגם יודעים לתקצב את זה, שכן בסוף הכול זה כסף, ויודעים לבוא ולסמן איזה ילדים מדובר, כמה ילדים, איפה הם גרים, במה ההורים שלהם עוסקים, על מה בכלל מדובר – אז הם לא יכולים לתת מענה.

מיכל שיר סגמן: גם הם צריכים נתונים.

מיכל שיר סגמן: יש כאן סוג של מעגל ואף אחד לא ייתן לכם את הפתרון, כי משרד החינוך אומר: אין לי את הסטטיסטיקה הזאת, גם ככה אני עובד על תוכנית לשנה הבאה; הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה עדיין חיה לה אי-שם בשנת 2017 – אגב, הלוואי עליי, היה הרבה יותר קל ב-2017.

מיכל שיר סגמן: כייף לחיות בעבר, אממה שאנחנו צופים פני עתיד – וזאת תעודת עניות למדינת ישראל.

מיכל שיר סגמן: אין לי מה להוסיף.

מיכל שיר סגמן: זה ממשיך הלאה, אבל זה פשוט מזעזע.

שנית פנחסי הראל: כדאי לזכור גם שמשרד החינוך לא התעלם ממשבר הקורונה.

מיכל שיר סגמן: אתם לא התעלמתם.

שנית פנחסי הראל: אני מזכירה לכולנו שבשנתיים האחרונות חילקנו תקציבים דרמטיים, במיליארדים, גם לצרכים שנבעו מהקורונה – לעוזרי חינוך בקפסולות, לציוד היגיינה, למחשוב, לטלפונים ניידים חכמים למי שהיה זקוק לזה.

שנית פנחסי הראל: זאת אומרת, היו מהלכים מאוד-מאוד משמעותיים, אי אפשר לומר שעצמנו את עינינו והעמדנו פנים שלא הייתה קורונה.

מיכל שיר סגמן: לא, לא, לא, חלילה.

מיכל שיר סגמן: עצימת העיניים לא באה ממשרד החינוך.

מיכל שיר סגמן: כרגע אני מאשימה פה את הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, כי אתם, את הפתרונות שנתתם, נתתם כשמכסים לכם את העיניים ולפי פניות שקיבלתם או צרכים שעלו מהשטח.

מיכל שיר סגמן: אבל ברגע שמחוקק, שר, משרד ממשלתי, צריך לקבל איזושהי החלטה, הוא מקבל אותה על סמך נתונים ולא על סמך תחושות בטן.

מיכל שיר סגמן: אולי מדובר פה על שניים וחצי ילדים ואנחנו לא יודעים והטררם הגדול הזה על צהרונים בכלל מתייחס על מעט מאוד ילדים ובאמת זה לא עניין של המדינה ברמה של להקים ולנהל על זה דיון בוועדה לזכויות הילד?

מיכל שיר סגמן: ברגע שהלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לא מאפשרת לתת את הנתונים האמיתיים של מה שקורה עם אזרחיה, משרדי הממשלה לא יכולים לקבל על סמך זה החלטה, כי מדינת ישראל לא עובדת לפי תחושת בטן, היא עובדת לפי נתונים.

מיכל שיר סגמן: גם אני, כמחוקקת, לפני שאני בונה איזושהי הצעת חוק, אני משתמשת בנתונים.

מיכל שיר סגמן: אני עוברת למשרד המשפטים.

מיכל שיר סגמן: עו"ד רויטל לן ביקשה לדבר.

מיכל שיר סגמן: לאחר מכן מיכל מנקס ממרכז השלטון המקומי, אורלי ליימן עיני ממשרד האוצר.

מיכל שיר סגמן: אני מאוד מקווה שהלשכה המרכזית לסטטיסטיקה תחזור אלינו עד אז.

אורי מקלב: אני מבקש רשות דיבור.

מיכל שיר סגמן: בבקשה, חבר הכנסת מקלב.

אורי מקלב: תודה רבה לך, אני רוצה לאחל לך הצלחה בתפקיד.

אורי מקלב: זו ישיבה ראשונה שאני משתתף בה, כי לא השתתפנו בישיבות ועכשיו חזרנו להשתתף.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה, זה מבורך.

אורי מקלב: כפי שידוע גם למנהלת הוועדה, זו ועדה שאצלי היא מאוד מכובדת ופופולרית.

אורי מקלב: אני חושב שהיא עושה הרבה, זו ועדה מאוד-מאוד חשובה, בדברים שהיא דנה והכול ממוקד ישירות לנושאים שאתם אמונים עליהם.

אורי מקלב: הבחירה להעמיד אותך בראשות הוועדה הייתה נכונה.

אורי מקלב: אני מאחל לך הצלחה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

אורי מקלב: הנושא שאתם מעלים כאן הוא נושא חשוב מאוד.

אורי מקלב: הבעיה קיימת אצל הדרוזים, שגם יזמו את הדיון, אבל היא קיימת גם בעוד אוכלוסיות.

אורי מקלב: זה יכול להיות אצל אוכלוסיות שגרות באופן מרוכז וייתכן שהמצב הסוציו-אקונומי של היישוב שלהם או הסביבה שלהם הוא בפער מאוד גדול ממצבם.

אורי מקלב: יש פערים מאוד-מאוד גדולים.

אורי מקלב: הקפיצה הזאת מ-500 ל-3,500 והם נאלצים לשלם מחירים גבוהים שלא תואמים את מידת ההכנסה שלהם.

אורי מקלב: לדוגמה, מושב תפרח בדרום.

אורי מקלב: זה אולי המושב הכי עני.

אורי מקלב: אמרתי שאולי אקח את הילדים שלי לשם כדי לראות איך חיו פעם.

אורי מקלב: אפשר לראות שם חצרות, כאילו הם חיים במאה הקודמת.

אורי מקלב: המצב הסוציו-אקונומי שלהם מאוד נמוך, אבל הסביבה שלהם, האשכול שלהם הוא אשכול גבוה.

אורי מקלב: הם נאלצים לשלם את המחיר הגבוה.

אורי מקלב: זה פשוט אבסורד.

אורי מקלב: מבין כל האוכלוסיות החלשות שאני מכיר, מושב תפרח זה המושב הכי חלש.

אורי מקלב: גם רחובות למשל, שהיא עיר שמצבה הסוציו-אקונומי שלה גבוה, אבל יש שם מושבה של משפחות ברוכות ילדים.

אורי מקלב: זה אפילו אזור, זה לא רק בית ספר אחד, ואם היו הולכים ספציפי היה אפשר, עם גמישות – אומרים שסולם ישר הוא הסולם הכי עקום.

אורי מקלב: סולם ישר הוא סולם עקום.

אורי מקלב: מתי הוא סולם ישר?

אורי מקלב: כשיש בו עקימות ואז אפשר להשתמש בו.

אורי מקלב: לפעמים צריך לעקם את הדברים, כלומר לא ללכת רק לפי הנתונים שיש לנו מהלמ"ס, אלא צריך לדעת איך לכמת, איך לפעול, איך לגלות גמישות.

אורי מקלב: אני מבקש מכל אלה שעושים עבודה בעניין הזה להוסיף.

אורי מקלב: אני יכול להעביר עוד רשימה של יישובים או שכונות שיש בהן פגיעה קשה ואין חולק שמצבן מצדיק לתת להם את המחירים המסובסדים, אבל לפי הנתונים הרשמיים זה לא ניתן.

אורי מקלב: כאן צריך לעשות עבודה אחרת לגמרי, עם גמישות.

