ועדת ביטחון הפנים, כנסת 24, פרוטוקול מספר 16, 2021-10-26 11:00

מירב בן ארי: שלום.

מירב בן ארי: בוקר טוב לכולם.

מירב בן ארי: אני פותחת את הדיון של הוועדה לביטחון הפנים.

מירב בן ארי: היום 26 באוקטובר 2021, כ' בחשון תשפ"ב.

מירב בן ארי: הנושא הוא פגיעה בזכויות אסירים ובני משפחותיהם בהגבלת ביקורים בשל נגיף הקורונה, דיון מהיר של חברי הכנסת יעקב אשר, גבי לסקי, משה ארבל ואוסאמה סעדי.

מירב בן ארי: לפני שאני פותחת, אני אגיד פעם אחרונה: לא יהיו יותר נציגי ממשלה בזום.

מירב בן ארי: אין יותר דבר כזה.

מירב בן ארי: מספיק כבר, בוועדה הזאת יכולים לשבת – אם טרחו הגופים האחרים, אין יותר בזום.

מירב בן ארי: ועוד המשרד הכי חשוב יושב בזום, שזה משרד הבריאות.

מירב בן ארי: אני לא מצליחה להבין את האירוע הזה, זה לא קורה יותר בוועדה הזאת.

מירב בן ארי: אני אמרתי את זה לפני שבועיים, אני מרגישה כמו תקליט.

מירב בן ארי: עכשיו אני אגיד בקצרה.

מירב בן ארי: אני סיירתי בכמה בתי כלא, הייתי גם ביום ראשון ב"חרמון" ו"צלמון", הייתי גם בכלא "איילון".

מירב בן ארי: עשיתי כבר כמה סיורים.

אוסאמה סעדי: לבד?

גבי לסקי: תיקחי אותי.

מירב בן ארי: קודם כל אני עושה לבד כי עוד לא קיבלתי את אישור המבקר הקבוע אפילו, שגם לזה צריך לדאוג לי.

מירב בן ארי: כן, בינתיים אני מסיירת, אבל ב"עופר" למשל, אסירים ביטחוניים, בגלל שזה מעניין ורלוונטי, אז כבר קבענו ב-2 בדצמבר סיור של הוועדה.

מירב בן ארי: איפה שיש נושא חשוב, נביא את הוועדה, לא לכל כלא.

מירב בן ארי: אגב, אנחנו גם עובדים על המתווה, ישבתי על זה עם איתן לגבי הביקור של חברי הכנסת שתדעו.

מירב בן ארי: בלי קשר כבר ישבתי על זה עם איתן בשבוע שעבר, וגם זה ייפתר.

מירב בן ארי: ולמה אני מעירה את זה?

מירב בן ארי: אני דיברתי עם הנציבה, אני רואה שם היערכות והיתכנות רצינית מאוד לאפשר את האירוע הזה ספציפית, ובכלל להקל בנושא של מגבלות הקורונה.

מירב בן ארי: הסיבה שביקשתי שמשרד הבריאות יהיה כאן היא כי אני מרגישה שמי שאחראי לכל האירוע הזה הוא משרד הבריאות.

מירב בן ארי: אני חושבת שמדינת ישראל כולה – כולה – משוחררת מהגבלות הקורונה, ילדים הולכים לבית ספר, אנשים הולכים לעבודה, מי שמחוסן בכלל לא מחויב בידוד, ילדים נמצאים באירועים ומקומות, אבל שכחו את ילדי האסירים.

מירב בן ארי: כנראה שזה לא מעניין, אבל את הוועדה הזאת זה מאוד מעניין.

מירב בן ארי: ואני כבר אומרת לכם, מהדיון הזה אני מתכוונת לצאת עם תוצאות.

מירב בן ארי: ואני מאוד מאוד מקווה שחברי הכנסת – ולא סתם יש כאן

מירב בן ארי: רוב גדול לחברי כנסת – לא סתם הביאו את הדיון הזה.

מירב בן ארי: אם הם לא היו מביאים, הוועדה הייתה דנה, אני כבר אומרת לכם.

מירב בן ארי: אז טוב עשיתם שהבאתם את הדיון הזה כי זה מאוד חשוב.

מירב בן ארי: ולא הגיוני שאסיר כבר שנה וחצי לא מחבק את הילד שלו.

מירב בן ארי: לא הגיוני.

מירב בן ארי: מה זה העולם הזה?

מירב בן ארי: אני כולי רותחת מזה, תדעו לכם.

מירב בן ארי: אתם מכירים אותי, אני בן אדם רגוע, במידה מסוימת.

מירב בן ארי: מה האירוע הזה?

מירב בן ארי: חסרים פתרונות?

מירב בן ארי: חסרים פתרונות לילדים?

מירב בן ארי: מה, בגלל שהוא אסיר לא מגיע לו?

מירב בן ארי: לקחנו מהם את הזכויות שלהם, הזכות הכי הבסיסית לחופש היא כבר לא שם.

מירב בן ארי: מגיע להם, הוא קיבל את העונש שלו, ראיתי את התנאים של האסירים הפליליים, ראיתי את התנאים של האסירים הביטחוניים – הדיון כאן הוא כמובן על הפליליים.

מירב בן ארי: לא הגיוני שלקחו מהם את הזכות בגלל מגבלת הקורונה, שבכל המדינה כבר לא קיימת.

מירב בן ארי: והנה, אני אומרת לכם, אני מצפה היום לתשובות.

מירב בן ארי: אתם לא תמרחו אותי ולא תסבנו לא אותי ולא את חברי הכנסת.

מירב בן ארי: אני מצפה לתשובות רציניות לשחרר לשירות בתי הסוהר את האפשרות הזאת.

מירב בן ארי: לפני שאני נותנת לשב"ס, נתחיל עם חברי הכנסת המציעים לפי הסדר.

מירב בן ארי: יעקב אשר, בבקשה אדוני.

גברתי יושבת-ראש הוועדה, אני כבר אומר מראש, אני צריך לברוח לאחר מכן.

מירב בן ארי: זה בסדר, אל תדאג, אני אשאר פה לקבל תשובות.

אני משאיר את זה בידיהם של חבריי חברי הכנסת, וגם בידייך כי אני חושב שחלק מהדברים שאמרת, כבר אמרת את העניין כולו.

אני חושב שיש דברים שלפעמים מכוח אינרציה ממשיכים.

יכול להיות שהדבר הזה יכול היה להיפתר בצורות אחרות.

אני בזמנו פניתי וניסיתי, רק אמרתי שלפעמים כשמעלים דבר על שולחן הוועדה, אני חושב שהפתרון יבוא, ואולי גם על הדרך ימצאו עוד כמה דברים שאפשר לפתור אותם.

הדבר הכי חשוב – אני אומר לך את האמת, אני נחשפתי מאוד לנושא הזה של אסירים כשהייתי יושב-ראש ועדת חוקה.

טיפלנו בכמה נושאים כאלה, במיוחד בנושא של היוועדות חזותית וגם בתקנות שהיו בשב"ס, והיא לנו שיתוף פעולה מצוין עם השב"ס, למרות שהקשינו עליהם קצת את החיים בהרבה מאוד דברים.

אבל בסך הכול אני חושב שנעשים מאמצים גדולים.

מירב בן ארי: כן.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד לך שראיתי את התאים של - - -

זה עוד דבר.

מירב בן ארי: של ההיוועדות – דווקא זה בסדר.

מירב בן ארי: דווקא בסדר: יש מזגן, יש טלוויזיה.

של ההיוועדות החזותית.

לי ולאוסאמה, וגם לחברת הכנסת לסקי יש הערות בנושא.

מירב בן ארי: אבל ראיתי את זה ביום ראשון.

זה גם עבר עכשיו בחוק ההסדרים.

צריך לעקוב ולראות את המשמעויות של זה.

אבל נחשפתי לדבר הזה.

העולם הזה של האסירים והתנאים שלהם הוא עולם ענק עם המון דברים.

אני חושב שצריך לבוא לזה בצורה חיובית ולנסות ולראות איך מסדירים את הדברים.

מה שלמדתי מאוד זה שבסופו של דבר אסיר הוא בן אדם.

לא יעזור כלום, גם אם הוא שגה, גם אם הוא טעה, גם אם הוא עשה מה שעשה.

הוא בן אדם והמשפחה שלו ודאי צריכים לקבל את הזכויות שלהם.

מה שקרה שבעקבות הקורונה בחלק מהתקנות שאנחנו תיקנו בוועדה נמשכו הדברים כאילו הקורונה עוד - - -

מירב בן ארי: בגל הרביעי.

במיוחד בנושא הזה – לפעמים אוהבים לפתור דברים ברוחב.

ממוצע של משפחה בישראל זה ארבע נפשות, אז אומרים אוקיי, יוכלו לראות פעם בשבוע או פעם בשבועיים וזה יוצא כל המשפחה.

אבל יש משפחות שהן ברוכות ילדים – במגזרים שונים אגב, לאו דווקא מגזר אחד – ומה שנעשה בפועל זה שמחלקים אותם בתורנויות.

זאת אומרת שילד יכול לעבור תקופה ארוכה מאוד והוא לא רואה את אבא שלו, מה שילד אחר כן זכה לראות.

תורנות מהסוג הזה.

ואני לא מבין כי בסופו של דבר גם המפגש הוא לא מפגש שמתערבבים בין כולם – מגיעה המשפחה הגרעינית, שנמצאת בכל מקרה בבית כל היום בלי מסכות אפילו.

