ועדת הבריאות, כנסת 24, פרוטוקול מספר 9, 2021-10-12 13:35

עידית סילמן: שלום לכולם.

עידית סילמן: אנחנו רוצים להתחיל.

עידית סילמן: תודה רבה לכל מי שנמצא כאן, תודה רבה לכל הבאים בשערי הוועדה.

עידית סילמן: צהריים טובים לכולם, צהריים טובים לחברתי ח"כ קטי שטרית שנמצאת פה ולצידי בהרבה מהדרך שאני ושתינו עושות כאן במשכן.

עידית סילמן: אני מתכבדת לפתוח את הישיבה החגיגית והמיוחדת הזו של ועדת הבריאות שנערכת כחלק משבוע בריאות הנפש הבין-לאומי שאנחנו מציינים אותו היום בכנסת ישראל וגם פה בוועדת הבריאות.

עידית סילמן: ח"כ קטי שטרית הובילה את השדולה לבריאות הנפש ומניעת אובדנות בשנתיים האחרונות, ואני גם מהמקום שהייתי בכנסת וגם מהמקום של אותם סבבי בחירות מחוץ לכנסת עדיין הובלתי אותה ביחד איתה.

עידית סילמן: קטי תמיד דאגה שבבריאות הנפש של שתינו ובטח שלי גם בחוץ בתקופות סוערות של מערכות בחירות תמיד נהיה עסוקות בעשייה, עשייה שהיא חיובית וכמה עם הפנים לפנים כך נפש האדם לאדם, וקטי שטרית על זה תודה לך.

עידית סילמן: יום בריאות הנפש הבין-לאומי שמצוין מדי שנה ומתקיים בלמעלה מ-100 מדינות וביניהן גם מדינת ישראל גם במטרה להעלות את המודעות לאותם מתמודדי נפש, לגורמי הרפואה שעוסקים בתחום ולאתגרים והקשיים הייחודיים.

עידית סילמן: במהלך היום אנחנו נציג פה עכשיו את אותו קמפיין שנקרא מורידים את הסטיגמה ונותנים תקווה, זהו הקמפיין שבחרנו שילווה אותנו לאורך כל עבודתה של ועדת הבריאות ואני אומרת כאן בכנות ובאמת עם לב מלא הערכה גם לכנסת הזו, כשביקשתי להפריד את ועדת הבריאות מוועדת העבודה והרווחה ידעתי שזה לא יהיה קל ושזו תהיה התמודדות.

עידית סילמן: יש כאן חברי כנסת רבים וטובים ביניהם קטי שיושבת כאן לצידי שתמכו במהלך הזה, וחשבו שהוא נכון ומנגד היו הרבה שחשבו שזה יהיה קשה.

עידית סילמן: אני שמחה שהצלחנו, כנגד כל הסיכויים, להפריד ולתת לבריאות עולם של כבוד, כאשר באמת אחד הנושאים שקרובים לליבי והתעסקתי בו בכל השנים האחרונות הוא בריאות הנפש ולתת לזה מקום של כבוד בוועדה הזו.

עידית סילמן: אז אנחנו ביחד נוריד את הסטיגמה וניתן תקווה, וביחד עם ההסתדרות הרפואית שהפיקו השנה לוחות שנה מדהימים שיכלתם לראות את התערוכה בחוץ של לוחמי הנפש.

עידית סילמן: הם החליטו לשים את אותם מתמודדים ביחד עם המטפלים בחזית בלוחות השנה של כולנו ולהפיק את זה בצילומים מקסימים, ייחודיים, רגישים מאוד ואנחנו כאן מוקירים תודה והערכה על העשייה הזו ובאמת אנחנו נביא את הסיפורים של אותם מתמודדים ואותם מטפלים שמצולמים פה עוד מעט הלכה למעשה.

עידית סילמן: אז תודה רבה להסתדרות הרפואית ואיגוד הפסיכיאטריה בישראל.

עידית סילמן: לקראת סוף הדיון נשיק גם ח"כ קטי שטרית ואני את השדולה למניעת אובדנות, נושא שנמצא בליבה של חברת הכנסת והגישה גם הצעת חוק לרשות למניעת אובדנות שהיא עבדה עליו בשנים האחרונות וקיבל דחייה בוועדת השרים ואני מאמינה שזה עוד יעלה בהמשך.

עידית סילמן: אחר הצהריים גם יתקיים דיון במליאה לציון יום בריאות הנפש ובו ישאו חברי כנסת מכל הסיעות דברים.

עידית סילמן: מחר בע"ה תעלה במליאת הכנסת הצעת חוק שיזמו תקווה חדשה ח"כ שרן השכל ואנוכי בעניין העברת שירותי הגמילה לאחריות קופות החולים לקריאה טרומית.

עידית סילמן: הנושא הזה מוסמר באותם הסכמים קואליציוניים מתוך ראיה שזה נושא שהוא בנפשנו ובליבנו ואותה רפורמה שהחלה ב-2015 צריכה להיות מושלמת.

עידית סילמן: ביום חמישי השבוע אנחנו נקיים דיון מיוחד בוועדה בנושא טיפול גורמי הבריאות בנוער בסיכון שמאושפז במוסדות לבריאות הנפש לאור מקרה רציחתה של ליטל יעל מלניק ז"ל.

עידית סילמן: השתדלנו, כפי שאתם רואים, לתת תשומת לב מיוחדת ומרבית לתחום הזה מזוויות שונות כדי להקיף ולהעמיק ככל שניתן בקידום הסוגייה, כדי להעלות אל המודעות, להוריד את הסטיגמה ולתת תקווה.

עידית סילמן: ברמה האישית, זה נושא שהוא חשוב לי, כשיצאתי מלימודי תואר ראשון ואחר כך לימודי תואר שני מווינגייט התמחיתי בתחום שנקרא מגמה של שיקום נכים ושם אני חשבתי שאפגוש באותן נכויות פיזיות, כאשר המפגש הגדול ביותר היה מול הנכויות הנפשיות וההתמודדות הנפשית.

עידית סילמן: ומשם נשאבתי לנושא, זכיתי אחר כך לעבוד גם בחברות תרופות שהשיקו תרופות אנטי-דיפרסנטיות ונחשפתי לתחום הזה מזווית שונה.

עידית סילמן: אני ניסיתי להעלות רמות סרוטונין על ידי פעילות גופנית, אחר כך גם השקתי את ציפרלקס וניסיתי להעלות ביחד איתה, וכשהבנתי שבסוף הנפש זה דבר מאוד מאוד מיוחד באמת בחרתי לעסוק בזה בהרבה דרכים, גם כמנהלת תחום מנהיגות אזרחית בחברת הגג של החברה האזרחית עם פורום בריאות גדול שהקמנו, ולאורך כל השנים בפעילות באמת ענפה גם בשירותי בריאות כללית וגם בלאומית שירותי בריאות בעשייה מרבית ואני שמחה שאני זוכה להביא את זה ביחד אתכם לכנסת.

עידית סילמן: אז תודה גדולה לצוות הוועדה שנמצא כאן לצידנו וישים את זה כנושא בחזית ובקדמה לצוות הפרלמנטרי שלי, להסתדרות הרפואית על הפקת היום הזה, שיתוף הפעולה התמידי, משרדי הממשלה, חברי הוועדה וכמובן אנשי מערכת הבריאות והמתמודדים.

עידית סילמן: יש כאן ממש מטפלים מול העיניים שהערתי אותם בשבועות האחרונים ב-24:00 ו-01:00 בלילה וביקשתי מהם פשוט לפנות מקום ולעזור לי.

עידית סילמן: אין ספק שזה לא פשוט והמלחמה הזאת היא של כולנו, יום יומית.

עידית סילמן: אני אעביר את הדברים לשותפתי חברתי ח"כ קטי שטרית ואחר כך נתחיל ביום.

עידית סילמן: בבקשה.

קטי קטרין שטרית: תודה רבה עידית.

קטי קטרין שטרית: אני חושבת שהקמת ועדת הבריאות וההתעקשות של עידית להקים את ועדת הבריאות ולהחריג אותה מוועדת העבודה והרווחה, אני חושבת שזה הרבה בזכות הנושא החשוב הזה.

קטי קטרין שטרית: כי לצערנו הרב בשנים עברו נהגו להתייחס לנושאי הבריאות באופן של 1:3 בוועדות הללו.