מיכל שיר סגמן: משרד החינוך אמרו שהם עובדים על תוכנית חדשה שתיכנס לתוקפה רק בשנה הבאה.

מיכל שיר סגמן: למעשה אנחנו מדברים על מה קורה עד שהתוכנית החדשה של משרד החינוך תיכנס לתוקפה.

מיכל שיר סגמן: הפרמטרים – תקנו אותי אם אני טועה – יהיו לפי בתי ספר.

לילך ברקאי: מדד הטיפוח של בתי הספר.

מיכל שיר סגמן: לפי מדד טיפוח בתי ספר ולא לפי מועצה אזורית או עיר כזאת או אחרת.

אורי מקלב: יש אמירה באידיש, אני אנסה לתרגם אותה לעברית: שניים הלכו לבית מרזח ואמרו שעד בית המרזח גם צריך כוסית.

אורי מקלב: כלומר, בסדר שנשתה בבית המרזח, אבל מה עושים בדרך לבית המרזח, כי גם בדרך צריך משהו.

אורי מקלב: גם כאן, גם בדרך לתוכנית החדשה שתהיה, צריך משהו.

אורי מקלב: מבחינת זכויות הילד ופגיעה בילד, יש משפחות רבות שלא יכולות לשלוח לצהרונים, הן לא יכולות לעמוד בזה.

אורי מקלב: מה האימהות עושות?

אורי מקלב: הן עובדות, הן מביאות פת לחם, ולכן יש כל מיני מסגרות - - -

מיכל שיר סגמן: ועוד אחרי שנת קורונה שממילא הילדים ישבו בבית.

אורי מקלב: הם מוצאים כל מיני אלטרנטיבות שבאמת לא מתאימות ומסוכנות.

אורי מקלב: הם מוצאים כל מיני חאפרים ושמים את הילד במקומות ששם אין ביטחון לילד וזה פוגע בילד מכל הבחינות.

אורי מקלב: לכן צריך פעולה "עד בית המרזח", משהו זמני.

מיכל שיר סגמן: אני מסכימה איתך במאה אחוז.

מיכל שיר סגמן: רויטל לן, משרד המשפטים, בבקשה.

רויטל לן כהן: צוהריים טובים, תודה רבה על הדיון החשוב הזה ועל זכות הדיבור.

רויטל לן כהן: אני רוצה להעלות את נושא התלמידים המשולבים במערכת החינוך הרגילה.

רויטל לן כהן: משרד החינוך נוטה לכרוך זכות אחת בזכות אחרת והזכות שכרוכה עכשיו למעשה מאפשרת או לא מאפשרת לתלמידים שמשולבים במערכת החינוך הרגילה להמשיך יחד עם החברים שלהם לצהרונים גם לאחר שעות הלימודים בימים רגילים וגם בחגים ובחופשות, כולל החופש הגדול.

רויטל לן כהן: צריך להבין שלמעט העובדה שמדובר על אם ההורים ישלמו או לא ישלמו את עלות הצהרון, ברגע שההורה לא זכאי לצהרון, אלא צריך לשלם אותו, למעשה באופן אוטומטי התלמיד גם לא זכאי לסייעת המשלבת בתוך הצהרון.

רויטל לן כהן: זאת אומרת, גם אם היינו מדברים לרגע באופן רגיל, הורה לתלמיד שלא צריך סייעת, הוא צריך לשלם רק על הצהרון, אבל תלמיד שזקוק לסייעת ההורה שלו צריך גם להעסיק סייעת.

רויטל לן כהן: כלומר, יש לו תוספת של אלפי שקלים בחודש גם על העסקת הסייעת, וזה במקומות שמאפשרים.

רויטל לן כהן: אומנם מדובר על כך שאפשר, אבל בפועל, מאחר שמדובר על העסקה פרטית של ההורה, לא בכל מקום מסכימים שיכניסו את הסייעת ובשורה התחתונה יש ילדים שמופלים ומודרים ונמנעת מהם הזכות ללכת ככול ילד אחר לצהרון.

רויטל לן כהן: בעניין הזה גם חשוב לומר שמדד הטיפוח הבית ספרי, במידה ונעבור אליו, לא נותן מענה מדויק להורים האלה, כי תלמיד יכול להיות בבית ספר שמדד הטיפוח שלו אופייני אולי לרוב ההורים שם, אבל שהמשפחה שלו היא משפחה שמתמודדת עם בעיות כלכליות.

רויטל לן כהן: אני רוצה להזכיר פה, ואולי כדאי לבקש מהלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לעשות גם על זה משהו חדש, כי הנתונים האחרונים שיש לנו הם מתחילת שנות האלפיים, זה על אחוז המשפחות שבהן שני ההורים נמצאים בהעסקה מלאה כאשר מדובר בהורים לתלמיד עם מוגבלות.

רויטל לן כהן: לפי הנתונים שיש לנו היום – שוב, הם כמעט בני עשרים – במשפחות שבהן יש ילד עם מוגבלות, ב-60% מהמשפחות יש הורה אחד שאינו עובד, ומתוך המשפחות האלה ב-30% מהמשפחות שני ההורים אינם עובדים בגלל הקשיים שבגידול הילד.

רויטל לן כהן: לכן מראש אנחנו מדברים על משפחות שהמצב הכלכלי שלהם נמוך הרבה יותר, בצורה מובנת, גם אם מדד הטיפוח הבית ספרי גבוה.

מיכל שיר סגמן: רויטל, את צודקת במה שאת אומרת, רק שאני נאלצת לקטוע אותך, מאחר שזה לוקח את הדיון שלנו למקום אחר.

מיכל שיר סגמן: הנקודה הובהרה.

מיכל שיר סגמן: השאלה שלי אלייך היא אם יש מקום שבו את תשבי יחד עם לילך ויחד עם האמונים ממשרד החינוך, כדי לראות איך התוכנית הבאה, של השנה הבאה, באמת תכליל בפנים גם את נושא הסייעות, שזה נושא מאוד-מאוד חשוב, כי כרגע זה מוסיף חטא על פשע, לפי מה שאת מספרת לנו.

רויטל לן כהן: אני רק רוצה לציין שכיום יש לנו תלמידים שבכלל לא בוחרים להשתלב במערכת החינוך הרגילה, מאחר שמשרד החינוך מתייחס להארכת היום ולהארכת שנת הלימודים כדבר מובנה במערכת.

רויטל לן כהן: זאת אומרת, למעשה העלויות של משרד החינוך הרבה יותר גבוהות, כי התלמידים האלה כביכול בוחרים ללכת למערכת החינוך המיוחד, כאשר בפועל הם נאלצים ללכת למערכת החינוך המיוחד.

רויטל לן כהן: כלומר, אין פה גם איזשהו חיסכון כלכלי.

מיכל שיר סגמן: רויטל, אני מתנצלת, אין לי זמן.

מיכל שיר סגמן: זה לא הדיון היום.

מיכל שיר סגמן: אני מתנצלת, אני חייבת לקטוע אותך.

רויטל לן כהן: כבר ניסיתי לדבר עם משרד החינוך והסיבה שאני מעלה את זה פה, כי זה נראה שאני לא מצליחה להתקדם.

רויטל לן כהן: דיברתי גם עם מי שנמצא מעל מי שנוכח בוועדה.

רויטל לן כהן: דיברתי עם מנהל אגף תקצוב במשרד החינוך.

רויטל לן כהן: לא נראה לי שיש שם איזשהו רצון לקדם את זה מעבר למה שמדברים עליו עכשיו.

רויטל לן כהן: לכן אני מעלה את זה פה.