אז מה קורה אם באים שישה או שבעה אנשים לביקור או שבאים ארבעה?

למה זה יותר מסוכן וזה פחות מסוכן?

ולכן אני חושב שטוב שנעלה את זה.

אני חושב שבהזדמנות הזאת צריך לראות דברים נוספים שאולי אפשר להקל.

אני חושב שבסופו של דבר דווקא הקשר המשפחתי, דווקא שהאסיר – ובזה אני מסיים גברתי – יראה את הילדים שלו ויראה את המשפחה שלו – אנחנו הרי רוצים שהאסיר ישתקם, הרי זה לא עניין שהוא יושב במאסר ונענש רק.

אני חושב שחלק גדול משיקום זה גם הרצון שלו להשתקם, והרצון שלו להשתקם יכול רק לגבור כשהוא רואה את המשפחה שלו, כשהוא רואה את הילדים שלו, כשהוא שומע שהילד שלו כבר עולה לכיתה והוא זוכר אותו כשהוא היה בגן כשהוא נכנס לבית הסוהר.

אני חושב שלכן הדבר הזה הוא נורא חשוב.

אני מאוד מקווה – ואני לא חושב שזה דבר כל כך קשה, לדעתי אפשר לסגור את זה ממש היום.

אני מתאר לעצמי שבאתם עם תשובות טובות בעניין.

אני משאיר את זה בידייך הנאמנות והחרוצות.

אנחנו עשינו כמה דברים פה ביחד בכנסת בקדנציות קודמות, נקווה שגם עכשיו.

אני מודה לך מאוד ואני מתנצל שאני בורח, אני בהצבעות.

עד שהתחלנו להצביע היום, בשעה טובה.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: אל תדאג, יעקב.

מירב בן ארי: זה בסדר.

מירב בן ארי: אל תדאג, אנחנו נעדכן אותך.

מירב בן ארי: חברת הכנסת גבי לסקי, בבקשה גברתי.

גבי לסקי: תודה רבה, כבוד היושבת-ראש, במיוחד על המהירות שקבעת את הדיון החשוב הזה.

גבי לסקי: אנחנו נמצאים באירוע.

גבי לסקי: באירוע שמתמשך יותר מזמן.

גבי לסקי: אני חייבת לומר, אנחנו צריכים להסתכל בעיקר על הילדים, שהם לא אחראיים על מעשיהם של ההורים שלהם אבל הם עדיין הילדים שלהם.

גבי לסקי: אי אפשר למנוע ביקורים תכופים של ילדים, של קטינים, אצל ההורים.

גבי לסקי: נציבות בתי הסוהר, מספר הפקודה 04.42.00 – קובעת בסעיף 10 בימים הרגילים שמספר המבקרים הבוגרים אצל אסיר בביקור אחד לא יעלה על שלושה, עליהם רשאים להצטרך ילדי האסיר הקטינים.

גבי לסקי: כלומר - - -

מירב בן ארי: אין הגבלה.

גבי לסקי: אין הגבלה, כלומר כבר נעשה האיזון.

גבי לסקי: ואנחנו יודעים שככה כל ילד יכול לבוא ולבקר את ההורה, וכל ביקור – לא משנה כמה ילדים יש לאסיר.

גבי לסקי: מאז הקורונה אנחנו חייבים לומר שגם בנושא של היוועצות חזותית – שמנעו מאסירים להגיע לבתי משפט, ושם זה היה מקום נוסף שהמשפחה יכלה לפגוש את האסיר – גם זה נמנע מהם.

גבי לסקי: ולכן הביקורים הם כל כך חשובים והם קריטיים.

גבי לסקי: ועכשיו יש הנחיה שאומרת שאפשר להעביר עד ארבעה מבקרים ללא הבחנה בין סוגי הקרבה.

גבי לסקי: זאת אומרת שילדים - - -

מירב בן ארי: רגע, עד ארבעה מבקרים קטינים או גם האישה?

גבי לסקי: בכלל.

גבי לסקי: בכלל.

גבי לסקי: גם האישה.

גבי לסקי: בכלל, כולל.

גבי לסקי: אין הבחנה בין מבקרים.

גבי לסקי: זאת אומרת שזה המספר המקסימלי של מבקרים, לא משנה אם הם קטינים או הם בגירים.

גבי לסקי: ואז זה אומר שאם אנחנו רוצים לבקר אסיר, קודם כל בא הורה או איש מבוגר עם הילדים הנוספים, זאת אומרת שרק שלושה ילדים בבת אחת יכולים לראות אותו והילדים הנוספים יצטרכו לחכות לביקור הבא.

גבי לסקי: אין לזה כל היגיון, אין לזה גם היגיון רפואי מאחר ואנחנו יודעים – כמו כל תו ירוק או תו סגול אפשר למצוא את הדרך שרק אנשים שעברו בדיקה יכולים להיכנס כדי לא ליצור אירוע בריאותי בבתי הסוהר, וזה דבר שחייבים לשנות אותו.

גבי לסקי: אני לא מבינה למה זה קרה עד עכשיו, ויש את האמצעים.

גבי לסקי: צריכים לחזור לפקודה, איך שזה היה מנוסח קודם עם כל האיזונים שכבר נעשו בעבר ופעלו יפה מאוד, ולאפשר את הביקורים של כל הילדים מאחר ובכל המגזרים יש ילדים וזכותם לראות את הילדים.

גבי לסקי: דרך אגב, גם לאסירים – שכבר מנעו מהם, לקחו מהם את החופש – גם להם יש את הזכות לראות את כל הילדים שלהם.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: תודה רבה חברת הכנסת גבי לסקי.

מירב בן ארי: חבר הכנסת אוסאמה סעדי, בבקשה אדוני.

אוסאמה סעדי: גברתי היושבת-ראש, גם אני מצטרף לברכות של חבריי היוזמים לדיון החשוב הזה.

אוסאמה סעדי: אנחנו מקבלים בנושא הזה כבר מאז תחילת מגפת הקורונה.

אוסאמה סעדי: היו תקופות ארוכות שאפילו בכלל לא היו ביקורים.

אוסאמה סעדי: היה איסור טוטאלי, תקנות שעת חירום מנעו מכל המשפחות לבקר.

אוסאמה סעדי: אומנם עכשיו המצב השתפר ויש ביקורים, אבל מה שהזכירו חבריי בקשר למה שאת אמרת, גברתי היושבת-ראש, בקשר לביקור ילדים וחיבוק ולא מאחורי זכוכית, זה מאוד מאוד חשוב.

אוסאמה סעדי: על מה אנחנו מדברים?

אוסאמה סעדי: על זכויות בסיסיות.

אוסאמה סעדי: טוב שאת מבקרת ורואה, ואין כמו ביקור בעיניים.

אוסאמה סעדי: היינו בביקור בנציבות הכבאות ובאמת רואים ומתרשמים.

מירב בן ארי: אני אספר לך עוד משהו על ביקור.

מירב בן ארי: הייתי בכלא – ב"איילון" נראה לי – והלכתי למרכז התעסוקה.

מירב בן ארי: והוא היה ריק, היו רק שניים.

מירב בן ארי: שאלתי את הנציבה: איפה כולם?

מירב בן ארי: אמצע היום, איפה כל האסירים, למה הם לא עובדים?

מירב בן ארי: אז היא אמרה לי שבגלל שהיה אחד חולה קורונה, הכניסו את כל האסירים בחזרה לכלא.

מירב בן ארי: אבל אמרתי לה: אבל את אומרת שיש לך 90% מחוסנים.

מירב בן ארי: אז היא אמרה לי: כן, זו ההנחיה שנתנו לי.

מירב בן ארי: זאת אומרת, בכל המשק, אם היה אדם חולה, כל המפעל היה עובד.

מירב בן ארי: מישהו היה סוגר את המפעל?

מירב בן ארי: עכשיו אתה מכניס אותם לתא הקטן הזה, תני להם לעבוד.

מירב בן ארי: היא אומרת לי: מירב, זו החלטה של משרד הבריאות.

מירב בן ארי: אנחנו הולכים לילדים, אבל אפילו ההכשרה, זה משהו לקום אליו בבוקר, גם זה.

מירב בן ארי: הוא מחוסן.

מירב בן ארי: הוא מחוסן.

מירב בן ארי: את עכשיו תהיי ליד חולה מאומת, תחזרי לכנסת יום למחרת.

מירב בן ארי: את תעשי בדיקה כי את בן אדם אחראי, אבל את תחזרי כי אלו הכללים, את לא מפרה.

מירב בן ארי: אז רק שתדע שגם שם המפעל ריק.

מירב בן ארי: זה הדהים אותי.

אוסאמה סעדי: כן.

אוסאמה סעדי: כן.

אוסאמה סעדי: קיבלתי את אותה תלונה מהרופאים לזכויות אדם, שלחו לי בדיוק על הסיפור הזה של כלא "איילון".

מירב בן ארי: והם ייתנו לכם את הנתונים של המחוסנים מבחינת אסירים, אתם תראו.

אוסאמה סעדי: אנחנו בוועדת הפנים בכנסת ה-20 גם עשינו מספר ביקורים – לאה – היינו במספר בתי כלא, ואנחנו נפגשים עם האסירים ועם העצורים ושומעים על התנאים שלהם, וזה התפקיד שלנו.

אוסאמה סעדי: ולכן חשוב מאוד לקיים את הסיורים האלה.

אוסאמה סעדי: וגם מה שפתחת בו, למרות שזה לא קשור לדיון, אבל אני חושב שכן קשור, הביקור של חברי כנסת.