קטי קטרין שטרית: ובאה הקורונה והראתה כמה שמאוד מאוד חשוב להחריג כי הנה אנחנו נמצאים במצב שבו נושא הבריאות הוא נושא חשוב כשלעצמו ויש בו הרבה מה לעשות.

קטי קטרין שטרית: אז כמי שהייתה יו"ר השדולה למניעת אובדנות בעבר בהווה ובעתיד, אז קודם כל אני שמחה מאוד להמשיך ולהוביל את זה גם בכנסת ה-24, התחלתי בכנסת ה-21 בזכות שני אנשים נפלאים, חברי כנסת שהיום לא נמצאים בתחום הזה, האחת זה יעל גרמן והשני זה יעקב מרגי שהנושא הזה היה קרוב לליבם.

קטי קטרין שטרית: ומה שנקרא, גם עידית וגם אני הצצנו ונפגענו.

קטי קטרין שטרית: פשוט אי אפשר היה שלא להיכנס לתחום הזה ולא להתאהב בו.

קטי קטרין שטרית: ואני חד משמעית אומרת להתאהב בו כי יש בו הרבה עבודה ויש בו הרבה מה לעשות.

קטי קטרין שטרית: אז ביום מיוחד זה שבו אנחנו בעצם משיקות את המשך העשייה בשדולה, כשלמעשה מדובר בשדולה שהיא הלכה למעשה מצילה חיים, היא מצילה נפשות.

קטי קטרין שטרית: והשדולה הזאת שדואגת לבריאות הנפש הציבורית ומסייעת לנו להעניק לאוכלוסיה הנרחבת עתיד ובעיקר תקווה, כי אני זוכרת בשדולה שהופעתי בה בכנסת ה-21 היו הרבה משפחות של נפגעי נפש, של ארגונים שיצאו מאותו דיון 'הנה מה שהיה הוא שיהיה' אבל מה שקורה, זה שהדברים מתקדמים.

קטי קטרין שטרית: נכון, גם קילומטר מתחיל בצעד, אבל הוא מתחיל.

קטי קטרין שטרית: ועצם העובדה שהיום בוועדת בריאות אנחנו מקדישים את כל הנושא הזה של בריאות הנפש בדיון בוועדה, זה דבר חשוב.

קטי קטרין שטרית: ויצא לי להכיר את הארגונים, גם לי וגם לעידית, את בתי החולים, את הארגונים השונים, את בתי החולים הפסיכיאטריים, את הבתים המאזנים, כולם עושים עבודת קודש שלצערי הרב לא באה לידי ביטוי.

קטי קטרין שטרית: פתאום כשרואים איזו מחלקה, מספר מיטות וצמצום, אז כל מערכת בריאות הנפש פסולה, ואני באה לומר, לא.

קטי קטרין שטרית: זה לא נכון.

קטי קטרין שטרית: יש פה אנשים נפלאים.

קטי קטרין שטרית: יש לי רופא אישי, קוראים לו צבי פישל, אני מבלבלת לו את המוח מהבוקר עד הלילה.

עידית סילמן: אני קוראת לו פרופסור תמיד.

קטי קטרין שטרית: מבחינתי הוא לא רק פרופסור.

קטי קטרין שטרית: הוא לא רק דוקטור.

קטי קטרין שטרית: הוא חבר ורע, הוא שומע אותי עם סבלנות כל כך רבה, וכשאני מפעילה אותו וכשאני מסתייעת בו אני מבינה כמה שכל המערך הזה הוא כל כך מחמם את הלב, גם דוד מער"ן עם טיפול מדהים ונהדר שנעשה במהלך פניות שאנחנו פונים, וזה מביא אותי לכך שאני פעלתי מהכנסת ה -21 למען שני חוקים שבזכות העמותה בשביל החיים אני חושבת שהצעות החוק האלה הן באמת הצעות שמצילות חיים.

קטי קטרין שטרית: האחד זה הרשות הלאומית למניעת אובדנות.

קטי קטרין שטרית: כולנו מכירים את הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, ויגידו חלק מהאנשים שזה לא מי יודע מה, אבל אני יכולה להגיד לכם כמי שבאה ממערכת החינוך, הרשות הזו פועלת ועובדת מצוין וכן מונעת תאונות.

קטי קטרין שטרית: נכון, יהיו תאונות, ימשיכו להיות תאונות לצערנו הרב, אבל היא כן מונעת.

קטי קטרין שטרית: ומה שגם עידית וגם אני חושבות זה שצריך להיות גוף מתכלל.

קטי קטרין שטרית: היום הנושא הזה של בריאות הנפש מפוצל לחמישה משרדים, ומי שיודע מה זה להיות מפוצל לחמישה משרדים זה אומר כפל של תפקידים, זה אומר ביזבוז תקציבים, זה אומר חוסר יכולת לבוא מחקרית ולבדוק מה צריך, מה נחוץ ואיך עושים את זה.

קטי קטרין שטרית: הרשות הזו, ברגע שהיא תתכלל בתוכה אז יהיה שם גם מחקר, גם דרכי פעולה ואין בעיה, כל משרד יכול להיות שותף.

קטי קטרין שטרית: החוק השני שגם ביקשתי לחוקק ואני מקווה שהוא יהיה גם בכנסת הזו זה החוק כדי להקים את הרשם לענייני אובדנות שבעצם ירכז בסיס ידע וכלים למניעת האובדן הבא ואני מתכוונת להעמיק ולחקור כיצד אפשר לשפר את נושא מניעת האובדנות.

קטי קטרין שטרית: אז בוא נאמר עכשיו משהו קצת רכילותי.

קטי קטרין שטרית: יש הרבה מאוד חברי כנסת שנבחרו וזה מצוין שהדגל שלהם של בריאות הנפש נמצא אצלם וזה מבורך ויש מקום לכולם, ואנחנו נמצאות כאן גם עידית וגם אני כדי לבוא ולדבר על נושא של בריאות הנפש מבחינת המשרדים, מבחינת החוקים וכמובן הדבר הכי חשוב זה שנתקדם עוד צעד ועוד צעד ועוד צעד.

קטי קטרין שטרית: כי הנתונים מאוד מדאיגים.

קטי קטרין שטרית: הקורונה לא שיפרה, להיפך, היא תרמה לצערנו הרב למספרים לעלות וברגע שהמספרים האלה עולים צריך תשומת לב יתרה.

קטי קטרין שטרית: לכן חברים יקרים, אני קוראת לכל סיעות הבית, לכל חברי הכנסת בלי יוצא מן הכלל, בנושא בריאות הנפש ומניעת אובדנות אין ימין ושמאל, אין קואליציה ואופוזיציה, אין דתיים וחילוניים או ערבים ויהודים, בנושא החשוב הזה החובה שלנו זה לשתף פעולה יחד ולהצעיד את ענף בריאות הנפש מהמקום שהוא נמצא למקום ראוי יותר, וכדי להיות במקום ראוי יותר כולם צריכים להירתם וכולם צריכים לסייע וכולם צריכים לתת יד.

קטי קטרין שטרית: אנחנו תמיד משתמשים ב'כל המציל נפש בישראל כאילו הציל עולם ומלואו'.

קטי קטרין שטרית: יושבים כאן אנשים שעושים את זה ברמה יום-יומית, כל רגע, כל שעה.

קטי קטרין שטרית: ואנחנו כאן נבחרי הציבור צריכים לתת לכם יד, להקל עליכם.

קטי קטרין שטרית: לא לתת לכם להתעסק בפרוצדורה, במנגנון וכל מה שהיה לנו בוועדה הקודמת אלא באמת לתת לכם ולסייע לכם כדי שתדעו שיש פה אנשים שבאמת מצדיעים לכם ואם זה הזמן להצדיע, אז זה הזמן להצדיע.

קטי קטרין שטרית: אני לא אומרת שהכל ורוד, יש עוד הרבה מה לתקן, נכון פרופ' חגי?

ציון חגי: נכון.

קטי קטרין שטרית: הרבה מה לתקן.

קטי קטרין שטרית: אבל מאו צה טונג אמר את זה, אני מאמצת: קילומטר מתחיל בצעד.

קטי קטרין שטרית: נדמה לי שאנחנו נמצאים בצעד השני.

קטי קטרין שטרית: הוועדה הוקמה, מטפלים, מעלים את הנושא הזה לסדר היום, עכשיו צריך להמשיך קדימה ולעשות עוד, כי אנחנו רוצים לשבור את הסטיגמה.