מיכל שיר סגמן: בשבוע הבא אנחנו נקיים דיון מיוחד בוועדה לזכויות הילד על נושא ילדים עם מוגבלויות ואני אשמח שתעלי את זה שוב.

מיכל שיר סגמן: נציגות משרד החינוך, אני מבקשת מכם להעביר את המסר הזה, על מנת שבדיון הבא תהיה לנו על זה תשובה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה, רויטל.

מיכל שיר סגמן: מיכל מנקס, סמנכ"ל חינוך, רווחה וחברה, מרכז השלטון המקומי.

מיכל מנקס: צוהריים טובים.

מיכל מנקס: אני מודה על זכות הדיבור ורוצה להודות אישית לראש המועצה יאנוח-ג'ת שהגיע פיזית, בוודאי לחברי הכנסת שנכחו בדיון.

מיכל שיר סגמן: הוא אחד מראשי המועצות היותר פעילים שיש.

מיכל מנקס: ספרי לנו על זה, הוא אחד הטובים שלנו.

מיכל מנקס: אני אתחיל מהסוף ואני אהיה מאוד קצרה.

מיכל מנקס: נכון, משרד החינוך יתקצב החל מהשנה הבאה על פי מדד טיפוח בית ספרי, מדד צודק הרבה יותר, וזה טוב.

מיכל מנקס: כך נמסר לנו בתשובת מנכ"ל משרד החינוך לפנייתנו למשרד החינוך בחודש אוקטובר, כשהעלינו את זעקת היישובים.

מיכל מנקס: שיטת התקצוב הזאת צודקת הרבה יותר, קרובה הרבה יותר למציאות.

מיכל מנקס: רוצה לומר, הרשויות המקומיות נותנות את השירות לתושבים שלהן, הן לא צריכות לספק אותו.

מיכל מנקס: מימון התוכנית הוא סבסוד המדינה והשתתפות ההורים.

מיכל מנקס: השתתפות ההורים ברשויות באשכולות סוציו-אקונומי על פי השיטה המתוקצבת היום, היא נמוכה מאוד.

מיכל מנקס: מעט נתונים: השינוי מהרישומים והסקר של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה משנת 2017 מראים ש-57 רשויות מקומיות עלו בדירוג הסוציו-אקונומי.

מיכל מנקס: משמעות עלייה בדירוג היא שהמדינה מתקצבת אותן פחות, בכל הדברים.

מיכל מנקס: אבל בואו נישאר רגע בניצנים – רק רשות אחת ירדה בדירוג הסוציו-אקונומי, והיות שהיא לא ירושלים – לא שחלילה אני רוצה לסמן איזה רשות כזאת או אחרת, אבל תמיד נתנו לי את הדוגמה של ירושלים, שהיא ירדה בסוציו והמון כסף צריך להישפך.

מיכל מנקס: לא, אז היא לא – המשמעות המיידית היא שמדינת ישראל חוסכת כסף בהקשר של ניצנים על גב ההורים.

מיכל שיר סגמן: זה מה שניסיתי להבין קודם, כששאלתי את שאלות התגבור.

מיכל שיר סגמן: זה בלט מהרגע הראשון.

מיכל מנקס: את בהחלט צודקת ולכן היה לי כל כך חשוב לדבר.

מיכל מנקס: 11 רשויות מתוך אותן 57 רשויות שעלו בדירוג משתייכות לאשכולות 5-1.

מיכל מנקס: הרשימה מעורבת, יש בה הכול מהכול.

מיכל מנקס: אם תרצו, אני אמנה את שמות הרשויות הללו.

מיכל מנקס: ההצעה שלי – ואני אהיה קונקרטית – איך אמר חבר הכנסת מקלב, גם בדרך לבית המרזח צריך לשובב את הנפש.

מיכל מנקס: אני חושבת שאפשר להקפיא את תמונת המצב של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בכלל, ואם לא בכלל – אז לאשכולות 5-1 בפרט, לשנה זו.

מיכל מנקס: הרי ממילא המדינה חסכה כסף, התקציב נשאר אצלה, היא מממנת פחות.

מיכל מנקס: יש לי גם נתונים על המשמעויות.

מיכל מנקס: זאת אומרת – סליחה שאני קוראת מהכתוב, אני רוצה להיות מדויקת: רשות אחת שעלתה מאשכול 3 לאשכול 5, המשמעות היא שההורים שם יצטרכו לשלם 350 שקל לחודש במקום 50 שקלים לחודש.

מיכל מנקס: זה משמעותי.

מיכל מנקס: לא מדובר בילד אחד.

מיכל מנקס: זה מאוד משמעותי; בשמונה רשויות שעלו מאשכול 3 לאשכול 4, ההורים ישלמו 300 שקלים במקום 50.

מיכל מנקס: זה המון.

מיכל שיר סגמן: מה שיותר מקומם אותי לדעת זה שאף אחד בשנת 2021 לא יודע אם יש רשות מקומית שאולי היא ירדה בסוציו.

מיכל שיר סגמן: ב-2017 חלה עלייה והיום, בשנת 2021, חלה ירידה.

מיכל שיר סגמן: אף אחד לא יודע לענות לי על השאלה הזאת.

מיכל מנקס: מה שאני רוצה לומר, היה שלא מדברים על כל הרשויות או הקפאת התשלום הזה או מודל התשלום של ההורים לכל הרשויות, היה ומדברים על אשכולות 5-1, אנחנו יודעים בדיוק באלו רשויות מדובר, אנחנו יודעים שאנחנו יכולים לעזור להורים.

מיכל מנקס: נתונים שיש היום על רישום לניצנים הם לא נתוני אמת, הם נתונים של הורה שיכול להרשות לעצמו לשלם את הסכום הזה.

מיכל מנקס: אני בטוחה שאם התשלום יחזור להיות כפי שהיה, ועד שנה הבאה יישאר נמוך, אני בטוחה שהרבה מאוד הורים יצטרפו לכך.

מיכל מנקס: מדובר בהורים שצריכים את המענים האלה, בילדים שמקבלים את הארוחה החמה במסגרת הזאת, והיא אולי הארוחה החמה היחידה שיש להם ביום.

מיכל מנקס: תודה על רשות הדיבור.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה, מיכל.

מיכל שיר סגמן: הדברים שאמרת הם מאוד-מאוד חשובים.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

שנית פנחסי הראל: אני רוצה לשאול את מיכל איך היא תדע להבחין בין הרשויות האלה שהיא מבקשת להקפיא שם, רשויות 5-1, אבל מה אם יש מקומות שבהם, ברשות כזאת או אחרת, יש הורים שידם אינה משגת?

שנית פנחסי הראל: זאת אומרת, מה יהיה המענה לאלה?

מיכל מנקס: צר לי, אבל הרשויות המקומיות – זה כתוב גם בקול הקורא – מעמידות קרן מלגות להורים שאין ידם משגת.

מיכל מנקס: אני מבקרת ביישובים, זה אחד מהתפקידים שלי, אני רואה ראשי רשויות שבוכים ולא יכולים לעזור לתושבים שלהם, גם לא ב-50 השקלים הללו שהם לא יכולים להרשות לעצמם.

מיכל מנקס: אז יש את קרן המלגות, אנחנו גם מחויבים להעמיד אותה, אנחנו עושים אותה בשמחה.

מיכל מנקס: גם בעיר תל אביב יש מי שאין ידו משגת, וזו עיר שיכולה להשתתף ולממן ולשאת בנטל הזה, אבל איפה המדינה?