מירב בן ארי: לא, לא, חד משמעית.

אוסאמה סעדי: אנחנו מנועים כבר שנים בגלל אותו מקרה, ומאז מנסים, ומנסים, ומנסים, אבל לא יכול להיות שכשאני רוצה ללכת – אני מקבל פנייה מאסיר או מהמשפחה - -

מירב בן ארי: לא, לא, אני מטפלת בזה.

מירב בן ארי: אנחנו חייבים להחזיר את האישורים.

אוסאמה סעדי: - - ללכת לבקר אותו.

אוסאמה סעדי: אני ביקשתי למשל לבקר את שיח' ראא'ד צלאח, שהוא בבידוד כבר שנה וחצי, והועבר כמה פעמים לבית חולים.

אוסאמה סעדי: אמרתי אני רוצה ללכת לראות ולהתרשם.

אוסאמה סעדי: אסור ביקור חברי כנסת.

אוסאמה סעדי: אני חושב שכוועדה צריכים לטפל בנושא הזה.

אוסאמה סעדי: אני פניתי גם לשר לביטחון פנים, נפגשתי אתו - - -

מירב בן ארי: תבין שיש לי אישור מבקר קבוע – אני לא קיבלתי.

אוסאמה סעדי: אז צריך לפתור את זה.

אוסאמה סעדי: זה חשוב מאוד.

אוסאמה סעדי: זה חשוב מאוד.

גבי לסקי: לא, זה לא יכול להיות, זו הביקורת הפרלמנטרית הכי בסיסית.

אוסאמה סעדי: כמובן שיש את כל הנושא הזה של ביקור משפחות של אסירים ביטחוניים.

אוסאמה סעדי: יש את הסירובים הסיטונאיים של משפחות שלא מקבלים אישור, וכמובן גם קרובי משפחה רק מדרגה ראשונה מותר להם.

אוסאמה סעדי: אבל היום אני קיבלתי לקראת הדיון הזה – ואני מבקש משב"ס שאסירים ועצורים ממזרח ירושלים, לפעמים חודשים לא מבקרים בגלל בעיות תקשורת בין השב"ס לצלב האדום – השב"ס לא מעביר את הרשימות לצלב האדום, ואז הצלב האדום לא מאשר את הביקור של המשפחות, אז אני מבקש תשובה על זה.

אוסאמה סעדי: תודה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: חברת הכנסת אורית סטרוק, בבקשה גברתי.

אורית סטרוק: תודה רבה, גברתי היושבת-ראש.

אורית סטרוק: לגבי הנושא של הקורונה והגבלות הקורונה, אנחנו במגה אירוע שלא נוגע רק לשב"ס.

אורית סטרוק: עד כמה שאני יודעת, הוא נוגע להרבה מוסדות ממשלתיים אחרים.

אורית סטרוק: למשל שמעתי השבוע על בעיה בכפרי קליטה.

אורית סטרוק: כפרי קליטה שנמצאים בהם עולים שמגיעים מאתיופיה, ונוהגות בהם תקנות קורונה מאוד מחמירות שלא נוהגות בשום מקום.

אורית סטרוק: יש פה איזושהי טרללת ממשלתית רחבה מאוד.

אורית סטרוק: זה נוגע בהיבטים מסוימים, לא בכולם – עדיין בבתי אבות ובמוסדות של בריאות הנפש, ועוד ועוד.

אורית סטרוק: זו איזושהי טרללת שצריכים להפסיק אותה, זה לא הגיוני, זה ממרר את חיי האנשים.

אורית סטרוק: אם אנחנו, האנשים, בתנאים נורמליים צריכים שישחררו אותנו ממגבלות הקורונה, אז קל וחומר אנשים שחיים בתנאים פחות נורמליים.

אורית סטרוק: זה לגבי הקורונה, בוודאי בעניין הזה אני מסכימה לחלוטין, גם לגבי השב"ס.

אורית סטרוק: אבל אני רוצה להעיר הערה שמאוד מאוד חשוב לי לומר אותה כאן.

אורית סטרוק: צריך לעשות הבחנה מאוד מאוד ברורה בין אסירים פליליים, לא משנה מאיפה הם מגיעים – מאיזה מגזר ומאיזה תחום ומאילו סוגי עבירות – לבין מחבלים.

אורית סטרוק: מחבלים זה אירוע נפרד, ואני מציעה לך, גברתי היושבת-ראש, לא להיקלע למלכודת של שיח הזכויות שבסופו של דבר הופך את המחבלים הכלואים לשווי תנאים.

מירב בן ארי: אמרתי את זה בהתחלה לפני שבאת.

אורית סטרוק: אז לא שמעתי.

מירב בן ארי: אמרתי.

אורית סטרוק: למה אני רוצה לכוון?

אורית סטרוק: לשני היבטים.

אורית סטרוק: היבט אחד, ההיבט הביטחוני הפשוט.

אורית סטרוק: כולנו יודעים שביקורים בבתי הכלא, לרבות ביקורים של ילדים, הפכו להיות כלי להעברת כל מיני חומרים שלא צריכים להיכנס לשם.

אורית סטרוק: ויש דרכים - - -

אוסאמה סעדי: וטרוריסטים יהודים לא מקבלים זכויות?

אוסאמה סעדי: לא שמעתי אותך אומרת שטרוריסטים יהודים שרוצחים ערבים לא מקבלים זכויות.

אוסאמה סעדי: למה לא? למה לא?

אורית סטרוק: לא הפרעתי לך בדבריך.

אורית סטרוק: מירב, את מוכנה להגן על זכות הדיבור שלי?

מירב בן ארי: הערת, נתתי לך להעיר.

אוסאמה סעדי: הערתי ולא רוצה לשמוע.

אורית סטרוק: העיר והלך, אז אני אגיד לך, מירב, שאני חושבת שצריך לעשות הבחנה - -

מירב בן ארי: ברור.

מירב בן ארי: ברור.

מירב בן ארי: ברור.

אורית סטרוק: - - בין מחבלים שהם אויבי ישראל לבין אנשים אחרים שהם - - -

מירב בן ארי: כן, אבל אני - - -

גבי לסקי: יש הבדל בין טרוריסט - - - פלסטיני - - -

מירב בן ארי: רגע, רגע, לא, לא, לא.

מירב בן ארי: אני רוצה להחזיר את המצב לקדמותו.

מירב בן ארי: מה שהיה לפני הקורונה, זה מה שיהיה.

מירב בן ארי: מבחינתנו מדינת ישראל מתנהלת – חוץ מהמסכות, אנחנו רואים שהוסרו כמעט כל ההגבלות, למעט כל מיני מקומות, כמו שאמרת, שיש שם עדיין את הטרללת, ואני מסכימה איתך, אבל המדינה מתנהלת.

מירב בן ארי: ולכן דיברתי על הכשרה מקצועית, שבכל המדינה המפעלים עובדים, אנשים מחוסנים ובכלא לא.

מירב בן ארי: דיברנו על ביקורי ילדים שצמצמו.

מירב בן ארי: אנחנו רוצים להחזיר את המצב לקדמותו.

מירב בן ארי: דיברתי לפני שבאת, לא שמעת, גם על כך שיש ביקור של הוועדה בתחילת דצמבר בכלא "עופר" כדי לדון בנושא של האסירים הביטחוניים; גם הבדלתי במפורש, וגם אמרו חברי הכנסת המציעים – ובצדק – שיש פה גם את משה ארבל, גם יעקב אשר, גם גבי לסקי וגם אוסאמה – כולם התאחדו יחד כדי לדאוג לזכויות האסירים.

מירב בן ארי: אז בואי לא נלך עכשיו לדיון הזה, כי זה מיותר.

מירב בן ארי: אנחנו רוצים לעזור לאסיר שנמצא בכלא והזכות הבסיסית הזאת נשללה ממנו.

מירב בן ארי: בואי תתקדמי לנקודה כי זו המהות של הדיון.

מירב בן ארי: והסכמתי אתך כשאמרת על הטרללת הזאת שעדיין ממשיכה בתוך מוסדות, כשבמוסד מקביל אליהם שהוא עסקי אין שום דבר.

אורית סטרוק: מירב, במחילה, אני שמחה שאת מסכימה איתי לגמרי לגבי חלק מהדברים שלי, אבל גם אם על החלק השני את לא מסכימה לגמרי, אני מבקשת שתיתני לי את זכות הדיבור.

מירב בן ארי: בבקשה.

אורית סטרוק: זה שאוסאמה חתך אותי, וזה שאת המשכת לחתוך אותי, זה לא בסדר.

מירב בן ארי: לא חתכתי, הערתי לגופו של עניין.

אורית סטרוק: מאה אחוז.

אורית סטרוק: אני רוצה להביע את עמדתי, אני מקווה שאני אצליח לשכנע אותך.

אורית סטרוק: אם לא, אז אני אנסה לשכנע גורמים אחרים.

אורית סטרוק: אני אומרת שוב: הטרללת של הקורונה במוסדות ממשלתיים מכל הסוגים צריכה להיפסק.

אורית סטרוק: כרגע בוועדה שאת אחראית עליה זה רלוונטי לגביך בתחום השב"ס, ולכן יישר כוח גדול על היוזמה הזו ועל הקידום שלה, מאה אחוז.

אורית סטרוק: עדיין אני אומרת – ואני מתעקשת על זה, וחשוב לי שזה ייאמר גם בהקשר של הקורונה, כי בסוף היו פה אירועים, הייתה פה בריחה של מחבלים מבית הכלא, היה פה שיח מאוד סוער ומזעזע על מה שקורה עם תנאי הכליאה של האסירים הביטחוניים המחבלים.