קטי קטרין שטרית: סטיגמה שלא מדברים על זה, זה נגמר.

קטי קטרין שטרית: כן מדברים וברגע שמדברים נותנים גם תקווה.

קטי קטרין שטרית: תודה.

עידית סילמן: תודה רבה ח"כ קטי שטרית.

עידית סילמן: נמצאים איתנו כאן שני חברי כנסת.

עידית סילמן: אתם רוצים להתייחס עכשיו?

טטיאנה (טניה) מזרסקי: בהמשך.

ניר אורבך: אני ברשותך רוצה להתייחס.

עידית סילמן: בבקשה ח"כ ניר אורבך שותפי לסיעה.

ניר אורבך: תודה רבה.

ניר אורבך: אנחנו כל חברי הכנסת מפרפרים בין הוועדות לכן אני מראש מתנצל, אבל היה לנו חשוב להגיע.

ניר אורבך: קודם כל תודה רבה לחברתי יו"ר הקואליציה ח"כ עידית סילמן שהתעקשה קודם על הקמת הוועדה ואחר כך על קיום השדולה המאוד מאוד חשובה הזאת ולחברתי קטי שטרית שבאמת תענוג לשתף איתך פעולה.

ניר אורבך: אני אומר לך את זה באמת מה- - -

קטי קטרין שטרית: אתה הורס לי עכשיו את הפריימריז שלי.

קטי קטרין שטרית: אוי ואבוי.

קטי קטרין שטרית: מה יהיה?

ניר אורבך: למרות ש- - -

קטי קטרין שטרית: זה הבדיחותא.

עידית סילמן: זה הכותרת שתצא מפה, ימינה מפרגנת לקטי.

עידית סילמן: בקטע מקצועי.

ניר אורבך: אז אני אעזור לך בכל אופן בפריימריז ועדיין היא יודעת לעמוד על שלה.

ניר אורבך: אבל באמת זה דיון מאוד מאוד חשוב ותודה רבה לכן.

ניר אורבך: אני חושב שהנושא הזה של כל מה שקשור בבריאות הנפש שבמשך שנים לווה בבושה ובהסתרה, טוב לו שיעלה לאור השמש וטוב לו שידעו שזה דבר טבעי, כמו שאנחנו רובנו יש לנו מחלות בגוף, אז יש ודאי אנשים לא מעטים שגם פגועים בנפש ברמות כאלה ואחרות והטיפול בהם לא צריך להיות בהיחבא ולא צריך להיות תוך בושה והסתרה אלא צריך להיות באמת בצורה שנותנת את האפשרות לקבל את העזרה הכי טובה שיש.

ניר אורבך: אנחנו כאן בכנסת כמובן בהובלת חברותיי, אנחנו נירתם לכל מה שצריך, ושתיהן, גם ח"כ סילמן וגם ח"כ שטרית יודעות בהחלט להפעיל אותנו ואנחנו מגוייסים קודם כל בשביל הציבור ובשביל החברות שלנו בנושאים האלה.

ניר אורבך: תודה שהזמנתן אותנו.

עידית סילמן: תודה רבה ח"כ ניר אורבך.

עידית סילמן: ח"כ טטיאנה מזרסקי.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אני אגיד שתי מילים עכשיו ואתייחס גם בהמשך.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אני באמת שוב מברכת על הוועדה, מברכת אותך כיו"ר.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: היום בכנסת מציינים גם את יום העליה וגם את שבוע המודעות לבריאות הנפש.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אני מכירה את התחום, ביקרתי בבתי חולים וראיתי מחלקות אישפוז שיש בתי חולים כמו בית ה חולים מזור שעובד בעומס ענקי.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: נקרע לי הלב שראיתי שמונה מטופלים בחדר לא מרווח, לא מספיק מרווח, ומה התנאים שנמצאים בהם המטופלים וחשבתי 'טוב, אנחנו צריכים לעשות משהו ואנחנו צריכים לשנות' הממשלה החדשה והקואליציה, אנחנו פועלים רבות ואני מאמינה שנצליח לעשות שינויים ושזה ישתקף גם בהחלטות הממשלה, שהמצב ישתנה.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אני מכירה וראיתי בתי אישפוז חליפי בקהילה שמצבם שם של המטופלים הרבה יותר טוב אבל זה לא יכול להחליף טיפול מקצועי בהשגחה של צוות מקצועי.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אני מברכת על זה שעולה מודעות בקהילה וברפואה על מקצועות תרפיה נוספים ואלטרנטיבות בטיפול במטופלים של בריאות הנפש כמו תרפיה באמנות, והיום ביקשתי לצרף לדיון את דן נייגר שהוא אחד המטפלים באמנות, אני מבקשת אחר כך לתת לו את זכות הדיבור שהוא יספר על דרך הטיפול בחולים מטופלים בבריאות הנפש.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אני מאמינה מאוד שנוכל ביחד, יחד עם משרדי ממשלה לגרום לצמצום ההמתנה לטיפול בפריפריה.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: לפעמים ממתינים חודשים כדי לקבל טיפול בתחום וזה גורם להחמרת המצב של המטופלים ואנחנו חייבים לפעול ביחד לטובת האזרחים.

עידית סילמן: תודה טטיאנה.

עידית סילמן: אז חברים, לפני כשבועיים בערך הערתי את ד"ר ורד בר באמצע הלילה אני חושבת, ואמרתי לה שאני חייבת את העזרה שלה והייתי צריכה את העזרה שלה כי יש מי ששמר את הדברים לעצמו ויש מי שלא רצה לשתף בהם משפחה נהדרת ותומכת, וחברים, ויש מי שיכל לעזור כמה דקות קודם לכן, אבל הבושה והסטיגמה באמת העיבו על הכל.

עידית סילמן: אז בעזרתה הנהדרת של ד"ר ורד בר שעושה באמת ימים ולילות, איך אומרים, בנפשך באמת ומעבר לשעות העבודה, הם החליטו ביחד בהסתדרות הרפואית להוריד את הסטיגמה, להעלות את המודעות ובאמת לתת תקווה.

עידית סילמן: אז ביחד עם ההסתדרות הרפואית אנחנו משיקים פה את לוח השנה שלהם, לוחמי נפש שנמצא בחוץ וכל מי שלא לקח יהיה מוזמן לקחת ולתלות את זה אצלו.

עידית סילמן: אני מזמינה את ד"ר צבי פישל שגם מצולם בתוך החוברת, לפתוח בכמה מילים שלך ואחר כך נעבור לאותם צמדים של מטפל/מטופל מתוך הלוחות.

עידית סילמן: בבקשה.

צבי פישל: תודה רבה עידית, תודה רבה קטי.

צבי פישל: תודה לכולם.

צבי פישל: אני רוצה לפתוח בכמה מילים.

צבי פישל: המפגש הראשון שלי עם הסטיגמה היה דרך אחותי הבכורה פנינה.

צבי פישל: פנינה הייתה ילדה טובה ועדינה, ילדה שקטה, הילדה הכי יפה בשכונה.

צבי פישל: היא הייתה ילדה של אבא היא נקראה על שם אמא של אבא שנספתה בשואה.

צבי פישל: אני נולדתי כשפנינה הייתה בת שנתיים וחצי.

צבי פישל: בניגוד לפנינה אני הייתי ילד שובב, ילד של אמא.

צבי פישל: כל חיי הסתכלתי עליה כמו כל אח צעיר, ביראת כבוד ששמורה לאחים הבכורים.

צבי פישל: כשהייתי בן 7 אבא נפטר באופן פתאומי מסרטן במוח, המכה הייתה קשה, לפנינה קצת יותר.

צבי פישל: אחרי שאבא נפטר נותרנו משפחה קטנה, אמא פנינה ואני.

צבי פישל: נכנסתי באופן טבעי לתפקיד של הגבר בבית, ברגע אחד הכל התחלף והבכורה עברה אלי.

צבי פישל: אני הייתי זה שדאג לפנינה ולמעשה זה המצב עד היום.

צבי פישל: ב-1980 התחלתי ללמוד רפואה.

צבי פישל: הייתי עתודאי בגיל 18.

צבי פישל: באותה שנה פנינה חלתה בסכיזופרניה, היא הייתה בת 21.

צבי פישל: ההתמודדות הייתה קשה מנשוא.

צבי פישל: פנינה הייתה רדופה וחשה בסכנה, מוצפת קולות ופחדים שמובילים אותה לאלימות בעיקר כלפי אמא.