מיכל מנקס: איפה המדינה למי שבאמת צריך אותה?

מיכל מנקס: ואנחנו יודעים לתקצב, אנחנו יודעים לתקצב דיפרנציאלית מצוין.

שנית פנחסי הראל: אני רק מזכירה שקרן המלגות אינה חובה, היא נתונה לשיקול דעת של הרשות.

מיכל מנקס: בוודאי שהיא לא חובה, אבל יושבים ראשי רשויות לשעבר ובהווה בצומת הזאת.

מיכל מנקס: אני רוצה שראשי הרשויות יגידו לך איך הם מסתכלים לתושבים שלהם בעיניים.

מיכל מנקס: הם רוצים לפניי ולפנייך לתת לתושבים שלהם את מה שהתושבים צריכים.

מיכל מנקס: הם לא מסוגלים.

מיכל מנקס: לא כולם מסוגלים.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה לנסות להעלות שוב את הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.

אוריה לוי: תודה על זכות הדיבור.

אוריה לוי: אני מנהל תחום רווחה, פשיעה ומשפט בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.

אוריה לוי: אני רוצה להתייחס לדברים שהעליתם קודם בעניין המדד החברתי-כלכלי של היישוב ומדוע אנחנו לא מפרסמים נתונים עדכניים לשנת 2021.

אוריה לוי: כיום הלשכה פועלת לפרסם נתונים למדד של 2019.

אוריה לוי: המדד המפורסם היום הוא של שנת 2017.

אוריה לוי: הסיבה לכך שיש פער בין השנה לבין הפרסום של המדד היא בגין העובדה שאנשים עדיין לא דיווחו על ההכנסות שלהם.

אוריה לוי: משכך, אנחנו מפרסמים את המדד לשנת 2019, כי כיום יש לנו הערכה להכנסות של אותם אנשים ביישובים ולכן אנחנו יכולים לבנות את המדד.

מיכל שיר סגמן: אבל אתם לא מודעים לעובדה שהייתה קורונה באמצע?

מיכל שיר סגמן: גם מדד 2019 לא ישקף את חיי האזרחים, ובסוף משרדי הממשלה קובעים מדיניות שמכתיבה את החיים של האנשים שחיים במדינת ישראל לפי הנתונים שאתם שולחים.

מיכל שיר סגמן: גם אם עכשיו תפרסמו של שנת 2019, במה זה מועיל?

מיכל שיר סגמן: אנחנו בשנת 2021.

מיכל שיר סגמן: אנשים לא עבדו פה יותר משנה, אנשים ישבו בבית בחל"ת.

מיכל שיר סגמן: יש לזה משמעויות מאוד-מאוד קשות.

מיכל שיר סגמן: אז או שמשרדי הממשלה לא יעבדו לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה או שהלשכה פשוט תתחיל להסתנכרן עם המציאות במדינת ישראל, כי כרגע זה לא עובד.

אוריה לוי: ברגע שאין נתונים ואנשים לא מדווחים על הכנסות, זה לא כל כך תלוי בידיים שלנו מהיכן להפיק את המדד.

אוריה לוי: זה מדד שאנחנו מפיקים על בסיס מידע שאנשים מוסרים לרשות המסים.

אוריה לוי: המידע הזה לא קיים כרגע.

מיכל שיר סגמן: רשות המסים וגם הביטוח הלאומי יודעים להגיד לך מי מובטל, מי היה בחל"ת, מי קיבל מענק, כמה קיבל מענק, כמה החזיר מענק כי הוא קיבל יותר מדיי מענק.

מיכל שיר סגמן: תאמיני לי שרשות המסים וביטוח לאומי יודעים לספק לך את האינפורמציה הזאת במדויק.

מיכל שיר סגמן: במדויק – מי יצא לעבודה ושילם מסים ומי לא.

מיכל שיר סגמן: במדויק.

אוריה לוי: אנחנו מפרסמים נתונים שהם אגרגטיביים, נתונים כוללים שהם על בסיס מידע שנאסף ואנחנו מעבדים אותו כאן בלמ"ס.

אוריה לוי: אנחנו לא מוסרים נתונים על אנשים פרטניים.

אוריה לוי: אסור לנו על פי חוק לפרסם שום מידע שכזה, ולכן המידע שאנחנו אוספים מרשות המסים הוא ממידע שאנשים דיווחו, אנחנו מקבלים ואנחנו עושים על זה עיבודים סטטיסטיים כדי להפיק אומדנים.

אוריה לוי: אלה היכולות שלנו בתור הלמ"ס, זה לא שאנחנו לא מנסים ואין לנו יכולות ואין לנו יד בעניין, אנחנו מתבססים על מסירה של מידע של אנשים.

אוריה לוי: ברגע שהמידע לא נמסר, אז אין לנו כרגע יכולת לעשות את זה.

מיכל שיר סגמן: אבל את מבינה שאתם הופכים להיות גוף שהוא לא רלוונטי?

מיכל שיר סגמן: אתם לא רלוונטיים ברגע שאתם שופטים את החיים שלנו לפי שנת 2017.

מיכל שיר סגמן: את מבינה מה את אומרת לי?

מיכל שיר סגמן: אז תגידי: אין לי את היכולת, בבקשה, משרדי הממשלה, אל תנהלו את חיי אזרחי מדינת ישראל לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, כי אין לנו את היכולת לספק לכם נתונים מדויקים.

מיכל שיר סגמן: וזה גם בסדר, הם ידעו להתנהל, הם ידעו לייצר תוכניות גם בלעדיכם.

מיכל שיר סגמן: לפי המועצות המקומיות, לפי המרכז לשלטון מקומי, הם ידעו לעשות את זה יפה מאוד.

מיכל שיר סגמן: מה שאת אומרת לי זה שאתם הפכתם להיות גוף שהוא לא רלוונטי לשנת 2021.

מיכל שיר סגמן: אתם לא יודעים לספר לי מה קורה לאנשים בתקופת הקורונה, אבל לפי מה שאת אומרת משרד החינוך מקבל החלטה ואנשים פה התשלומים שלהם עולים.

מיכל שיר סגמן: יש משמעות לדוחות שלכם.

מיכל שיר סגמן: אז תגידי לי: אני לא רלוונטית, אל תתייחסו אליי.

מיכל שיר סגמן: בסדר, נדע להתנהל משם.

אוריה לוי: אני מסכימה איתך לחלוטין ואני מסכימה איתך שלפעמים יש פער וכרגע אנחנו פועלים, למען האמת כבר מספר שנים, בכל הנושא של מס דיגיטלי, כדי לאפשר מידע שהוא רלוונטי והוא זמין והוא מיידי, בגלל הצורך הזה שעולה מהשטח.

אוריה לוי: אנחנו מודעים לעובדה הזאת וגם בתקופת הקורונה הפעלנו הרבה מאוד סקרי בזק בכל הנוגע לעסקים ופרסמנו אד הוק את הנתונים.

אוריה לוי: אנחנו משתדלים באמת ועושים ככול שניתן.

אוריה לוי: יש דברים שאנחנו עדיין פועלים עליהם וזו הדרך שלנו.

אוריה לוי: אנחנו לא רוצים להיות לא רלוונטיים ואנחנו פועלים בכיוון של כן להיות רלוונטיים, זה אחד מאבני הדרך הכי ראשיים שלנו שעומדים לנגד עינינו.

הילאל ביסאן: אבל בינתיים יש גזירה וההורים משלמים.