אורית סטרוק: ולכן אני אומרת, ביקורים אצל מחבלים, יש בהם שני נזקים ואנחנו צריכים לחשוב על שניהם ולא לטבוע בתוך הכלל כאילו אין פרט.

אורית סטרוק: יש את הנזק של העברה של כל מיני חומרים שלא צריכים לעבור מיד ליד, ויש את הנזק בעצם ההשוואה של מחבל לאסיר רגיל.

אורית סטרוק: ואני חושבת שצריכים לעשות חושבים מחדש.

אורית סטרוק: אני לא אומרת את זה במסגרת הדיון הזה, אבל חשוב לי להביע את זה ולהטמיע את זה, כי בסוף את תנהלי פה לאורך זמן דיונים על הנושא של השב"ס.

אורית סטרוק: חשוב שיהיה ברור שתנאי כליאה – ובמיוחד תנאי ביקור של מחבלים לא יכולים להיות דומים לתנאי ביקור של אסירים רגילים.

מירב בן ארי: בסדר גמור.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע את שב"ס, בבקשה, מי מציג?

גבי לסקי: אני רוצה רק להבין את ההסבר - - -

מירב בן ארי: לא, אבל זה לא האירוע שלי פה.

מירב בן ארי: היא רצתה להגיד את דעתה, גבי, עמדתה נשמעה בפני הוועדה וכעת הנציבות יסבירו לנו את האירוע מבחינתם.

מירב בן ארי: מי מציג?

כנרת צימרמן: אני כנרת צימרמן, ראש ענף משפט מינהלי פלילי בלשכה המשפטית של שירות בתי הסוהר.

כנרת צימרמן: חלק מחברי הוועדה והנוכחים מכירים אותי כי אני מלווה את הנושא של הקורונה מתחילתו, גם במסגרת הדיונים על ההיוועדות החזותית, וגם במסגרת דיונים שונים על תקנות הקורונה, תקנות שעת חירום שהיו בתחילת התהליך.

כנרת צימרמן: אני חושבת שכל מדינת ישראל, וגם שירות בתי הסוהר, עשו בעניין הזה תהליך מאוד יפה וארוך של למידה.

כנרת צימרמן: שירות בתי הסוהר – עוד לפני שהתחילה הקורונה, עוד לפני שהיה חולה אחד – כבר נערך.

כנרת צימרמן: יש לנו הערכות מצב שהוצגו בזמנו לבית המשפט העליון במסגרת עתירות שהוגשו שבהן אנחנו נערכנו מראש איך אנחנו נפעל במקרה שהקורונה תגיע לישראל ותגיע לפתח בית הסוהר ולתוככי בית הסוהר.

כנרת צימרמן: עשינו את כל הצעדים שנדרשו בעיני הארגון כדי לעמוד קודם כל, בראש ובראשונה, באחריות הראשונית שלנו כלפי בריאותם ושלומם של האסירים, וכך אנחנו ממשיכים לפעול.

כנרת צימרמן: נכון שבתחילה היו הוראות מאוד מאוד מחמירות, והן לא היו רק בשירות בתי הסוהר, אנחנו בדרך כלל נוהגים לפעול במתווה שהוא מאוד מתואם עם מה שקורה בחוץ.

כנרת צימרמן: כן עם סוג של החמרה גם בגלל סוג האוכלוסייה שנמצאת אצלנו, הצפיפות, וגם מעצם העובדה שאדם שנמצא אצלנו, כמו שאמרתם, מאבד את החופש שלו.

כנרת צימרמן: הוא לא יכול לבחור – אם הוא בוחר ללכת לסרט, אז הוא אומר אני לוקח את הסיכון על עצמי.

כנרת צימרמן: כשאדם יושב בתוך הכלא, הוא לא בוחר את הסיכון.

כנרת צימרמן: אנחנו צריכים לדאוג שהסיכון הזה כמה שפחות יגיע אליו.

כנרת צימרמן: בסוף האחריות היא עלינו.

כנרת צימרמן: ולכן אנחנו במובנים מסוימים אכן החמרנו על ההוראות שבחוץ, אבל גם ביחס לביקורי משפחות – אני מזכירה לכולם, הייתה תקופה מאוד ארוכה שגם אנשים בחוץ, אנשים מבוגרים, לא ראו את הילדים שלהם, לא ראו את הנכדים שלהם, לא ראו את הקטינים תקופות מאוד ארוכות.

כנרת צימרמן: בתוך התקופה הזאת, בתוך המגבלות שעשינו, אנחנו עושים הערכות מצב פעם בשבועיים.

כנרת צימרמן: פעם בשבועיים אנחנו בודקים מה מצב התחלואה בשב"ס, מה מצב התחלואה בחוץ ולפי זה אנחנו עושים את השינויים הנדרשים בתנאים – מה שאנחנו יכולים לפתוח, פותחים.

כנרת צימרמן: במהלך דעיכת הגל השלישי בתקופה של מאי-יוני, אנחנו הסרנו כמעט את כל המגבלות כי אפשר היה.

כנרת צימרמן: אפשר היה בחוץ, הסרנו את כל המגבלות.

כנרת צימרמן: התוצאה של זה הייתה הגל הרביעי.

כנרת צימרמן: עם עליית התחלואה בגל הרביעי היינו חייבים לסגור, והגענו למצב בגל הרביעי שלא היינו בו במצבים קודמים, מצב של כמעט 400 חולים פעילים בתוך שב"ס, וזה כבר מצב שאנחנו לא יכולים להרשות לעצמנו, שוב, לא בגללנו, אלא בגלל האחריות שלנו.

כנרת צימרמן: נקודת המוצא שנאמרה כאן, אנחנו האחרונים שנתווכח איתה.

כנרת צימרמן: אנחנו חושבים שהקשר של האסירים עם בני המשפחה שלהם הוא חשוב ביותר.

כנרת צימרמן: ביותר.

כנרת צימרמן: מאוד חשוב לי שייאמר – אנחנו לא חולקים בכלל על הדבר הזה, ואנחנו עושים הכול כדי לאפשר וזה מה שהפקודות שלנו אומרות.

כנרת צימרמן: אבל אנחנו לא יכולים לעשות את זה במחיר של בריאות.

כנרת צימרמן: אנחנו כל הזמן מדברים על איזון.

כנרת צימרמן: ההחלטה האחרונה שהתקבלה הייתה ארבעה מבקרים, שוב, ללא - - -

מירב בן ארי: מתי קיבלתם את ההחלטה הזאת של ארבעה מבקרים?

כנרת צימרמן: לדעתי היא הייתה מספטמבר עד אוקטובר.

כנרת צימרמן: ההחלטה האחרונה, הנוכחית היום, הייתה באוקטובר.

כנרת צימרמן: היה לנו גם פחות, היה לנו גם יותר – אמרתי, היו תקופות שלא היו הגבלות בכלל, והיו תקופות שהייתה הגבלה יותר חמורה, זה תלוי מאוד במצב התחלואה.

כנרת צימרמן: אחרי שעשיתי הבהרה, אני אתחיל בזה שבמסגרת הערכות מצב – אנחנו מתכוונים לעשות הערכת מצב כבר בתחילת השבוע הבא, והצפי כרגע הוא שבהחלט יהיו הקלות.

כנרת צימרמן: אנחנו הולכים לעשות - - -

מירב בן ארי: לא, לא, אני רוצה להסביר לך משהו, אין צפי, אתם תיתנו הקלות.

מירב בן ארי: נגמר הסיפור.

מירב בן ארי: לא יהיה מצב שאסירים ממשיכים עם המתודולוגיה הזאת של ארבעה כולל האישה, אני כבר אומרת לך.

מירב בן ארי: אני באה לקראת השב"ס בהרבה קטעים, אני נמצאת שם, אני מגבה הרבה פעמים את הארגון.

מירב בן ארי: לא יכול להיות שבכל המדינה עסקים כרגיל, ובשב"ס יש הגבלות.

מירב בן ארי: עזבי את מה שאורית דיברה – ובצדק – יש עוד מקומות, אבל הם לא כפופים לוועדה, השב"ס כן.

מירב בן ארי: ואת יודעת מה?

מירב בן ארי: הייתי מצפה שכבר תבואי לפה עם החלטה להקלות, ולא שביום ראשון תשבו.

איתמר בן גביר: אני לא מבין, זה ארבעה כולל הילדים?

מירב בן ארי: כן, אתה פספסת.

מירב בן ארי: זה ארבעה כולל האישה.

מירב בן ארי: לא.

מירב בן ארי: קודם כל, היה צריך לבוא לפה מוכנים עם הקלות.

מירב בן ארי: מתי המפגש שלכם?

כנרת צימרמן: ביום ראשון יש לנו - - -

מירב בן ארי: אם במדינה של כמעט עשרה מיליון תושבים יש 800 מאומתים אתמול – מה זה?

מירב בן ארי: אין לזה פרופורציות בכלל.

כנרת צימרמן: אני שוב אומרת, כרגע מבחינתנו יהיו הקלות.

כנרת צימרמן: אני לא - - -

מירב בן ארי: אוקיי, אז זה לא צפי, עכשיו את אומרת לי: מירב, יהיו הקלות.

כנרת צימרמן: יהיו הקלות.

מירב בן ארי: מה עוד?

כנרת צימרמן: שוב, אני רק רוצה להגיד, במקביל לביקורים אנחנו גם הקלנו בזה שאפשרנו יציאות לחופשות, אפשרנו להחזיר את ביקורי ההתייחדות.