צבי פישל: ההבנה שזהו עולמה הייתה בלתי נסבלת ובלתי ניתנת לשאת.

צבי פישל: האשפוז לא איחר לבוא.

צבי פישל: היא אושפזה בירושלים ואמא הייתה נוסעת כל יום מאשקלון לירושלים באוטובוסים.

צבי פישל: הביקורים בבית החולים שינו את חיינו מקצה לקצה.

צבי פישל: מלבד המחלה התמודדנו עם הסטיגמה, היא הייתה כואבת ומפחידה ברגעים מסוימים לא פחות מאשר המחלה עצמה.

צבי פישל: במהלך השבוע למדתי רפואה, בסופי שבוע הייתי מבקר בסתר את אחותי בבית החולים הפסיכיאטרי.

צבי פישל: כמו הרבה בני משפחה שאני פוגש, גם אני חששתי מה יגידו השכנים, איך זה ישליך עלי, האם גם אצלי קיימת המחלה, מי האשם במחלה.

צבי פישל: בעצם ההסתרה הייתי שותף לסטיגמה ולא התמודדתי איתה.

צבי פישל: החברה חושבת שמחלות נפש הן דבר שצריך להסתיר, למרות שאין סיבה.

צבי פישל: אחרי שלוש שנים של אשפוזים פנינה שוחררה מבית החולים הביתה תחת טיפול תרופתי.

צבי פישל: מרבית החולים הפסיכיאטרים יכולים עם טיפול מתאים לנהל שגרה תקינה.

צבי פישל: הסטיגמה וההתמודדות עימה הם נטל שאפשר ורצוי להוריד מהעול שנושאים החולים ובני משפחותיהם.

צבי פישל: והנה היום אנחנו עומדים כאן ומשיקים את הלוח, יוזמה נהדרת של ההסתדרות הרפואית בהובלה של פרופ' ציון חגי, זיוה הדוברת של הר"י, בהשתתפות איגוד הפסיכיאטריה בישראל.

צבי פישל: אנחנו יושבים כאן, מטפלים, מטופלים, בני משפחה ולצידנו נציגי ממשלה, נציגי הכנסת, תקשורת ונציגי הרפואה.

צבי פישל: לכאורה סוג של אחרית הימים.

צבי פישל: את אמרת 'התקדמנו שני צעדים' אני חושב שקצת יותר.

צבי פישל: אני רוצה להיות אופטימי, אני חושב שקצת יותר.

צבי פישל: אתמול בצורה מוזרה הצמידו את יום בריאות הנפש ליום היציאה מהארון.

צבי פישל: יום היציאה מהארון אומר לא רק לאנשים הומוסקסואלים, אומר גם כנראה לאנשים עם בעיות פסיכיאטריות.

צבי פישל: גם להם יש ארון שהם צריכים לצאת ממנו ואנחנו כאן בעצם הבאנו אנשים שהסכימו לצאת מהארון.

צבי פישל: למה הם בארון?

צבי פישל: מסיבות פנימיות אבל גם מסיבות חיצוניות.

צבי פישל: תחשבו על מילים שבהן משתמשים.

צבי פישל: קללות שילדים מקללים את החברים שלהם, 'משוגע' 'חולה נפש' 'לך לגהה' 'לך לאברבנאל'.

צבי פישל: בתקשורת לא מדברים על בית חולים פסיכיאטרים מדברים על מוסד פסיכיאטרי.

צבי פישל: תחשבו על הקונוטציה הזאת.

צבי פישל: בבית חולים, מדברים על מוסד.

צבי פישל: שמות בתי החולים הפסיכיאטריים מתקראים רק על שמות דברים ערטילאיים.

צבי פישל: שלווה, מזור, גהה, אף אחד לא קרוי על שם ראש ממשלה, שר בריאות, יו"ר ועדת בריאות שחי במאה השנים האחרונות.

צבי פישל: אברבנאל זה השם היחיד שקרוי אבל המשפחה שלו כנראה לא נמצאת כאן כדי להתנגד לזה.

צבי פישל: גם בתרומות, אתם רואים את התרומות שהולכות למערכת הבריאות.

צבי פישל: מהילדים האונקולוגיים לילדים הנוירולוגיים, למבוגרים האונקולוגיים למבוגרים הנכים, ובסוף בסוף בסוף התרומות מגיעות לבתי החולים הפסיכיאטריים וגם זה בהסתרה, בלי פלאק, אף אחד לא רוצה שהשם שלו יהיה כתוב, אף אחד לא רוצה להיות מזוהה, גם אם הוא מוכן ומבין שצריך לתרום.

צבי פישל: זה מצב שאנחנו צריכים לשנות אותו.

צבי פישל: זה מצב שאי אפשר להמשיך איתו במאה ה-21.

צבי פישל: בשנת 2021 אני חושב שעצם זה שההסתדרות הרפואית בחרה לייחד את לוח השנה לנושא של בריאות הנפש, עצם זה שבכנסת יש כל כך הרבה חברי וחברות כנסת שמודעים ורוצים להרים את הנושא, עצם זה שיש לנו שר בריאות שבא ונתן boost מאוד יפה למערכת, אני חושב שצריך לנצל את ההזדמנות, לא לחכות, לנצל את ההזדמנות ולבצע את המהפכה כי אני רואה שאחרי המהפכה בסטיגמה תגיע גם המהפכה האחרת של תקציבים, של כח אדם, של אטרקטיביות וכולי.

צבי פישל: אני שמח כאן להזמין לדבר סוג של שותפה לדרך, מירב, שאני מכיר אותה כבר מעל 20 שנה, דרך ארוכה שאנחנו הולכים ביחד, והיא תספר את הסיפור שלה.

מירב גרונר: היי צבי, דברים יפים אמרת.

מירב גרונר: היום הייתי בבית וחשבתי מה להגיד לכם, לאנשים שלא חוו את המחלה הנפשית הקשה אז מצאתי שיר שכתבתי בזמן התפרצות מה שנקרא, בזמן של מחשבות אובדניות או ניסיון אובדני, שהיו לי אפיזודות לא מעטות איתו.

מירב גרונר: אז כתבתי ככה: "יש בי עצב תהומי שלא ייגמר כנראה לעולם.

מירב גרונר: בקצה פנס אורו לבן, אני יושבת חרדה, אני כותבת וקוברת וכותבת וקוברת ושונאת שונאת.

מירב גרונר: אין סוף לסוף.

מירב גרונר: אלי, שייגמר כבר".

מירב גרונר: אני חושבת שככה פגשתי בעצם את צבי לראשונה, לא רציתי לחיות.

מירב גרונר: אחר כך כמובן אתה מבין שזה גנטי ושניסיתי כל דרך אפשרית חוץ מפסיכיאטריה.

מירב גרונר: כמובן פחדתי מהסטיגמה.

מירב גרונר: אז חזרתי בתשובה, חזרתי בשאלה, מידטטי בוקר ערב, שום דבר לא שינה את הכימיה הלקויה אצלי במוח.

מירב גרונר: אצלי זה כמובן קשור לזה שאבא ניסה להתאבד לנגד עיני חמש פעמים לפחות, כי הוא ניצול שואה.

מירב גרונר: זה מאוד קשור לדור השני של השואה שגם לזה צריך להתייחס באופן מיוחד.

מירב גרונר: אני זוכרת שבעצם לצבי הגעתי אחרי שישבתי עם הבן שלי שרק נולד, על הגג, עם הרגליים בחוץ, הוא עליי והתגריתי בגורל.

מירב גרונר: זזתי כל פעם עוד טיפה קדימה.

מירב גרונר: בתקווה שאולי מישהו יראה אותי למטה ויציל, כי לא יכולתי לעצור את זה.

מירב גרונר: ואז כמובן ביקשתי להתאשפז והביאו אותי לצבי.

מירב גרונר: ולמה אני אומרת כל הזמן 'צבי צבי צבי', ולא קוראת לו רופא נפש?

מירב גרונר: בגלל שהייתי אצל מטפלים, הייתי אצל אנשים, אבל הגישה שלכם, אני מתארת לעצמי שאם זה מה שאתם לומדים שם בפקולטה, היא כל כך אישית שהרגשתי שהעמדתי אותו באין ספור מבחנים אם הוא באמת אוהב אותי.

מירב גרונר: שאלתי אותו, צרחתי פעם אחת, 'למה אתה מטפל בי?