הילאל ביסאן: אפשר לתת הוראה למשרד החינוך להקפיא בינתיים עד שנבדוק, עד שנייעל, עד שיהיו נתונים חדשים ואז לתת פתרון.

הילאל ביסאן: החוכמה היא לא קודם לקחת ואחרי זה לתת פתרון.

הילאל ביסאן: בואו ניתן פתרון שיהיה מעמיק, רוחבי.

הילאל ביסאן: בואו נגביל את התוכנית – הילדים יחזרו לתוכנית ואחרי זה, כשיבדקו את כל הנתונים, מעבדים מחדש, אז לתת הוראה למשרד החינוך כן לעלות.

מיכל שיר סגמן: אתה יודע מה, אני מוכנה להמר שאם עכשיו אנחנו מבקשים להשאיר את הדברים כמו שהם, אבל אם בדוחות יראו שבשנת 2021 היישובים האלה ויישובים נוספים ירדו בסוציו שלהם, הם יקבלו את הכסף עם ריבית דריבית.

מיכל שיר סגמן: האם משרדי הממשלה מוכנים לכך?

מיכל שיר סגמן: אני בספק.

מיכל שיר סגמן: אני בספק, מה שנלקח מהאזרח לא ישוב ואף אחד לא ידאג לפצות אותו, וזה העוול הגדול.

מיכל שיר סגמן: מסתמכים פה על נתונים שהם לא רלוונטיים לשנת 2021 ועדיין מכתיבים חיים של אנשים.

מיכל שיר סגמן: אני אומרת שוב, אני מוטרדת מאוד מהעובדה שכרגע אנחנו דנים על צהרונים, אבל אלוהים יודע איפה זה עוד נוגע בחיי האזרחי.

הילאל ביסאן: זה מה שקרה עם נכי צה"ל וסעיד סעידיאן שהגיע לזה שהוא צריך לשרוף את עצמו כדי לקבל זכויות.

מיכל שיר סגמן: מדינת ישראל חיה בעבר.

מיכל שיר סגמן: עוד לא הייתה קורונה, הקורונה פשוט עוד לא הגיעה ללשכה המרכזית לסטטיסטיקה.

מיכל שיר סגמן: היא עוד לא שם.

מיכל שיר סגמן: אולי בשנת 2030 אנחנו נזכה לדעת מה קרה כאן בשנת הקורונה.

מיכל שיר סגמן: אם הייתם עסק פרטי הייתם פושטים רגל מזמן.

עלי סלאלחה: מכל הדיון הזה הבנתי דבר אחד: משרד החינוך חוסך כסף על גבם של חלשים.

עלי סלאלחה: הכסף נמצא, קיים, והילדים שלנו נמצאים בבית.

עלי סלאלחה: אנחנו לא רוצים שהילדים שלנו יהיו בבית, אנחנו רוצים שהילדים שלנו יהיו בצהרונים.

עלי סלאלחה: משרד החינוך צריך למצוא את הפתרון ולתת את הכסף הזה לכפרים, לחלשים בכל מדינת ישראל.

עלי סלאלחה: שמעתי ש-57 רשויות עלו, אחת אולי ירדה.

עלי סלאלחה: אז איפה הכסף?

עלי סלאלחה: הכסף קיים.

מיכל שיר סגמן: שוב, משרד החינוך גם עשה בתקופת הקורונה, באמת פרויקטים מטורפים, כדי לתת את המענה לכלל ילדי ישראל.

מיכל שיר סגמן: העובדה שהם חשו לבד, בלי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, שקיימת בעיה והם עובדים על תוכנית חדשה, כדי שתיתן מענה בדיוק על נושא הדיון היום, זה דבר שהוא מבורך.

מיכל שיר סגמן: זה מה שנקרא "הגדלת ראש", בשפת היום-יום, וזה נהדר ואנחנו מברכים את משרד החינוך על הצעדים האלה.

מיכל שיר סגמן: ועם זאת, אני מבקשת ממשרד החינוך – אתן נמצאות כאן בדיון, אתן שומעות, וברור שמשרדי הממשלה נסמכים על הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, זה לא סוד, כך אמורים לעבוד.

מיכל שיר סגמן: גם אני, כמחוקקת, עובדת לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, אבל כשזו לא מעודכנת ונוצר כאן עוול, כי הם נמצאים אי-שם לפני שהעולם הספיק להתהפך מיליון פעם בתקופת הקורונה – אגב, חמש שנים זה מאוחר, אבל במיוחד כשהעולם עבר כזאת טלטלת קורונה – אז הם לא רלוונטיים.

מיכל שיר סגמן: לכן הבקשה מכן היא לנסות ולראות אם ניתן להוציא מהמרכז לשלטון מקומי, מהמועצות עצמן, שהרי הם יודעים מה קורה שם, להסתכל אצלכם בנתונים, להתעלם רגע מהלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, כי הסוציו שלהם כפי הנראה לא רלוונטי אחרי תקופת הקורונה ואנשים נפגעים בחיי היום-יום שלהם.

מיכל שיר סגמן: האזרח שלא מבין לא משרד חינוך ולא לשכה מרכזית לסטטיסטיקה, זה מעל הראש שלו, אבל בסוף כשהוא קם בבוקר הוא צריך להתמודד עם מציאות, וזה התפקיד שלנו בסוף – למצוא את הפתרונות שנמצאים במציאות ולאו דווקא בשחור ולבן, במיוחד כשאנחנו מגלים שהשחור והלבן הזה הוא לא אמיתי, לא מציאותי ולא רלוונטי.

מיכל שיר סגמן: אז אני מבקשת מכן למצוא דרכים לדגום ולסקור, כדי למצוא את הפתרון מעבר הזה.

מיכל שיר סגמן: עו"ד נסים מסרי, יושב-ראש ועד הורים ארצי בחברה הערבית, בבקשה.

מיכל שיר סגמן: לאחר מכן – מוטי גלר, נציג הנהגת ההורים הארצית, ומשרד האוצר.

נסים מסרי: תודה על זכות הדיבור.

נסים מסרי: אני חושב שהדיון הזה מאוד-מאוד פורה וענייני.

נסים מסרי: שני דברים: כבר הוכח שהקריטריון שצריך לקחת בחשבון על מנת לקבוע תשלומי הורים, הוא לפי המדדים, אבל עכשיו הוכח שהמדד או הסטטיסטיקה שקיימת אינה רלוונטית ואינה נכונה.

נסים מסרי: דבר שני, גם המדד שנקבע על-ידי משרד החינוך גם הוא לצערי לא משקף, שכן בפועל זה לא משקף את ההכנסה או הפוטנציאל או היכולת של ההורים.

נסים מסרי: אם הורה שהיה שייך ליישוב ברמה 3 ועלה ל-4, העלייה היא בלתי פרופורציונלית בעליל והיא בלתי הגיונית.

נסים מסרי: זאת אומרת, אם הורה היה משלם 300 שקל ועכשיו צריך לשלם 3,000 שקל, פי שישה ממה ששילם – האם באמת הקריטריון הזה הוא הגיוני?

נסים מסרי: האם ההורים בעצמם המשכורת שלהם או פוטנציאל ההכנסה שלהם עלה פי שישה, כפי שנקבע גם כן לפי המדד הזה?

מיכל שיר סגמן: אנחנו לא יכולים לדעת מאחר שאין לנו את המדד שמעודכן לחיי היום-יום היום.

נסים מסרי: אנחנו צריכים לדבר עכשיו ברמת ההיגיון.

נסים מסרי: אנחנו יודעים מה המצב האקונומי בכל היישובים, האם אנחנו רואים שמדד השכר של התושבים באותם יישובים שמדד הסוציו-אקונומי שלהם עלה אף הוא עלה?