כנרת צימרמן: אבל נקודת המוצא לגבי הביקורים היא שבדרך כלל הביקורים הם סגורים.

כנרת צימרמן: זאת אומרת, אם כאן היה שיח על המגע, המגע הוא בדרך כלל מאחורי מחיצה.

מירב בן ארי: זכוכית.

מירב בן ארי: אין בעיה, אבל היו - - -

גבי לסקי: למה זכוכית?

גבי לסקי: אם הם באים מחוסנים או עם בדיקה, מה זה משנה?

גבי לסקי: זה כמו בכל מקום אחר.

איתמר בן גביר: רגע, אני רוצה גם להבין.

איתמר בן גביר: את צריכה להבין, כשאת אומרת זכוכית – שוב, יש את העניין של האסירים הביטחוניים, אני רוצה להוציא אותם - - - בתקנות אחרות.

מירב בן ארי: עזוב, זה לא רלוונטי.

מירב בן ארי: איתמר, כבר - - -

איתמר בן גביר: מקבל, לגמרי לא רלוונטי.

איתמר בן גביר: אבל השאלה – זכוכית, זה ילד שבא לראות את אבא שלו ולא יכול לחבק אותו.

איתמר בן גביר: זו המשמעות.

מירב בן ארי: אני אמרתי את זה בתחילת הדברים.

מירב בן ארי: אני גם אמרתי את העניין הזה.

מירב בן ארי: האם כשהחזרתם מצב לקדמותו, נגיד כמו שתיארתם במאי-יוני, הייתה אפשרות למי שמותר לו?

מירב בן ארי: לא לכל אסיר מותר, יש אסירים - - -

כנרת צימרמן: מי שיכול, באגפים שאפשר לקבל שם ביקורים פתוחים, אפשר היה לקבל ביקורים פתוחים בתנאי שהאסיר היה מחוסן.

כנרת צימרמן: זה היה.

מירב בן ארי: כן.

מירב בן ארי: כן.

מירב בן ארי: כן.

כנרת צימרמן: אחד הדברים שנאמרו פה, או בפנייה, היה שאפשר לעשות תו ירוק לאסירים מחוסנים ובני משפחה מחוסנים.

כנרת צימרמן: אנחנו חשבנו שיהיה מאוד קשה לבקש מהמשפחות, גם מהילדים, לעמוד בתו ירוק.

כנרת צימרמן: להכריח את המשפחות לעמוד בתו ירוק, זו הכבדה מאוד קשה על הילדים, גם מבחינה כספית וגם מבחינת – מי שחיכה שלוש שעות עם הילד שלו באוטו לנסות - - -

מירב בן ארי: אגב, רק שתדעו שהיום זה כבר לא שעות וזה גם לא עולה כסף.

מירב בן ארי: במקרה עשיתי לבת שלי ביום שישי.

מירב בן ארי: היינו שתי מכוניות וזה גם בחינם לקטנים עד גיל 12.

כנרת צימרמן: נכון, אבל היום יש ירידה.

כנרת צימרמן: אבל יש ירידה במצב התחלואה.

מירב בן ארי: אבל זה עדיין בחינם ועדיין פתוח.

מירב בן ארי: אנחנו מכירות את זה.

כנרת צימרמן: לכן כשהייתה תחלואה ובכל זאת לא רצינו למנוע את הביקורים, לא קבענו תו ירוק.

כנרת צימרמן: זאת אומרת, יכולנו להחמיר, אבל לא קבענו כי רצינו - - -

מירב בן ארי: הקלתם יותר.

כנרת צימרמן: הקלנו ורצינו לאפשר, אבל האיזון היה במספר המבקרים.

כנרת צימרמן: זה שכל משפחה היא תא משפחתי אחד, זה נכון, אבל כשיש הגבלה על 50 אנשים במקום סגור אז גם אנחנו צריכים - - -

מירב בן ארי: אבל אין את זה יותר.

כנרת צימרמן: נכון, אני מדברת עכשיו - - -

אורית סטרוק: אני לא מבינה מה את אומרת.

אורית סטרוק: ישיבות למשל, שבתקופות הקשות של הקורונה סגרו את הישיבה, אין יוצא ואין בא, הנערים לא ראו את ההורים שלהם במשך חודשים.

אורית סטרוק: עכשיו זה לא ככה.

אורית סטרוק: עכשיו זה לא ככה.

אורית סטרוק: בתי ספר, פנימיות – זה לא ככה עכשיו.

גבי לסקי: תעזבו, פה, בישיבה הזאת יש יותר מארבעה אנשים - - - באמת, די.

מירב בן ארי: ההגבלה של 50 איש בכלל לא קיימת יותר.

אביב ישראלי: נכון, אבל אני מזכירה שהצגנו בכניסה תו ירוק.

אביב ישראלי: - - -

איתמר בן גביר: התחושה שזה נועד כדי לעשות - - -

אביב ישראלי: אבל צריך להבין שגם היום בציבור הרחב נכון שההגבלות שונות ויש כל הזמן - - -

מירב בן ארי: אין בעיה, אני דווקא רוצה להיות איתה.

אביב ישראלי: - - - על הציבור הרחב.

מירב בן ארי: לא, אני רוצה להיות אתכם שנייה.

מירב בן ארי: זה בסדר גמור, כנרת אמרה, לא רצינו להגביל – אני איתך.

מירב בן ארי: אז אנחנו לא מגבילים ולא מבקשים תו ירוק, ומאפשרים לאסיר מחוסן.

מירב בן ארי: השאלה של חברי הכנסת פה וגם שלי היא אם אותו אסיר מחוסן שלפני ההגבלות יכול היה לפגוש את ילדיו בלי הזכוכיות, האם אתם תאפשרו את זה עכשיו?

איתמר בן גביר: לחבק אותם.

כנרת צימרמן: עכשיו כן.

מירב בן ארי: אוקיי, זה גם, תנו לי רק תשובות.

גבי לסקי: את כל הילדים בבת אחת.

מירב בן ארי: כן, זה מה שאנחנו רוצים.

מירב בן ארי: את רואה כמה זה פשוט?

כנרת צימרמן: שוב, זה לא בגלל שאנחנו לא רצינו אלא בגלל שהיום נתוני התחלואה והמצב בחוץ מאפשרים.

מירב בן ארי: אוקיי.

מירב בן ארי: אז עכשיו תגידי, כנרת, לאיזה עוד הגבלות אתם כרגע כפופים?

מירב בן ארי: כי גם משרד הבריאות מחכה פה, אולי נצטרך להביא אותו – הוא לא בשולחן, אבל כשהוא יבוא לשולחן ויגיד, לאילו הגבלות היום את כשב"ס כפופה אליהן שהמשק לא כפוף אליהן?

כנרת צימרמן: בסופו של דבר שב"ס מנהל את הקורונה בהתאם להנחיות משרד הבריאות, אבל לפי החלטות פנימיות שמתקבלות על ידי הנציבה כי זו הסמכות שלה.

כנרת צימרמן: אנחנו משתדלים לעבוד לאור ההנחיות החיצוניות.

כנרת צימרמן: אני לא יכולה להגיד לך הנחיה ספציפית שאנחנו - - -

מירב בן ארי: לא, משהו שמקשה עליכם.

מירב בן ארי: אין את זה.

כנרת צימרמן: אני לא חושבת שיש את זה.

מירב בן ארי: רגע, אני נותנת לך להתייחס גם, אני רואה שאת רוצה להתייחס.

מירב בן ארי: זאת אומרת שמבחינת

מירב בן ארי: כם בתחילת שבוע הבא אתם אמורים לשבת כדי להחזיר את המצב למה שהיה?

מירב בן ארי: תסבירו לי.

מירב בן ארי: אני רואה שאת מהנהנת שם גם.

מירב בן ארי: אז אני אתן לך, כי אני רואה שהיא כל הזמן מהנהנת לי.

אלונה זרזבסקי: אלונה, ראש מחלקת האסיר.

אלונה זרזבסקי: קודם כל, אני אחזור ואגיד, כי חשוב להגיד את זה, שהסיפור של הביקורים הוא מאוד מאוד מהותי לנו.

אלונה זרזבסקי: אנחנו אומרים שהרבה פעמים זה מאפשר לנו לתת גם אוויר לנשימה לאסירים, זה עוזר בכלל לניהול הכלא.

אלונה זרזבסקי: זאת אומרת, אנחנו מאוד מאוד רוצים שיהיו ביקורים, זה מפחית המון לחצים, אז יש לנו עניין משותף בנושא הזה.

אלונה זרזבסקי: אחת לשבועיים אנחנו מבצעים הערכת מצב, כמו שכנרת פירטה.

אלונה זרזבסקי: בתחילת שבוע הבא יש לנו בראשות ראש אגף האסיר את הערכת המצב הזאת, וככל שזה נראה כרגע על פי הנתונים ועל פי ההמלצות של כל הגורמים הרלוונטיים מהשטח ולא מהשטח, יש לנו כוונה – עוד פעם, זה דורש אישור – לחזור לפקודת הביקורים כפי שאת ציטטת אותה, לא להגביל את הקטינים ואת הילדים, ועדיין בהתאם לפקודה.

אלונה זרזבסקי: זאת אומרת, יהיה פה את - - -

מירב בן ארי: כן, אנחנו לא ביקשנו משהו אחר.

גבי לסקי: לא ביקשנו משהו אחר.

מירב בן ארי: חברת הכנסת לסקי הקריאה את פקודת בתי הסוהר.