מירב גרונר: כי אני שחקנית?

מירב גרונר: ' אני שחקנית קצת מפורסמת.

מירב גרונר: הוא אומר לי 'כי אני אוהב אותך'.

מירב גרונר: אני מקווה שלא הסגרתי יותר מדי.

מירב גרונר: אבל כן, אני פה היום, אני בת 56 ומשהו, לא האמנתי שאני אגיע לגיל הזה.

מירב גרונר: אני משערת שאני עוד אחווה ניסיונות אובדניים כי זו מחלה שהיא מאוד מאוד קשה.

מירב גרונר: השיר הזה הוא כלום, הוא ריק, הוא הריק המוחלט.

מירב גרונר: אני מתרגשת עכשיו כשאני מדברת כי אני גם חושבת שבסופו של דבר גם צריך שיהיו את הכדורים הכי טובים.

מירב גרונר: זו מחלה שצריכה לקבל יחסי ציבור הרבה יותר טובים, ואני מתחילה עם זה.

מירב גרונר: תודה.

עידית סילמן: כל הכבוד.

עידית סילמן: מרב את מאוד מרגשת והאמת היא שהתמונה שלכם מרגשת הרבה יותר, כל סט התמונות שלכם.

מירב גרונר: אנחנו 21 שנים ביחד.

עידית סילמן: האמת שזה נוגע ללב וזה מרגש.

עידית סילמן: זה פשוט מדהים ואני יכולה להגיד שצבי אתמול שלח לי תמונה עם עין אדומה ושאלתי אותו 'מה קרה' אז הוא אומר לי 'אני חטפתי אגרוף ממטופל שאני כל כך אוהב'.

עידית סילמן: אהבה היא אין סופית ולפעמים היא גם כואבת במקום הזה, וצבי מוכן לקחת על עצמו הרבה כדי לטפל, כדי שאנחנו כולנו נרגיש מטופלים בידיים טובות.

עידית סילמן: צבי אליך.

צבי פישל: נעבור לצוות מטפל/מטופל הבאים, איילת סומך ואחר כך ד"ר ורד בר.

איילת סומך: אני הייתי מטופלת של ד"ר ורד בר במרפאת חווה בגלל דיכאון אחרי לידה וכנראה זה משהו ששזור בדיכאון כי כמו מירב גם אני רוצה להתחיל בלהקריא משהו שכתבתי לעצמי ביום שהבנתי שהדיכאון שלי חמור מכדי שאני אוכל להמשיך להתעלם ממנו ושהגיע הזמן לבקש עזרה.

איילת סומך: "ומה יקרה אם פתאום יופיעו בדלת נציגי רווחה כדי לבדוק מה שלום אלון ויהיו להם תיקיות חומות וטוש שחור ועם הטוש הזה הם יכתבו על התיקיה שלי 'לא כשירה להורות, לא כשירה לאימהות, לא כשירה'.

איילת סומך: ומה אם הם יראו שבפנים אני בכלל מתה, ואיזו אמא אני יכולה להיות אם אני לא מצליחה להיות בכלל".

איילת סומך: מבחינתי הדבר הכי מפחיד בלהודות שאני מתמודדת עם בעיה נפשית זה בדיוק זה, להודות בזה כלפי חוץ.

איילת סומך: שידעו מה אני חווה, מה אני מרגישה, להתמודד עם כל מה שעובר עלי ובנוסף לדאוג מה חושבים עלי, מה אומרים עלי.

איילת סומך: ה עולם הזה של בריאות הנפש כל כך מושתת שבהתחלה באמת פחדתי שאם אני אודה שיש לי דכאון אחרי לידה יקחו ממני את הבן שלי.

איילת סומך: בגלל זה מהרגע שהבנתי שאני צריכה לבקש עזרה ועד הרגע שבאמת ביקשתי אותה עבר כמעט חודש שלם, חודש של סבל שבאמת אי אפשר לתאר אותו במילים, של רצון יום-יומי לא להיות בעולם הזה יותר.

איילת סומך: במהלך החודש הזה גם כמעט הצלחתי לא להיות בעולם הזה יותר, והכל כי פחדתי לבקש עזרה.

איילת סומך: פחדתי מהסטיגמה הזאת שמרחפת מעל כל מי שמתמודד עם בעיה נפשית, מעל מי שמתמודדת עם דכאון אחרי לידה.

איילת סומך: פחדתי כי לא היה כמעט שום גורם מקצועי שראיתי אחרי הלידה, לפניה, במהלך הלידה, שיכין אותי לתחושות האלה, שיסביר לי שזה בסדר להרגיש ככה, עד שאחרי חמישה וחצי חודשים אחרי הלידה הגעתי לורד במרפאת חווה.

איילת סומך: שם הבנתי מהר מאוד שהכותרת הזו 'מחלת נפש' לא צריכה להפחיד אותי יותר מלהגיד שאני חולה בכל דבר אחר, לא צריך להפחיד אותי יותר מלהגיד שאני חולה במחלת לב, בסכרת, אבל כמה אימהות יש שלא 'זוכות' להגיע לורד, כמה אנשים מתמודדים עם דברים כאלה שאין להם ד"ר ורד בר שתגיד להם את זה.

איילת סומך: זה התפקיד שלנו כחברה, זה התפקיד שלכם כקובעי מדיניות, לשנות את השיח סביב בריאות הנפש, אבל באמת זה צריך להפוך לנושא שהטיפול בו לא מעורר את הפחד הזה, לא מעורר את החשש ממה יגידו ואיך יראו אותנו.

איילת סומך: תודה שאתם נותנים את הבמה הזאת היום.

ורד בר: אני כבר בוכה אז אני מתנצלת מראש.

ורד בר: כפי שראיתם ושמעתם, איילת היא אישה חכמה, שנונה, רחבת לב.

ורד בר: אם היינו נפגשות בנסיבות אחרות כנראה היינו חברות.

ורד בר: ואל תתבלבלו, כשפגשתי את הילד ה יא הייתה אמא למופת לאלון שהוא תינוק מהמם ומלא אור כפי שאיילת מתארת, אבל היא חוותה את עצמה מלאת חושך.

ורד בר: הייתה לי הזכות להחזיק את הפנס עם אלומת התקווה שהאיר דרכה מהחשיכה.

ורד בר: איילת נתנה עדות חיה לכוחה של הסטיגמה להרוג.

ורד בר: הידעתם שבעולם המערבי הגורם המוביל לתמותת נשים בתקופה של ההריון ואחרי לידה הוא האובדנות?

ורד בר: מרבית הנשים האלה לא פנו לבריאות הנפש בחודשים שקדמו לרגע בו לקחו את חייהן בידן והשאירו תינוק יתום לגדול בצל הידיעה שאימו התאבדה עם לידתו.

ורד בר: זה מרגש אותי מירב שגם את הבאת את אירוע הקיצון הזה עם התינוק בידייך שאולי שניכם לא הייתם פה היום.

ורד בר: איילת גם מדגימה איך התגברות על הסטיגמה ופניה לעזרה יכולה להביא אדם מהתהומות, לחיים טובים ומלאים.

ורד בר: בעיות בריאות הנפש הן הבעיות הכי נפוצות בעולם.

ורד בר: אין כאן אחד בחדר שלא חווה בעצמו או אצל הקרובים שלו אפיזודה של דיכאון, חרדה, מניה, פסיכוזה, הפרעה פוסט-טראומטית, התמכרויות ועוד.

ורד בר: אבל אנחנו עדיין בארון, צבי.

ורד בר: וכל הכבוד לאיילת שיצאה מהארון ולמירב ולצבי.

ורד בר: אני רוצה לצאת מהארון גם ולספר על הדיכאון של בתי הבכורה.

ורד בר: התסמינים החלו סביב גיל 16 אבל אובחנה והתחילה טיפול תרופתי רק בגיל 18, ואני פסיכיאטרית.

ורד בר: העיכוב עלה לה בבידוד חברתי ומזל שהיא ילדה מחוננת ושהיו לה מורים שלא ויתרו עליה, אחרת היום לא הייתה לה תעודת בגרות.

ורד בר: לאורך כל הדרך היא הייתה בטיפול שיחתי.

ורד בר: בהתחלה היא סירבה לטיפול תרופתי, היא הרגישה שזה אומר שהיא דפוקה, בהמשך בעלי התנגד בגין חששות מתופעות הלוואי, כשהתחילה טיפול תרופתי בגיל 18 חזר החיוך לבית שלנו.