נסים מסרי: כלומר, מי ששילם 300 והיום צריך לשלם 3,000, השכר שלו עלה - - -

מיכל שיר סגמן: נסים, אני קוטעת אותך, מאחר שגם דיברנו על זה, דנו בזה ואין לנו את התשובות לזה, לצערנו הרב.

נסים מסרי: נכון.

נסים מסרי: מסיבה זו אני אומר שמכיוון שזה נוגע, וזה עניין עקרוני לכלל תלמידי ישראל, ואני חושב שזה יכול לגעת באופן רוחבי בכולם, ולאור זה שהנתונים הקיימים היום לא נכונים ולא רלוונטיים, כפי ששמענו, והיות ששמענו שגם הקריטריון של משרד החינוך לא הגיוני, מן הראוי שעכשיו ומייד יקפיאו את כל הדירוג או העדכון שהיו צריכים לעשות ושמשרד החינוך יבחן את האפשרות - - -

מיכל שיר סגמן: תודה, המסר עבר.

מיכל שיר סגמן: מוטי גלר, נציג הנהגת הורים ארצית, בבקשה.

מוטי גלר: תודה רבה על זכות הדיבור.

מוטי גלר: הייתי רוצה להתמקד במה שמודי סעד ורודי סעד אמרו בהתחלה וגם במה שאמרה מיכל מנקס.

מוטי גלר: אני לא אדבר על כל מה שנאמר, זה נאמר.

מוטי גלר: הנתונים לא רלוונטיים, לא עדכניים, מה גם שסביר להניח שכל הנתונים היו במגמת ירידה.

מוטי גלר: לכן הדבר הנכון ביותר לעשות כרגע זה להקפיא את המדד שלפיו מחשבים את הסבסוד.

מוטי גלר: אנחנו לא מדברים על הרבה יישובים, אנחנו מדברים על כ-11 יישובים, אולי מעט יותר.

מוטי גלר: אנחנו לא מדברים על כל כך הרבה תלמידים, אלא כמה אלפים.

מוטי גלר: כלומר, לא מדובר בתוספת תקציבית משמעותית.

מוטי גלר: אני מאמין שמשרד החינוך, שמתהדר בתקציב הגדול במדינה, בהיסטוריה של המדינה, יוכל להקצות את המשאבים האלה, כי כולם צריכים להבין שחוזקה של השרשרת נמדד בחוזקה של החוליה החלשה.

מוטי גלר: אם אימא לא יכולה לצאת לעבודה, כי היא לא יכולה להרשות לעצמה להשאיר את הילדה שלה לבד, אז המצב הכלכלי, הסוציו-אקונומי של המשפחה יורד ואז רשויות הרווחה יצטרכו לתת כסף ולתת לה סיוע.

מוטי גלר: כך המדינה יורה לעצמה ברגל.

מוטי גלר: לכן צריך להסתכל על התמונה הרחבה ולא על התמונה הצרה.

מוטי גלר: הדבר נכון ביישובים הדרוזים בצפון ונכון לגבי כל היישובים במדד סוציו-אקונומי 4-1.

מוטי גלר: אנחנו לא מבקשים יותר מזה, רק פה.

מוטי גלר: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: אורלי ליימן עיני, משרד האוצר, בבקשה.

אורלי ליימן עיני: שלום לכולם.

אורלי ליימן עיני: אני אוסיף קצת על מה שמשרד החינוך אמר.

אורלי ליימן עיני: התוכנית התחילה בשנת 2017 והיא מבוססת על תקצוב דיפרנציאלי, כאשר העלות הכוללת היא 650 שקל לתלמיד והתקצוב נע בין 600 שקל לתלמיד ל-150 שקל לתלמיד לחודש.

אורלי ליימן עיני: בגלל שהתוכנית כל כך גדולה ויש בה כל כך הרבה משתתפים, כל שינוי קטן במודל התקצוב כרוך בעלות תקציבית משמעותית ולכן היא צריכה להיות נידונה במסגרת דיוני התקציב.

מיכל שיר סגמן: כשאתם תקצבתם את זה ידעתם שאתם מסתמכים על נתונים משנת 2017, שסביר – על פי היגיון בריא – אינם מתאימים לשנת 2021?

מיכל שיר סגמן: מה הנחה אתכם?

מיכל שיר סגמן: האם ידעתם את זה ואמרתם: נו, טוב, אז יפלו כמה אנשים בין הכיסאות.

מיכל שיר סגמן: לא נורא, 2017, 2021, same-same?

אורלי ליימן עיני: יש לנו מודל תקציבי מוסכם עם משרד החינוך שהוא, כמובן, מתעדכן לפי נתוני הביצוע בסופו של דבר כל שנה.

אורלי ליימן עיני: במסגרת דיוני התקציב האחרונים הוחלט לדון בזה במשותף, גם משרד החינוך וגם אנחנו רצינו לדון בזה, והוחלט לעבור למדד שהוא הרבה יותר ממוקד.

אורלי ליימן עיני: אני מקווה שהוא ייכנס לתוקף כבר משנת הלימודים הקרובה, כמו שציין משרד החינוך.

אורלי ליימן עיני: אני מקווה שרוב הבעיות שציינתם ייפתרו במסגרת המעבר, או לפחות ישתפרו במסגרת המעבר.

מיכל שיר סגמן: הם ייפתרו בשנה הבאה.

מיכל שיר סגמן: בינתיים יש שנה אבודה בה הילדים ישבו בבית גם ככה, ועכשיו שנה נוספת שבה באזורים שבהם אין יכולת להורים או למועצות המקומיות לממן, למעשה אומרים להם: תקשיבו, חלה פה טעות טכנית, אנחנו עלינו עליה, אנחנו פשוט נתייחס אליה החל משנה הבאה, תתמודדו בינתיים.

מיכל שיר סגמן: האם יש יכולת למשרד האוצר ולמשרד החינוך לחשוב על פתרון יצירתי בינתיים?

מיכל שיר סגמן: כלומר, לדגום לא לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, כי אנחנו מבינים שהיא לא רלוונטית נכון לעכשיו בנתונים שהיא מספקת.

מיכל שיר סגמן: האם יש איזושהי אופציה לבדוק ואולי יסתבר שמדובר על 500 ילדים וזה תקצוב מסוים?

מיכל שיר סגמן: אולי מדובר על 2,000 ילדים, שגם אני מניחה שזה לא משהו ששובר לא את תקציב האוצר ולא החינוך.

מיכל שיר סגמן: כלומר, האם יש מקום לומר שיש בפער הזה – שאנחנו מבינים אותו.

מיכל שיר סגמן: קודם כול, העובדה שאתם מתקצבים פתרון זה מבורך.

מיכל שיר סגמן: גם אמרתי את זה למשרד החינוך, זה מבורך, אבל יש פער בינתיים.

מיכל שיר סגמן: האם יש אפשרות לשבת עכשיו ולצמצם את הפער בשנה הקרובה?

אורלי ליימן עיני: צריך להבין שאנחנו נמצאים בתוך שנת תקציב סגורה, ממש עכשיו עבר התקציב לשנתיים וסיימנו את דיוני התקציב.

אורלי ליימן עיני: במסגרת דיוני התקציב הדבר הכי טוב שהספקנו לעשות, ואני חושבת שזו בשורה מאוד-מאוד משמעותית, זה שכבר בשנת הלימודים הקרובה, בתשפ"ג, נעבור למודל חדש.