מירב בן ארי: לא ביקשנו ולא התיימרנו, רצינו רק - - -

אלונה זרזבסקי: אז בעניין הזה זאת הכוונה, וכך אנחנו פועלים בכל ההיבטים האחרים.

אלונה זרזבסקי: יש לנו משנה זהירות, אנחנו מוצאים את עצמנו מאוד אחראיים למה שקורה בתוך בית הסוהר.

אלונה זרזבסקי: בגל האחרון היו לנו לא מעט חולים, זאת הייתה סיטואציה – זה לא שאתה נמצא בבית לבד, אתה נמצא בתוך אגף חולים.

אלונה זרזבסקי: בדרך כלל גם מניידים אותך מהמקום שאתה רגיל אליו לאגף של חולים.

אלונה זרזבסקי: אנחנו רוצים להימנע מזה, אנחנו כן בודקים את הנסיבות הקיימות, אנחנו שוקלים את הדברים, ואנחנו לגמרי לא מתנתקים מכל מה שקורה מסביב.

מירב בן ארי: תודה.

גבי לסקי: רגע, הם אומרים שהם הולכים לשנות, אז שייתנו לנו סד זמנים.

מירב בן ארי: לא, לא, אל תדאגי, ביום ראשון יש דיון.

אלונה זרזבסקי: ביום ראשון הולך להתקיים דיון שבדרך כלל אנחנו מקבלים החלטות.

מירב בן ארי: תהיו בטוחים שבאותו הרגע שיסתיים הדיון אנחנו נקבל דיווח ואני אדווח לכם גם.

מירב בן ארי: אני כבר אתן לך, אבל רק רצית – רק שם ותפקיד.

אביב ישראלי: אביב ישראלי מהייעוץ המשפטי למשרד לביטחון הפנים.

אביב ישראלי: רציתי רק לציין בהקשר הזה את סעיף 44 לחוק סמכויות שמחריג את הפעילות של גופים מסוימים, וביניהם את שב"ס, מתחולת החוק והתקנון לפיו, אבל כן מסמיך את ראש כל גוף לקבוע הנחיות ברוח כל התקנות והמצב שקיים במדינה.

אביב ישראלי: כמו שמציינים פה גורמי שב"ס, יש כל הזמן בדיקה עתית איפה אפשר להקל, באילו מגבלות אפשר להקל.

אביב ישראלי: כמו שציינה כנרת, בנושא של החופשות לאחרונה חלה איזוהי הרחבה בהיבט הזה והן מתאפשרות.

אביב ישראלי: אומנם זה במתכונת יותר מצומצמת, אבל מתאפשרות חופשות לאסירים.

אביב ישראלי: שוב, זו כל הזמן המערכת של האיזון בין נתוני התחלואה גם בתוך שב"ס, גם בהנחיות שיש לציבור הכללי.

אביב ישראלי: חשוב לי לציין שגם היום יש הנחיות לציבור הכללי – נכון, זה לא מה שהיה בגלים ויש הקלות, אבל יש לנו מגבלות התקהלות ומגבלות של מספר - - -

מירב בן ארי: של מה?

מירב בן ארי: אני הייתי אתמול באצטדיון כדורגל.

מירב בן ארי: מגבלת התקהלות.

איתמר בן גביר: ועוד בבלומפילד.

מירב בן ארי: ועוד בבלומפילד.

מירב בן ארי: ועוד היה משחק רגוע.

מירב בן ארי: התקהלות כנראה - - -

איתמר בן גביר: את לא באה לבית"ר, זו הבעיה, שאת הולכת למכבי והפועל.

מירב בן ארי: לאט-לאט, בשלבים, איתמר.

אביב ישראלי: כמו שהן ציינו, ביום ראשון צפויה להתקיים ישיבה.

אביב ישראלי: לאור הנתונים, הכוונה היא להקל, אבל שוב, חשוב להבין, זה תמיד בשים לב לנתוני התחלואה ולמה שהמצב מאפשר.

מירב בן ארי: נתוני התחלואה נמוכים.

מירב בן ארי: אפשר להתקדם ולהתחיל – תסתכלו מה קורה בחוץ.

מירב בן ארי: אני מניחה שאתם רואים, המדינה כבר לא שם.

מירב בן ארי: תפתחי את העיתון, תסתכלי מה קורה.

מירב בן ארי: בסדר, יש עכשיו כל מיני דיבורים, הכול טוב.

מירב בן ארי: אנחנו קיבלנו את הבוסטר, אנחנו המדינה הכי מחוסנת בעולם.

מירב בן ארי: אם אנחנו יכולים להרשות לעצמנו אצטדיון עם אלפי אוהדים, אפשר לתת לאסיר לפגוש את הילדים שלו, באמת.

מירב בן ארי: באמת.

מירב בן ארי: לא הייתי צריכה את האצטדיון, אני רואה מה קורה בכנסת.

מירב בן ארי: אפשר להתקדם, כמו שאומרים אצלנו.

מירב בן ארי: רצית להעיר משהו?

מירב בן ארי: לפני שאני עוברת למשרד הבריאות, הבנתי שהם בזום, אז שיתכוננו.

איתמר בן גביר: אני רוצה להגיד שכולנו כאן, אני חושב, הורים לילדים.

איתמר בן גביר: אני אבא לשישה ילדים, גם עורך דין הרבה שנים וייצגתי אסירים, והעניין של האסירים הביטחוניים, גם צריך לדבר עליהם, כי גם בתוך האסירים הביטחוניים עושים אפליה בין יהודים לערבים, לצערי, שלא כהוגן כלפי היהודים, אבל זה לא הנושא עכשיו.

איתמר בן גביר: לחבק את הילד שלך – ואני חושב שאני מדבר כאן בשם כולם – זה הדבר.

איתמר בן גביר: זה הדבר.

איתמר בן גביר: אני עובד כאן בכנסת, עובד-עובד-עובד-עובד.

איתמר בן גביר: הכי כיף להיכנס לבית ופתאום רצים אליי ילדים ולחבק אותם.

איתמר בן גביר: ואסירים בכלא צריכים לשלם מחיר.

איתמר בן גביר: הם עברו, הם פשעו, הם עשו דברים חמורים, חלקם – אנחנו אפילו מתעבים את המעשים שלהם.

איתמר בן גביר: אבל את יודעת מה, לא בשבילם.

איתמר בן גביר: לא בשבילם, בשביל הילד.

איתמר בן גביר: הילד שצריך את החיבוק הזה של אבא.

איתמר בן גביר: הרי הילד לא פשע, הילד לא חטא.

איתמר בן גביר: טול מבן אדם את הזכות הזאת, נטלת ממנו – אתם יודעים מה, אולי את תכלית החיים.

איתמר בן גביר: אני יודע שאתם עושים עבודה חשובה.

איתמר בן גביר: ואני גם מכיר את הדילמות ואת הערכים המתנגשים.

איתמר בן גביר: בסופו של דבר, כשקורה משהו, אנחנו באים אליכם בתלונות.

איתמר בן גביר: כשבורחים אסירים ביטחוניים אנחנו אומרים מה הולך כאן?

איתמר בן גביר: אז אני מבין את עבודת הקודש שאתם עושים, ועדיין, אתם חייבים להיות יותר ערים לנושא הזה של זכויות אדם, במיוחד של ילדים, במיוחד של ילדים של אסירים.

איתמר בן גביר: אני אומר לכם, אני ארצה לקיים דיון, אני אבקש מיושבת-ראש הוועדה – יש אדם בשם עמירם בן אוליאל, אני ייצגתי אותו.

איתמר בן גביר: אסיר ביטחוני שמואשם – כרגע התיק שלו בבית המשפט העליון.

איתמר בן גביר: הוא הורשע באירוע חמור.

איתמר בן גביר: הוא טוען שעינו אותו, בית המשפט העליון עוד צריך להכריע, אבל זה לא משנה.

איתמר בן גביר: הבן אדם, עד כמה שאני יודע, חמש שנים – חמש שנים – הילדה הקטנה שלו לא זכתה לחבק אותו.

איתמר בן גביר: בעיני זה לא אנושי.

איתמר בן גביר: בעיניי זה מאוד בעייתי.

איתמר בן גביר: ועל זה נצטרך לדבר.

איתמר בן גביר: אבל אני אומר שוב, אנחנו היום בדיון על כלל האסירים במדינת ישראל וצריך לחשוב איך למזער, איך לאזן את הסיפור הזה בין זכויות הילדים לבין הצרכים הביטחוניים שלכם, שהם חשובים מאוד.

מירב בן ארי: אתם לא שמתם לב, אבל היה כאן רגע דרמטי בדיון – אתה לא שמעת את מה שגבי אמרה, אבל אתה וגבי, שניכם משני הקצוות, היא אמרה כמעט אותו דבר כשהיא דיברה על ילדים.

איתמר בן גביר: אני רוצה להגיד לך שבענייני זכויות אזרח - - -

מירב בן ארי: כמעט אותו דבר.

מירב בן ארי: אני שמעתי אותה, ושניכם דיברתם.

מירב בן ארי: אני מאוד מאוד מזדהה עם האירוע הזה, בטח כשיש ילדים קטנים שבשבילם הנוכחות היא פשוט קריטית לילד.

מירב בן ארי: אנחנו רואים פה את הילדים.

מירב בן ארי: אנחנו רואים את הילדים.

מירב בן ארי: אסירים צריכים לשלם, וישלמו, אבל הילד נולד למציאות הזאת, ומגיע לו.