ורד בר: אני כתבתי את זה עם הבת שלי גלי.

ורד בר: אני רוצה לצאת מהארון ולומר שלאורך כל הדרך עד היום אני חשה בושה גדולה והכשלון שלי כאמא.

ורד בר: איך אני מצליחה לעזור לנשים, לאימהות אחרות ולילדה שלי, האהובה שלי, זאת שהפכה אותי לאמא, אני לא מצליחה לעזור.

ורד בר: מרגישה אשמה שנכנעתי לסטיגמה שלה, של בעלי, אבל גם של עצמי.

ורד בר: רוצה לצאת מהארון ולספר על סבא שלי שהיה בעלים של חנות ספרים קטנה שנמכרה, שקע בדיכאון והתאבד.

ורד בר: כל כך חשוב שכולנו נצא מהארון על מנת שאף אדם לא ימות יותר מהסטיגמה.

ורד בר: תודה.

עידית סילמן: חנקת אותי ורד.

עידית סילמן: בגלל שאני מכירה את ורד כל כך טוב אז, טוב, זה מרגש גם בשבילי.

עידית סילמן: תודה.

עידית סילמן: פרופ' ציון חגי.

ציון חגי: קשה בהחלט לדבר אחרי אירוע מרגש כזה ששמענו פה את הרופאים ואת המטפלים ואת הרופאות והמטפלות והמטופלים.

ציון חגי: קודם כל אני רוצה ראשית להודות לח"כ עידית סילמן על היוזמה המבורכת הזאת, ולח"כ קטי שטרית יו"ר השדולה.

ציון חגי: אני חושב שזה אירוע מכונן למדינת ישראל, לכנסת ישראל ולמערכת הבריאות.

ציון חגי: פסיכיאטריה היא החצר האחורית שנים של מערכת הבריאות.

ציון חגי: אנחנו כהסתדרות רפואית חושבים שהיום חייבים לשנות סדרי עדיפויות.

ציון חגי: לא יכול להיות שהתנאים הפיזיים של בני אנוש יהיו כפי שהם היום.

ציון חגי: במבנים מיושנים, מבודדים, בצפיפות נוראית.

ציון חגי: ואנחנו מתפללים ליום הזה שבאמת נראה בתי חולים פסיכיאטרים שייכנסו לבתי החולים הכלליים.

ציון חגי: כי חלק מהסטיגמה זה כאשר הם בנפרד מבתי החולים הכלליים.

ציון חגי: אני לא רוצה להאריך כי עם תכנית כזאת אסור לי לדבר, אני רק צריך להקשיב.

ציון חגי: ואני רוצה באמת להודות לכם מקרב לב, והגיע הזמן שנבין שפגיעת נפש או פגיעת גוף זה היינו הך.

ציון חגי: והציבור ואנחנו והמשפחות, קשה מאוד למשפחות גם, לא רק למטופל.

ציון חגי: גם המשפחה מסביב, וצריך לחזק אותן והתהליך שאתן מובילות פה, יש לו משמעות גדולה מאוד ואני רוצה להודות לכן.

ציון חגי: תודה.

עידית סילמן: תודה רבה פרופ' ציון חגי, תודה רבה על השותפות האמיצה הזאת בכל דבר פה בוועדת הבריאות, גם כשזה עולה לכם ביוקר הרבה פעמים, בהחלט, אני מודה לכם מקרב לב.

עידית סילמן: פרופ' יובל מלמד בבקשה.

יובל מלמד: תודה רבה.

יובל מלמד: אני מאוד נרגש לשבת פה ולשמוע, וגם את הצירוף של כל הכוחות הטובים בחברה שמאחדים פה כוחות למען מטרה כל כך חשובה של קידום בריאות הנפש.

יובל מלמד: תודה ח"כ עידית סילמן וח"כ קטי שטרית ולמשרד הבריאות והשר שמוביל את הרוח הזאת, ופרופ' חגי שמסייע לנו מטעם הר"י.

יובל מלמד: כל הפעילות בכנסת זה יום מרגש.

יובל מלמד: כמו שנאמר, צריך חומר מעבר לרוח וחלק מהמאבק בסטיגמה זה של מיצוב הפסיכיאטריה כחלק אינטגרלי מהרפואה הכללית.

יובל מלמד: פסיכיאטר צריך להיות כמו כירורג, כמו כל רופא אחר, צריכה להיות נגישות כמו של רופא המשפחה, כמו כל מומחה אחר.

יובל מלמד: במקום מרכזי, בקופה, כחלק משירות של בית חולים כללי, לא בשולי העיר.

יובל מלמד: כל אדם זכאי לשירות רפואי בבריאות הנפש כמו כל שירות אחר.

יובל מלמד: מה שיש בשירות אחר, צריך לעשות העתק-הדבק.

יובל מלמד: טיפול בית, טיפול יום, התערבות בזמן משבר, שירות חירום, בית מאזן.

יובל מלמד: כל דבר שקיים.

יובל מלמד: אם הוא זקוק לשירות של מיון אז זה צריך להיות חדר מיון טיפולי שישב שם מטפל ואולי יהיה אפשר למנוע את האשפוז, אם הוא זקוק לאשפוז שזה יהיה בתנאים מכובדים, לא בצפיפות, במחלקה נאותה ובתפוסה סבירה.

יובל מלמד: יש פה רצף אחד והרבה פעמים אני חושב שלא השכלנו לראות את הרצף, יש קהילה, טיפול, אישפוז שיקום וקהילה.

יובל מלמד: צריך לראות את הכל ביחד.

יובל מלמד: אנחנו נשמע בהמשך את המשרד על התכנית החדשה להציב את בריאות הנפש במקום המרכזי שראוי לה, על הקצאת תקציבים חיוניים לקידום בינוי ושיקום של בתי החולים ועל התכניות לשיקום מטופלים וחזרה לקהילה.

יובל מלמד: אלה צעדים פורצי דרך ולצידם יש צורך לדאוג גם למשאב האנושי.

יובל מלמד: שמענו פה, וכל המערכת בנויה על אנשים שעושים מעל ומעבר ופי 10 וזה בסדר גמור, לכן אנחנו פנינו למקצועות הטיפוליים.

יובל מלמד: אבל בריאות הנפש צריכה עוד מטפלים מכל המקצועות, ובאמצע עומד הרופא המטפל הפסיכיאטר ופה אני רוצה לשתף אתכם בדאגה לגבי המקצוע שלנו, אנחנו מקצוע במצוקה.

יובל מלמד: גיל הפסיכיאטרים גבוה, קשה לאייש תקנים פנויים, כבר היום יש 100 תקנים לא מאויישים וזה לא רק בפריפריה.

יובל מלמד: כל בריאות הנפש זו פריפריה חברתית.

יובל מלמד: צריך להתגייס לנושא הזה.

יובל מלמד: בעזרתכם, בעזרת התכניות האלה ובעזרת קידום של המשאב האנושי נביא את בריאות הנפש למקום המרכזי שראוי לה.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: פרופ' גיל זלצמן בבקשה.

גיל זלצמן: תודה, תודה על היום הזה, הוא מרגש ביותר.

גיל זלצמן: אני הרבה שנים בא לוועדות בכנסת, בדרך כלל צועקים ועושים רעש.

גיל זלצמן: פה כולם עם דמעות.

עידית סילמן: אם היית מגיע בשעה 9:30 בבוקר על דיוני הקאפ, וגם בדיוני הקאפ אגב אם כבר העלית את זה, לפסיכיאטריה יש קאפ מיוחד בדיונים ואנחנו גם בו נטפל, וקטי אמונה על זה ביחד איתי.

עידית סילמן: בבקשה.

גיל זלצמן: זה פשוט מאוד מרגש וכולנו פה מנגבים דמעות, רק הגברים לא מעזים לקחת טישיו, עושים את זה בהיחבא.

קטי קטרין שטרית: אבל אתה יודע איך מקדמים דברים לסדר היום, נושאים כאלה חשובים לסדר היום, כשהתקשורת מציפה את זה וכולי, אבל אתה יודע על מה מתעסקת כל היום התקשורת?

קטי קטרין שטרית: מה אמר אדלשטין, מה אמר סער.

קטי קטרין שטרית: במקום לבוא לשמוע את סיפורי ההצלחה המדהימים האלה, שנמצאים פה שיכולים לתת תקוה.