אורלי ליימן עיני: מעבר לזה, אנחנו גם נמצאים אחרי שכל הפרויקט כבר יצא וכמובן מבחינה מקצועית קשה מאוד לעשות שינויים באמצע שנה, וזה מעבר לפן התקציבי.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה להבין – אתם ידעתם שהפער הזה קיים והחלטתם לדלג על השנה הזאת?

מיכל שיר סגמן: אז מתוך כוונה.

אורלי ליימן עיני: דיוני התקציב נגמרו ממש עכשיו, אי אפשר לעשות שינוי במודל באמצע שנת הלימודים.

מיכל שיר סגמן: אני מנסה רגע להבין משהו – אתם ערכתם דיוני תקציב עכשיו, בתקציב הנוכחי, הבנתם שיש בעיה, אתם יודעים שיש פער בין 2017 ל-2021 ולכן גם יצרתם את הפתרון היצירתי לשנה הבאה.

מיכל שיר סגמן: כלומר, הבנתם שיש מלכתחילה פער של שנה, החלטתם במודע להתעלם מהשנה הזאת, כי אמרתם:

מיכל שיר סגמן: אנחנו לא יודעים מה יהיה השנה הזאת, אבל בשנה הבאה אנחנו נותנים פתרון?

מיכל שיר סגמן: פתרון מבורך, אבל במודע החלטתם לדלג על השנה הזאת?

הילאל ביסאן: כי ההורים ישלמו.

מיכל שיר סגמן: אם תכננתם, אז זה אומר שאתם מבינים שיש פער.

אורלי ליימן עיני: המעבר למנגנון החדש בא לענות על מגוון של קשיים והוא אמור לשפר כמה וכמה נקודות שרצינו לטייב ולשפר בהקשר הזה.

אורלי ליימן עיני: שוב, מבחינת לוחות הזמנים, כמו שידוע התקציב עבר ממש לפני כמה ימים, שנת הלימודים התחילה בספטמבר וכל הפרויקט כבר יצא באוגוסט.

אורלי ליימן עיני: כלומר, גם אם היינו רוצים, דיוני התקציב לא התכנסו בלוחות הזמנים לשנת הלימודים תשפ"ב ולכן התאריך הכי מוקדם שאפשר להחיל את השינוי הוא בתשפ"ג.

שנית פנחסי הראל: ועוד משהו שצריך לזכור, המעבר ממודל למודל זה לא מעבר ממודל קטסטרופה למודל מושלם.

שנית פנחסי הראל: כלומר, גם במודל הקיים יש יתרונות שלא רואים אותם בדיון הספציפי הזה, כי אנחנו מסתכלים על חיסרון מסוים, אבל יש בו יתרונות, וגם במודל החדש יש מורכבויות.

שנית פנחסי הראל: למשל, קחו בחשבון שבמודל החדש אנחנו מתקצבים בהתאם למדד טיפוח, אבל אין לנו כרגע מדד טיפוח לגני הילדים.

שנית פנחסי הראל: מה עושים?

שנית פנחסי הראל: אנחנו צריכים למצוא לזה פתרון.

שנית פנחסי הראל: זאת אומרת, זה לא שאנחנו עוברים ממודל שהוא למטה למודל שהוא מושלם.

שנית פנחסי הראל: יש במודלים האלה מורכבויות, זה מודל שיש בו הרבה משתנים, יש בו מורכבות גם תקציבית וגם מורכבות תפעולית.

שנית פנחסי הראל: לכן הדבר הזה לוקח את הזמן שלו ושלא נחשוב שאנחנו עוברים כאן למודל שהוא מושלם.

שנית פנחסי הראל: אם יינתן פתרון לחלק מהדברים, לגבי חלק מהדברים נצטרך לראות איך אנחנו מתמודדים איתם.

שנית פנחסי הראל: לכן זה לא שדילגנו, לא דילגנו על שום דבר.

שנית פנחסי הראל: המעבר היה מעבר קשה, הוא מעבר מורכב, זה לא שפתאום מישהו הגה איזשהו רעיון ואנחנו אומרים שחבל שלא חשבנו עליו קודם.

מיכל שיר סגמן: אני חוזרת ואומרת שוב, משרד החינוך עלה על זה שיש בעיה, כפי שעליתם על הרבה מאוד בעיות שוטפות בתקופת הקורונה ולכן גם יצרתם תרופה למכה, מה שנקרא, מתוך החושים והידע המקצועי שלכם בתוך משרד החינוך, וזה מבורך.

מיכל שיר סגמן: זו פעם שלישית שאני מפרגנת למשרד החינוך על הפעולה הזאת, אני עדיין תוהה – באמת, אני תוהה – איך אנשים רציניים יושבים בדיון, מה שנקרא "מכובדים", ומסתכלים על 2017 ואומרים: יש פה סוציו מסוים, הוא משפיע על מערכת החינוך, הוא משפיע על החינוך הבלתי פורמלי, הוא משפיע אולי על משרד הבריאות, אולי על הרווחה, אולי זה משפיע על עוד מקומות, אולי משרד הפנים, בואו נראה איך אנחנו בונים תקציב לפי נתונים של שנת 2017.

מיכל שיר סגמן: האנשים האלה הולכים הביתה, הם יודעים שיש קורונה, הם מודעים לשנה שחלפה.

מיכל שיר סגמן: אז רשות המסים וכל מה שקשור לכלכלה ועסקים קטנים ובינוניים ותאגידים ומי ששבת בתקופת הקורונה – היה פה רעש ובלגאן בכנסת והיה ברור שצריך לטפל בהם.

מיכל שיר סגמן: ידעו.

מיכל שיר סגמן: בקדנציה הקודמת הייתי חברה בוועדת כספים והם ידעו.

מיכל שיר סגמן: אז לא היו צריכים להסתמך על סטטיסטיקה – מזל – של שנת 2017, כי אני מנסה לחשוב מה היה קורה בוועדת הכספים אם היו אומרים שהנתונים שלהם לא מעודכנים לשנת 2017 ואז עסקים גם לא היו מקבלים את המענקים שלהם לפי זה, איזה שגעון זה היה.

מיכל שיר סגמן: אבל כנראה שכשמדובר בילדים ובאוכלוסיות שהן מוחלשות יותר, העובדה שמשרדי ממשלה מסתמכים על נתונים משנת 2017, שלא צריך להיות סטטיסטיקאי גדול כדי להבין שהם לא משקפים שום דבר בחיים שלנו לשנת 2021, ועל פי זה עדיין קובעים מדיניות?

מיכל שיר סגמן: הייתי רוצה לחשוב שזה בטעות ושזה בתום לב.

מיכל שיר סגמן: אני מאחלת שזו תהיה המסקנה שנגיע אליה.

עלי סלאלחה: אבל תכלס, מה יוצא?

מיכל שיר סגמן: בסופו של דבר, מה שאנחנו מבקשים ממשרד החינוך זה להוציא את הנתונים לא מהלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, אלא מהרשויות המקומיות, מבתי הספר, ממקומות שאתם יכולים לדלות את המידע הזה ולראות על כמה ילדים באמת מדובר, יכול להיות שלא מדובר על הרבה ילדים, ולמצוא לזה פתרון גישור כזה או אחר.

מיכל שיר סגמן: אגב, אני חושבת שאתם תתפלאו ותראו שלא מדובר בכאלה תקציבי ענק ועדיין אפשר למצוא פתרון, כי אחרי שנה אבודה אין סיבה שהילדים האלה "יזכו" בשנה אבודה נוספת לפני שהתוכנית המבורכת שלהם תיכנס לתוקפה.