מירב בן ארי: מגיע לו, בטח בסיטואציה שבה המדינה נמצאת מבחינת הבריאות.

מירב בן ארי: בריאות – אז בואו נשמע את משרד הבריאות בבקשה.

מירב בן ארי: מי מדבר?

מירב בן ארי: עפרה חבקין, סגנית ראש שירותי בריאות הציבור.

מירב בן ארי: בבקשה גברתי.

עפרה חבקין: שלום.

עפרה חבקין: צוהריים טובים.

עפרה חבקין: קודם כל, תודה שנתתם לי הזדמנות.

עפרה חבקין: רציתי בפתח דבריי להגיד שעמדת משרד הבריאות ועמדת השר היא חד משמעית: אנחנו עומדים על זה שזכויות האסירים יישמרו.

עפרה חבקין: אני מודה לכנרת צימרמן שייתרה קצת את התגובה שלי, מלשון מיותר, מכיוון שהיא פשוט הציגה את זה שמשרד הבריאות קובע נהלים, מוציא צווים, הנחיות בנושא קורונה, אבל כל ההחלטות הן של שב"ס.

עפרה חבקין: שב"ס מחליטים לגבי ביקורים, כמו גם לגבי הנושא של המפעל, של תעסוקה, גברתי היושבת-ראש.

עפרה חבקין: אלו לא החלטות בריאות, בריאות לא מעורב בזה ואין לו כל קשר לזה.

עפרה חבקין: שב"ס עובד לפי הנחיות כלליות של בריאות שהן חלות על כל האוכלוסייה, ופה אני מתחברת לדברים שלך – כל האוכלוסייה, כמו גם האסירים.

עפרה חבקין: האינטרפרטציה והביצוע הפנימי בשב"ס הוא על ידי שב"ס בלבד.

מירב בן ארי: בסדר גמור.

מירב בן ארי: תודה רבה לך.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: הבנתי שיש נציגת משפחות, יו"ר ארגון "דרור למשפחה", מינדי, בבקשה גברתי.

מירב בן ארי: מה הארגון הזה?

מינדי בוקשפן: שלום לכולם.

מינדי בוקשפן: זו עמותה שאני הקמתי, שאני מסייעת למשפחות האסירים.

מינדי בוקשפן: כל הבכיות של הילדים האלו שלא יכולים לראות או לחבק את אבא שלהם מגיעות אליי.

מינדי בוקשפן: אני רוצה לציין שבתקופה שהיה סגר בחוץ, אמרתי למשפחות אין לי איך לעזור לכם כי יש סגר גם בחוץ.

מינדי בוקשפן: כשהתקדמנו והמשק נפתח, אני עמדתי על זה והתראיינתי בכלי תקשורת ודרשתי שיפתחו את הביקורים.

מינדי בוקשפן: ברוך השם, הביקורים נפתחו, אומנם במתכונת מצומצמת יותר, אבל עדיין יש ביקורים.

מינדי בוקשפן: מה שקורה עכשיו זה שמספר האנשים שיכולים לבוא לבקר הוא מוגבל ומשפחות עם ארבעה-חמישה-שישה ילדים צריכות לבחור את מי לוקחים עכשיו, את מי לוקחים בעוד שבועיים.

מינדי בוקשפן: זה גורם ללחץ אדיר בבית.

מינדי בוקשפן: מעבר לזה שלא ציינו פה – כל הילדים שבאים לביקור חייבים להיות עם תו ירוק, ואם הם עדיין לא יכולים להיות עם תו ירוק, הם חייבים לעשות בדיקת PCR.

מינדי בוקשפן: בלי PCR הם לא יכולים להיכנס.

מירב בן ארי: כן, אבל כנרת אמרה שהם כבר אחרי זה.

מינדי בוקשפן: לא, זה לא נכון.

מירב בן ארי: בשביל זה הם מתכנסים ביום ראשון וייתנו לנו את ההחלטות שלהם, זה מה שהם אמרו כאן.

מינדי בוקשפן: אני רוצה לציין שהיו לפני כן ביקורים פתוחים, אז בזמן שהיה ביקור, הילד היה יכול לשבת על אבא שלו בזמן הזה.

מינדי בוקשפן: היום אין את זה.

מינדי בוקשפן: גם כשהם פתחו את זה, זה היה בקיץ לחודשיים, הילד היה יכול לחבק את אבא ולחזור לאימא.

מינדי בוקשפן: ילד שהיה רגיל מלפני כן לשבת עליו, זה היה בשבילו מאוד מאוד קשה ואז האימהות היו מביאות את הילדים – הם מסתובבים על הדלפק, כל הביקור דופקים על הזכוכית ואז זה מעצבן את האסירים ואת שאר המבקרים.

מינדי בוקשפן: האימא נמצאת בדילמה, היא לא יודעת אם להביא את הילד או לא להביא את הילד, הילד מתעורר בלילה, הוא בוכה, הוא רוצה לראות את אבא שלו.

מינדי בוקשפן: לכן ביקשתי מחברי הכנסת האלו שיזמו את הדיון – בבקשה, תתחשבו בילדים, תפתחו את הביקורים הפתוחים.

מירב בן ארי: כולנו שם.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: נציג לשכת עורכי הדין ביקשה לדבר, עורכת דין רותם טובול, יו"ר ועדת שב"ס.

מירב בן ארי: בבקשה רותם.

איתמר בן גביר: אחת מעורכות הדין הטובות בישראל.

רותם טובול: אני חושבת שהדברים כבר נאמרו בצורה מורחבת, אז אני לא אחזור על דברים שנאמרו, אני רק אחדד טיעון אחד שהיה חשוב לי לומר.

רותם טובול: קודם כל, לשכת עורכי הדין מבקשת גם משב"ס – שאנחנו יודעים שהם עשו עבודה מצוינת במהלך הגלים הראשונים, אבל אני חושבת שהמסר שהמדינה מעבירה היום, לפחות ממה שאני חווה כאזרחית במדינת ישראל, שאנחנו חיים לצד המגפה.

רותם טובול: ואם אנחנו חיים לצד המגפה אז אנחנו חייבים לשמור על הזכויות של האסירים.

רותם טובול: אני אומר רק במשפט אחד שמה שאני מקבלת וההתרשמות שלי מהלקוחות שאני מלווה ומכל התלונות שלשכת עורכי הדין מקבלת באופן ישיר מדי יום, זה בעיקר שמחד מבקשים מהם לערוך את הביקור סגור, ביקור מאחורי זכוכית, כשהם חובשים את המסכה גם במהלך הביקור – זאת אומרת שהילד או האישה או הסבתא שנמצאים בביקור חווים פעמיים את הקושי: גם חוסר מגע, גם אפילו את המימיקה בפנים כבר אי אפשר לראות.

רותם טובול: ועומד שם הסוהר מעל ולא מרשה להם אפילו להוריד.

רותם טובול: אין להם את המגע; ומאידך אנחנו רואים התנהלות רגילה בשב"ס – חופשות, שברוך השם, חזרנו.

רותם טובול: אנחנו רואים את אנשי החינוך יוצאים ונכנסים, את הסוהרים שיוצאים ונכנסים.

רותם טובול: זאת אומרת, אין לי אפילו דרך לנמק לאותו אסיר מה ההיגיון מאחורי ההחלטה.

רותם טובול: ואני בטוחה שהנשים שמייצגות שם את שב"ס, שאני מכירה אותן, היום יחזרו ויעשו את החשיבה הזאת שוב ויהיה אפשר למצוא את הדרך, כי ביקור סגור, אני תמיד ראיתי בו כחלק מהענישה לאסיר.

רותם טובול: זו שלילת פריבילגיה שהייתה, כך היו משתמשים בזה כדרך למנוע מאדם את הזכות הבסיסית שלו להיות עם המשפחה שלו עם ביקור פתוח.

רותם טובול: אני חושבת שהדברים נאמרו, אז אני לא ארחיב.

רותם טובול: תודה רבה.

מירב בן ארי: תודה, רותם.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: את רוצה להתייחס לזה?

כנרת צימרמן: אמרה עורכת הדין רותם טובול שהיא לא יכולה לנמק.

כנרת צימרמן: אני יכולה לנמק.

כנרת צימרמן: כל החלטה שאנחנו קיבלנו אני יכולה לנמק.

כנרת צימרמן: אני לא אלאה כי אני חושבת שאת הרוב אמרנו, אבל הכול עניין של איזונים.

כנרת צימרמן: יכולנו להגיד אין בעיה, אז לא ניתן גם לצאת לחופשות.

כנרת צימרמן: אבל חופשה – אנחנו נותנים לאסיר אחד לצאת לחופשה כשהוא מחוסן, וכשהוא חוזר אני יכולה להחזיק אותו, כמו שאדם חוזר מחו"ל עד שהוא עובר בדיקה ואז אני יודעת שהוא לא חולה ואני מחזירה אותו לאוכלוסייה כללית, את זה אנחנו יכולים לאמוד, בזה אנחנו יכולים לשלוט.

כנרת צימרמן: להכניס מבקרים שגם היום, עם הארבעה מבקרים, אנחנו מדברים על כ-60-50 באותו מקום בבת אחת, כשהסוהרים צריכים קודם כל לבדוק אותם, אז אנחנו לא יכולים לשמור – לא על ריחוק חברתי, לא על האסיר ולא על הסוהרים מפני הקורונה, אז יש איזון.

כנרת צימרמן: אנחנו עושים איזון.

כנרת צימרמן: כל הדברים שנאמרו פה, גם אני וגם אלונה אמרנו – אין לנו בכלל ויכוח על הצורך בקשר עם המשפחה, בכלל אין לנו ויכוח על זה.