קטי קטרין שטרית: אנחנו מחפשים את התקווה הזאת, היא נמצאת עכשיו פה בדיון הזה.

גיל זלצמן: הסיבה שיש סטיגמה והיא כל כך קשה, ואנשים פה אמיצים ביותר שמספרים סיפור אישי, זה באמת כי גם השיגעון וגם הייאוש שהולך עם אובדנות זה דבר שנורא מפחיד את כולנו כי הוא קצת קיים בכולנו.

גיל זלצמן: והחברה פוחדת מזה מאוד כי כל אחד, הדבר הזה מקנן אצלו.

גיל זלצמן: אני רוצה להגיד מילה כמנהל בית חולים ואחר כך כיו"ר המועצה הלאומית למניעת אובדנות.

גיל זלצמן: כמנהל בית חולים יובל שם פה על השולחן משהו מאוד משמעותי, אנחנו מקצוע במצוקה שיש לנו שישה חולים בחדר, עם מקלחת משותפת, עוד בימי קורונה זה תנאים שמתאימים לדרום הודו, הם לא מתאימים למדינה מערבית.

גיל זלצמן: אנחנו לא עושים פה מהפכה, אנחנו פשוט מצטרפים למערב ושמים את בריאות הנפש כמקצוע ככל המקצועות ברפואה וזה מדהים שזה לקח כל כך הרבה שנים אבל רק נשים לוחמות כמוכן יכולות להזיז את זה.

גיל זלצמן: הבעיה השניה מעבר לתקציבים ולבינוי זה הנגישות.

גיל זלצמן: יש מקומות בארץ שאי אפשר להשיג פסיכיאטר, יש מקומות בארץ שאי אפשר להשיג פסיכולוג, וגם אם יש, יש להם תור של חצי שנה.

גיל זלצמן: אנחנו הולכים לעשות מהפכה ענקית ולשפץ הכל, אבל בסוף אם אתה אובדני, אתה יושב על אדן חלון עם התינוק שלך ואתה רוצה לקרוא לפסיכולוג והוא אומר לך 'יש לי תור לעוד חצי שנה' ופסיכיאטר בכלל אין, אז לא עשינו כלום ולכן פה חייבים לעשות מהפכה במובן הזה של מקצוע במצוקה להכשיר עוד מטפלים, לפתוח עוד שירותים, כדי לשנות את הסטיגמה צריך לעשות פעולות כמו אחת הפעולות שעשינו, יושב פה גדי רוזנטל מעמותת משפחות בריאות הנפש, אבא לשני מתמודדים שהזמנתי וצירפתי אותו להנהלת בית החולים.

גיל זלצמן: הוא יושב אצלי בהנהלת בית החולים ומשמיע את קולן של המשפחות שנזכרו כאן, והלקוחות, כדי שהחלטות מקצועיות יהיו תמיד בשיתופי מתמודדים.

גיל זלצמן: הם הלקוח הסופי, הם חייבים להשתתף בכל ועדה שתקימו, בכל דיון שתקיימו.

גיל זלצמן: מילה כיו"ר המועצה הלאומית למניעת אובדנות.

גיל זלצמן: כל שנה הרבה אנשים, במשכן הזה לא יודעים את זה, 650 איש בממוצע שמים קץ לחייהם.

קטי קטרין שטרית: ו-6,000 ניסיונות.

גיל זלצמן: כנראה הרבה יותר אנשים שלא מדווחים גם ואנחנו לא יודעים עליהם אפילו, ואם היו מתים 650 איש כל שנה מאיזה תא טרור, כל מערכת הבטחון הייתה עוסקת בו, ואם היו מתים אנשים מאיזה וירוס 650 איש כל שנה, אז מערכת הבריאות הייתה עוסקת בו.

גיל זלצמן: וזה חייב לשבת בסדר היום, זה צריך להיות בתקציב המדינה.

גיל זלצמן: מה שח"כ קטי שטרית הזכירה, רשם לאובדנות הוא קריטי, כי אני אומר 650 אבל אני לא יודע אם זה המספר, כי אין לנו שום דרך לדעת מה המספר האמיתי, כי אף אחד לא רושם אותו, יש רישום של מקרי סרטן, יש רישום של כמה אנשים יש להם רישיון להיפנוזה, אבל אין לנו בעצם פונקציה שעוסקת ברישום כמו כל מדינה מתוקנת של מספר ההתאבדויות, ואם תצליחו ליצור רשות למניעת אובדנות זה יהיה בתקציב המדינה, זה יהיה עם מסמרים, אז נצטרף לעולם המערבי.

גיל זלצמן: תודה רבה על היום הזה.

קטי קטרין שטרית: והדבר הראשון שיעשו זה לשנות את שמות בתי החולים.

קטי קטרין שטרית: צבי, אימצתי את זה.

גיל זלצמן: צבי רוצה לקרוא לזה המרכז לבריאות הנפש ע"ש עידית סילמן אבל היא עדיין חיה ובריאה.

עידית סילמן: אני אשמח.

עידית סילמן: זה יהיה לכבוד לי.

עידית סילמן: באמת.

עידית סילמן: למרות שאני לא צריכה תארים.

גיל זלצמן: אז תודה לכם על כל היום הזה.

עידית סילמן: תודה רבה ואני באמת חייבת לומר שכשנכנסים בשער בית החולים שלכם, הלוואי והמוסדות הפסיכיאטרים כולם היו נראים כך והלוואי ודברים כאלה יהיו בתוך בתי החולים הכלליים כי זה מה שמגיע לנו באמת, ולעשות את העבודה הטובה הזאת כי אז אפשר לפתח את זה, אפשר להקים באותו בית חולים גם מרפאת חווה שהיום צריך להילחם כדי להגיע למקום הזה, מלחמה אמיתית.

עידית סילמן: ורד יודעת כמה נלחמתי בשביל אנשים שם.

עידית סילמן: זה לפעמים באמת לא נעים ואנשים צריכים את העזרה הזו.

עידית סילמן: אז באמת תודה רבה.

עידית סילמן: מנכ"לית אנוש הילה הדס בבקשה.

הלה הדס: צהריים טובים.

הלה הדס: אני רוצה להצטרף לתודות ולברכות לכן ח"כ סילמן ושטרית, בלעדיכן זה לא היה קורה.

הלה הדס: יום כזה פעם ראשונה בהיסטוריה של מדינת ישראל, ואני רוצה לומר שגם השזירה של הדוברים והסדר, בעיני יש בו הרבה ברק, אז גם על זה שאפו.

הלה הדס: אני מרגישה שאני נמצאת כאן בשם אימהות שהתחילו את הדרך לפני 43 שנה.

הלה הדס: למעשה אני קיבלתי את הזכות לנהל את עמותת אנוש אבל הן יצקו את היסודות ומהעבודה שלהן שלו הן היו יכולות לשבת כאן, חלקן כבר לא איתנו, לא בחיים, אני חושבת שהן היו רוקדות משמחה כי מי יכול היה להעלות על הדעת לפני 43 שנים שיהיו צמדים כאלה ויהיה אפשר לדבר.

הלה הדס: אני רק רוצה להצטרף לדברים שעדיין לא נאמרו כי נאמרו הרבה מאוד דבירם חשובים.

הלה הדס: אני חושבת שיש לנו אחריות עצומה לעשות עבודה בקהילה ולהוציא את כל מה שאפשר להוציא מבתי החולים לקהילה.

הלה הדס: כל מה שיכול להיות נגיש חייב להיות נגיש, זה ישפיע על כך שיהיו בסופו של דבר שירותים נוספים והנגישות לצעירים במיוחד, תשתנה.

הלה הדס: קשה היום לאדם צעיר להיכנס לבית חולים פסיכיאטרי, עם כל המראה והסטיגמה שיש לו, אנחנו צריכים להביא הרבה יותר שירותים, הרבה יותר מידע ואת הדברים בגובה העיניים כדי שהם יתאימו למי שצריך את העזרה.

הלה הדס: מעבר לכל מה שצריך לצאת מבתי החולים שיצא לקהילה, צריך להמשיך לחזק את בני המשפחה כי בסופו של דבר בתים חזקים, וזה מופיע בחוק שיקום נכי נפש בקהילה, כשהמשפחות יהיו חזקות אני מניחה שיהיה עומס שונה על מערך הרפואה הפסיכיאטרית ורפואת המשפחה.