רודי סעד: אני שמח שזה כבר הוצף ואני מאמין שכל הפונקציות יפעלו לשיפור המצב בשנה הבאה.

רודי סעד: אבל השנה – לצורך העניין, מה קורה עם 200 משפחות ביאנוח ובשאר היישובים?

רודי סעד: אני לא רוצה לתת מספר, אבל יש פה כ-700 משפחות שתקועות ותולות בנו תקווה.

רודי סעד: מה קורה השנה?

מיכל שיר סגמן: אז ביקשנו מהם לברר.

מיכל שיר סגמן: אם היא לא יכולה לתת לנו פתרון קסם, מה שלמעשה ביקשתי מהם עכשיו זה ליצור קשר עם המרכז לשלטון מקומי, עם המועצות המקומי, עם המועצות המקומיות, עם מנהלי בתי הספר, ולבדוק.

מיכל שיר סגמן: זה פתרון מהיר, כי ברגע שהלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לא נותנת להם סטטיסטיקה, זה קצת בעייתי ולכן כרגע יש להם תפקיד לאסוף נתונים.

עלי סלאלחה: למה לא עם נציגי ההורים?

לילך ברקאי: אנחנו נמצאים בשטח.

לילך ברקאי: אתה יכול להגיד כמה אנחנו בשטח.

עלי סלאלחה: הם יעזרו לכם.

מודי סעד: אין פה טענה אישית נגד משרד החינוך - - -

מיכל שיר סגמן: מודי, אני יושבת כאן ורק מפרגנת למשרד החינוך כל הזמן.

לילך ברקאי: אני מדברת על השטח, כי חבר הכנסת שאל על השטח.

לילך ברקאי: הוא יכול להגיד כמה אנחנו בשטח.

מודי סעד: אתם עושים עבודה מדהימה, אבל זה לא קורה.

מודי סעד: דרך אגב, לגבי מה שאמרת קודם, היושבת-ראש, את פתחת פה תיבת פנדורה.

מיכל שיר סגמן: כן, יש לי תחושה כזאת.

מודי סעד: כי בלי קשר לניצנים, יש בעיה של המצ'ינג.

מיכל שיר סגמן: אני עוסקת הרבה במפת הטבות המס, זה דווקא יהיה מעניין מאוד.

מודי סעד: יש רשויות שלא מגישות קול קורא, בגלל המצ'ינג הזה, וזו תקלה.

מודי סעד: ואם אתה עולה בסוציו, המצ'ינג עולה יותר.

מודי סעד: זה באמת מצב אבסורדי.

עלי סלאלחה: לילך, מה רצית להגיד לי?

לילך ברקאי: דיברת על השטח, אז אמרתי שמודי סעד יכול להגיד כמה אנחנו בשטח.

עלי סלאלחה: אבל זה לא עוזר לי.

לילך ברקאי: שאלת ועניתי, זה לא קשור אם זה עוזר או לא עוזר.

לילך ברקאי: זה חשוב מאוד.

עלי סלאלחה: טוב ויפה לעשות דיונים, אבל תכלס, הילד נשאר בבית.

מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת סלאלחה, כדי למצוא את הפתרון, הם צריכים להבין את הכמות וצריכים להבין את המחיר.

מיכל שיר סגמן: כרגע, מאחר שיש גוף שאינו עושה את עבודתו נאמנה, הם נאלצים כרגע לכתת רגליים ולנסות להבין, כדי למצוא לזה פתרון.

עלי סלאלחה: מתי יהיה הדיון הבא?

מיכל שיר סגמן: נקיים על כך דיון מעקב .

עלי סלאלחה: צריך להביא את הדברים בזמן, כדי שהילדים לא יישארו הרבה זמן ללא פתרון.

רודי סעד: מול מי אני ממשיך מכאן?

מודי סעד: היושבת-ראש, אני מציע לקבוע זמנים, כדי שננצל את מה שנשאר מהשנה הזאת.

מיכל שיר סגמן: משרד החינוך, כמה זמן אתם צריכים בשביל דיון מעקב?

מיכל שיר סגמן: חודש?

רודי סעד: חודש זה הרבה.

לילך ברקאי: חודש זה בסדר.

מיכל שיר סגמן: היום אנחנו ב-15 בנובמבר, בסביבות 15 בדצמבר נקיים דיון מעקב.

רודי סעד: מה יעשו הילדים?

רודי סעד: אני שואל ברצינות.

רודי סעד: זו סוגיה מאוד רגישה.

מיכל שיר סגמן: אני מבינה, אבל הם לא קוסמים.

רודי סעד: יש הרבה כסף במדינה, שמישהו יספוג.

מיכל שיר סגמן: זה נכון, אבל אתה יודע להצביע על הילדים שנמצאים בסביבתך, אתה לא יודע להצביע על שאר הילדים של מדינת ישראל.

רודי סעד: יש פה נציגים של כל המגזר.

מיכל שיר סגמן: אבל זה לא רק המגזר.

מיכל שיר סגמן: מאחר שמשרד החינוך אמון על כלל תלמידי ישראל, הוא צריך לעשות עבודה.

מיכל שיר סגמן: הוא לא יכול לחזור לכאן ולדבר איתי על יישוב מסוים או על מגזר מסוים.

עלי סלאלחה: אני מצטרף לחבר הכנסת מקלב ואני מסכים איתו בכל מילה.

עלי סלאלחה: צריך לפתור את הבעיה לכולם.

מיכל שיר סגמן: לא אמרנו דיון מעקב בעוד שלושה חודשים.

מיכל שיר סגמן: דיון מעקב ופתרון כלשהו בעוד חודש.

הילאל ביסאן: ממעקב של השנה שעברה והשנה הזאת, אין להם את הנתונים?

מיכל שיר סגמן: אין, אין נתונים.

מיכל שיר סגמן: זאת הבעיה המרכזית.

הילאל ביסאן: לרווחה יש נתונים שיכולים לעזור להם.

מיכל שיר סגמן: לכן הן צריכות את הזמן הזה.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה לסכם את הישיבה הזאת.

מיכל שיר סגמן: מאחר שהמשרד האמון על זה לא מספק למשרד החינוך את השירות והמידע שלו הם זקוקים על מנת לגבש משהו, לומר לך בכלל כמה זה עולה, כי הם לא יודעים על כמה מדובר בכלל, הם צריכים ללכת כרגע ולכתת רגליים בין המרכז לשלטון מקומי, המועצות האזוריות, אולי משרד הרווחה, אולי ביטוח לאומי, מנהלי בתי ספר.

מיכל שיר סגמן: זו עבודה שהיא לא פשוטה – הם צריכים לדגום ולהבין על כמה ילדים מדובר ואיפה.

מיכל שיר סגמן: זאת לא משימה קלה.

מיכל שיר סגמן: זו גם לא אשמתם, כי הם מקבלים נתונים ועל פי זה הם בונים תוכניות.

מיכל שיר סגמן: אגב, אני לא מאשימה אותם, כי גם אני כשאני מכינה הצעת חוק, זה מה שאני עושה, אני מוציאה סטטיסטיקה.

מיכל שיר סגמן: וכשהסטטיסטיקה אינה מדויקת ואינה מתאימה למציאות של היום, זאת בעיה ועל זה זה נפל.

מיכל שיר סגמן: לא סתם אמרתי שנפלתם בין הכיסאות, בין שנת 2017 לבין שנת 2021.

מיכל שיר סגמן: זה בגדול מה שקרה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה לכולם, הישיבה נעולה.