כנרת צימרמן: זה ברור לנו.

כנרת צימרמן: אבל אנחנו כן חושבים שזה לא נאמר מספיק פה, ואני חוזרת – יש לנו אחריות לשמור על בריאותם של האסירים.

כנרת צימרמן: ואם יקרה משהו לאסירים, אז יבואו לשב"ס: לא שמרתם, לא דאגתם, לא נקטתם בכל האמצעים הנדרשים כדי להגן על בריאותם.

כנרת צימרמן: אז אנחנו חייבים לעשות איזון.

כנרת צימרמן: אני חושבת שעד היום עשינו איזון ראוי.

כנרת צימרמן: אנחנו כל הזמן ממשיכים לבחון את האיזון.

כנרת צימרמן: עכשיו כבר אמרנו, ברגע שאנחנו יכולים לראות שיש יכולת להקלה, אנחנו מקלים.

איתמר בן גביר: כנרת, אבל לבדוק אותם אתם צריכים בכל מקרה, בין אם תתנו ביקור סגור, או בין אם תתנו ביקור פתוח.

איתמר בן גביר: אגב, גם בכנסת בודקים אנשים.

איתמר בן גביר: נכנסים לכאן בכל יום מאות אנשים, אולי אפילו יותר מזה, והם נבדקים, וזה בסדר.

איתמר בן גביר: יש לכם – אני מכיר קצת מתקני שב"ס, הייתי בתור עורך דין בכמה מתקני שב"ס ובתור נער מפגין הייתי גם במתקני שב"ס מהצד השני; למרות שאף פעם לא הייתי במאסר, אבל במעצרים כן.

איתמר בן גביר: אני מכיר את המתקנים שלכם.

איתמר בן גביר: יש לכם מתקנים שיכולים להכיל אנשים.

איתמר בן גביר: בסוף, כשזה כל כך הרבה חודשים וכשזה כל כך הרבה זמן, אז משהו בעייתי.

איתמר בן גביר: ליבי יוצא אליך, אני יודע עם כמה דברים אתם מתמודדים.

איתמר בן גביר: אני יודע אילו מטלות יש לכם.

איתמר בן גביר: אבל אין מה לעשות, חייבים לפעמים להגיד שאי אפשר לשלול מבן אדם זכויות, בטח לא ברמה כזאת, בטח לקחת ילד – את יודעת מה זה עושה לילד?

איתמר בן גביר: את יודעת מה זה עושה לילד?

איתמר בן גביר: אני חושב על הילד שלי, שהוא לא יראה את אבא שלו כל כך הרבה זמן, שהוא לא יוכל לחבק את אבא שלו.

איתמר בן גביר: זה המינימום שבמינימום שבמינימום.

מירב בן ארי: צריך לדעת לנהל סיכונים.

מירב בן ארי: צריך לדעת לנהל סיכונים, זה האירוע פה, אלו החיים של המדינה הזאת עכשיו, שהיא מתנהלת, ברוך השם, בלי סגרים.

מירב בן ארי: התקופה שעברנו – אני חושבת שבאירוע הזה צריך לנהל סיכונים ולאפשר גם קצת מגע באירוע הזה.

מירב בן ארי: ואם הוא יוצא לחופש, אז הוא לא מנשק את הילד שלו בבית?

מירב בן ארי: לא הבנתי את האירוע.

מירב בן ארי: ואם הוא יושב במרחק של שני מטר ממשפחה אחרת אז אי אפשר להוריד את המסכה ולתת את האינטימיות הזאת שהייתה לפני כן?

מירב בן ארי: לא משהו שהמצאתי, אם לפני כן הוא ישב וחיבק אותם, או שהילד ישב עליו כל הביקור, אז אם הוא שומר מרחק – כי הרי יש מקום.

מירב בן ארי: אם זה צפוף ואין סיכוי, בסדר, אבל קצת חשיבה.

מירב בן ארי: אם המתחם מספיק גדול, אם יש שם אסירים שלפני כן התנהלו בצורה כזאת שכן יכלו במגע, אז אפשר קצת לשחרר.

מירב בן ארי: אפילו כאן אנחנו רואים את זה.

מירב בן ארי: אנחנו רואים את זה בבתי הספר.

מירב בן ארי: אנחנו רואים את זה בגנים, במסעדות, בבתי קפה, באולמות, ועוד לא התחלתי לדבר על האצטדיון של אתמול, אבל את זה אני אשאיר לדיון מחר.

מירב בן ארי: יושבים בקבוצה קטנה, המשפחה הגרעינית.

גבי לסקי: אני גם רוצה להגיד משהו.

גבי לסקי: על פי הפקודה נקבעו גם השעות של הביקורים.

גבי לסקי: אם בגלל הצפיפות – יש טענה כזאת – אפשר בתקופת הקורונה להאריך את השעות של הביקור, במקום שיסתיימו עד 16:00, שיהיו עד 17:00 כדי לאפשר לאנשים להיכנס.

גבי לסקי: אני חושבת שהזכויות של הילדים – כמו שאמרת, ואני מודה לך, על זה שחשוב גם לאסירים לראות את הילדים שלהם, זה טוב לכל הצדדים, אז אני חושבת שבמקרה הזה צריך להרחיב ולא לצמצם את הביקור.

גבי לסקי: ואם יש צורך ואתם אומרים משהו, אז אפשר להאריך את השעות במקום לצמצם את מספר האנשים שיכולים לבוא לבקר.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: אנחנו נתכנס לסיכום.

מירב בן ארי: קודם כל, תודה רבה לחברי הכנסת המציעים על דיון חשוב מאוד שגם מביא למסקנות טובות.

מירב בן ארי: אני חושבת שהיה דיון טוב, היה דיון חשוב.

מירב בן ארי: אמרתי בהתחלה שאני מודה לכם ובכל מקרה כבר ראיתי את זה והוטרדתי, אז מאז שהבאתם את זה לפתחי אמרתי נביא את זה מהר מהר ונקדם את האירוע.

מירב בן ארי: חברי הכנסת מוטרדים.

מירב בן ארי: גם אני מוטרדת, ולכן הגעתם לפה.

מירב בן ארי: אבל שמענו כאן בשורות טובות, ושמענו כאן היתכנות טובה, ושמענו את השב"ס מגויס לאירוע ומשרד הבריאות מגבה אותו בכל ההחלטות שלו, שזה היה מאוד קריטי להבנת האירוע, כי לא כל כך הבנו, ועכשיו אנחנו מבינים את האירוע ביניכם לבין משרד הבריאות.

מירב בן ארי: אמרתי בהתחלה שאני מאוד כועסת כי הרגשתי שזה מפריע ואנחנו תקועים ומדינה שלמה משוחררת, ואנחנו רוצים שגם שב"ס יבוא אתנו.

מירב בן ארי: ולכן ביום ראשון כשמתקיים הדיון הפנימי שלכם – אחת, אני מצפה כמובן לקבל את ההחלטות שלכם, ואנחנו נעביר גם לחברי הכנסת המציעים.

מירב בן ארי: תעבירו למנהלת הוועדה את המסקנות, ומנהלת הוועדה תדאג להעביר לחברי הכנסת וגם לחברי הכנסת איתמר בן גביר ואורית סטרוק שהצטרפו לדיון.

מירב בן ארי: למרות שהם לא מציעים, מגיע להם גם לדעת את התנאים שהוסכמו בשב"ס.

מירב בן ארי: אנחנו קוראים לכם, גם הוועדה ביחד עם חברי הכנסת – ואני מניחה שהם יסכימו איתי – להקל על האסירים כדי לאפשר להם את הזכות הזאת לראות את הילדים, לנגוע בילדים, לחבק אותם, להחזיר את מה שהיה.

מירב בן ארי: ראינו שניהלתם את זה בגלים האחרונים בצורה מקצועית, תעשו את זה.

מירב בן ארי: תעשו את זה, אני חושבת שזה יעשה איזשהו תיקון לאסירים.

מירב בן ארי: ובכלל גם בהכשרה המקצועית של האסירים בכלא, אותם מפעלים שראיתי שהם סגורים בגלל חולה מאומת – קחו את מה שקורה במדינה.

מירב בן ארי: לא אמרתי תמציאו משהו חדש, קחו את מה שקורה במדינה.

מירב בן ארי: פשוט קחו את זה ותעשו את זה בבתי הכלא.

מירב בן ארי: ברור לי שיש כאן מנגנון אחר וברור לי, כמו שכנרת הסבירה, שיש הבדל, אבל יש דברים שהם כן דומים לאזרחות, קצת.

מירב בן ארי: קחו את זה ותאמצו את זה.

מירב בן ארי: אנחנו כחברי כנסת והוועדה קוראים לכם לקבל את ההחלטות שייתנו לאסירים את האפשרות לראות את המשפחה ובאופן כללי להקל עליהם, עכשיו כשאנחנו בסיום הגל, המדינה כבר לא שם, שגם אתם תהיו אתנו.

מירב בן ארי: אנחנו רוצים לקבל מכם את ההתייחסות מדי אחרי הדיון.

מירב בן ארי: אני גם שמחה לשמוע שזה קורה ממש ביום ראשון כך שנוכל לקבל תשובות טובות.

מירב בן ארי: אני מודה לכולם.

מירב בן ארי: תודה רבה לשב"ס, למשרד לבט"פ, לשאר המשרדים.

מירב בן ארי: הישיבה נעולה.

מירב בן ארי: תודה רבה.