הלה הדס: בלי רפואת משפחה חזקה גם היא לא תספיק עבודה בפסיכיאטריה וזה יוביל אותנו להרבה יותר עבודת מניעה.

הלה הדס: ושימו לב, הגיל יורד.

הלה הדס: אתה דיברת פרופ' זלצמן על מספר המתאבדים, לא ציינת שגיל האובדנות הולך ויורד.

הלה הדס: זאת אומרת אנחנו רואים ש- - -

קטי קטרין שטרית: אתמול נער בן 13 קפץ מהחלון בחיפה.

הלה הדס: כבר יש בגיל 9.

הלה הדס: אז כדי שהעבודה שלנו תהיה שלמה וכדי שבסופו של דבר נוכל לקחת את החגיגה שהיא היום חגיגית מאוד וחשובה עוד כמה צעדים קדימה, יש לנו אחריות להוריד את הסטיגמה ברמה נוספת, להנגיש על הצעירים, להבין שבלי עבודת מניעה אנחנו לא נהיה שלמים.

הלה הדס: תודה רבה על כל מה שאתן עושות.

עידית סילמן: תודה רבה, שותפה, חברה שבאמת אני חייבת לומר שהחנוכיות של אנוש מאירות לנו את הבתים תמיד.

עידית סילמן: אז תודה רבה.

עידית סילמן: ד"ר עידו לוריא, שלוותה.

עידית סילמן: בבקשה.

עידו לוריא: צהרים טובים, תודה רבה על ההזמנה ועל האפשרות לדבר.

עידו לוריא: אני יו"ר החברה לבריאות הנפש בקהילה שהיא חלק מההסתדרות הרפואית, חברה בת של איגוד הפסיכיאטריה ואיגוד הפסיכיאטריה של הילד והמתבגר.

עידו לוריא: אם אנחנו בכל זאת נוגעים בנושא של סטיגמה, אז אין אפשרות שלא לדבר על לטפל בבן אדם בסביבה הטבעית שלו.

עידו לוריא: כמה שיותר להנגיש את השירות או בבית או במרפאה, עדיף באמת במרפאה שקשורה לרפואה ראשונית, כך שאותו אדם שמתמודד עם איזו שהיא מצוקה רגשית יכול להישאר בבית, לחוות טיפול שלא מפר את זכויות האדם שלו ככל האפשר, ולמנוע את האישפוז שהזכירו פה החברים המכובדים שדיברו עד עכשיו.

עידו לוריא: ככל שיהיו יותר ויותר שירותים בקהילה, כולל מענים של בתים מאזנים, מרפאות, מענה טלפוני, כל זה ימנע את האשפוז בסופו של דבר ויאפשר לבן אדם לחיות אורח חיים ככל האפשר רגיל, וזה מונע סטיגמה.

עידו לוריא: את הסטיגמה כלפי אותם אנשים שהולכים ומתאשפזים והם לא חלק מאיתנו.

עידו לוריא: פעם בתי החולים, עוד לפני עידן הנדל"ן, בתי החולים הפסיכיאטריים היו מאוד מרוחקים ממרכז הערים, היום הם בתוך העיר אבל עדיין אנשים נעלמים לתקופות מסוימות וצריכים לחזור אחרי זה לחיים הרגילים.

עידו לוריא: דבר נוסף, הייתי רוצה גם להדגיש את הנושא של, כמו שאמרו, המחסור האדיר שיש במטפלים.

עידו לוריא: קורה שיש לנו גם כל מיני מריבות וסכסוכים בתוך המקצועות, אבל טיפול נפשי בקהילה לפחות וגם בבתי החולים הוא טיפול רב מקצועי.

עידו לוריא: פסיכולוגיה, עבודה סוציאלית, טיפול באמנות, סיעוד פסיכיאטרי, ובטח גם פסיכיאטריה, אנחנו חייבים לתת מקום וכבוד לכל המטופלים האלה, כדי שיוכלו להיות זמינים ונגישים למטופל.

עידו לוריא: אני אגיד, רוב העבודה שלי בבית החולים, היום בגלל הדיון שלי בוועדה ביטלתי תורים, היו 24 איש מוזמנים אלי היום למעקב פסיכיאטרי, וזה יום רגיל אצלנו בעבודה.

עידו לוריא: בסופו של דבר אפשר לפתור הרבה מצוקות רק אם היה יותר זמן למטפלים לשבת עם מטופלים ולעזור.

עידו לוריא: צריך לזכור גם את מגפת הקורונה בכל זאת אני אגיד, 30% עליה ככל הנראה, כמה שהצלחנו למפות את השטח, יש עליה של 30% בפניות לבריאות הנפש בקהילה.

עידו לוריא: גם אגב מטפלים פרטיים, כרגע אין זמינות לתורים.

עידו לוריא: ושוב, אנחנו חייבים לשים את הדגש הזה כדי שלא תהיה סטיגמה כלפי בריאות הנפש, המקצוע, וכלפי המטופלים.

עידו לוריא: הייתי יכול להמשיך לדבר הרבה יותר גם על הכשרות לאנשי טיפול, אנשים שמגיעים בפעם הראשונה, שוטרים, עובדים סוציאליים, רווחה וכולי, אבל נדבר על זה בישיבה אחרת.

עידו לוריא: אני רוצה באמת להגיד תודה לשתיכן, לח"כ שטרית, ח"כ סילמן על המוקד שאנחנו מקבלים עכשיו.

עידו לוריא: אני מאוד מקווה שבסופו של דבר כמו שנאמר, זה יתבטא גם בכסף.

עידו לוריא: תרומות שאנשים מעלימים וזה בסוף עם איזה שהוא פלסטיק קטן על שם של חדר זה בסדר, אבל אין תקציבים בבריאות הנפש.

עידית סילמן: אתה צודק, אני חייבת לומר שאתמול נכנסתי לפייסבוק שיטוט באמת לא מכוון, וראיתי שיש את הקבוצה, קבוצת פייסבוק נהדרת שמגייסת כספים למטרות נעלות והם החליפו שם באיתנים את כל החדרים של הילדים, בצורה נפלאה.

עידית סילמן: שיפצו, סידרו, עשו עבודה נהדרת, כולה בהתנדבות ומתרומות של אזרחים.

עידית סילמן: אני מזמינה אתכם להיכנס ולראות, אבל ככה חדרים בטח בתחום הזה צריכים להיראות.

עידית סילמן: זה מדהים.

עידית סילמן: זה יפה וזה מרגש וזה צריך להיות אחריות שלנו.

עידית סילמן: בהחלט.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: אנחנו עוברים למנכ"לית מרכזי הסיוע לנפגעי ונפגעות תקיפה מינית.

עידית סילמן: אורית סוליציאנו.

אורית סוליציאנו: קודם כל תודה רבה ח"כ עידית סילמן על המחויבות שלך לתחום בריאות הנפש.

אורית סוליציאנו: אנחנו במרכזי הסיוע מתחברים לתחום הזה, זה ברור מאליו, מכיוון שהעולם של תקיפה מינית הוא עולם שנושק מאוד לבריאות הנפש.

אורית סוליציאנו: אנחנו הבאנו היום, אני רוצה להגיש לך אחר כך דו"ח שעשינו במשך חודשים ארוכים, קראנו לזה 'זעקה לעזרה'.

אורית סוליציאנו: המטרה הייתה לכתוב את מה שאנחנו יודעים כתורה שבעל פה, מה קורה למישהי שהיא נפגעת תקיפה מינית והיא מרימה טלפון לקופת חולים או גם לרווחה ולא מקבלת מענה בבריאות הנפש.

אורית סוליציאנו: רצינו להבין איך זה עובד.

אורית סוליציאנו: אני ממש אגיד בקצרה, זה לא מתחבר אולי לנושא של הסטיגמה ספציפית אבל באופן רחב כמובן שכן.

אורית סוליציאנו: יש בעיה מאוד גדולה, כל מה שנאמר כאן אנחנו מכירות היטב, וכשאת עוברת פגיעה מינית ואת צריכה את שירותי בריאות הנפש, לפעמים הפגיעה מופיעה לך פתאום באמצע החיים ואת קורסת לגמרי או אתה, כי זה גברים ונשים.

אורית סוליציאנו: לפי הדו"ח שלנו השנה וחצי המתנה לקבל סיוע להגיע לטיפול מהטלפון הראשון במשרד הבריאות דרך שירותי הבריאות, שנה וחצי זה בלתי אפשרי, וגם ב-44% מהמקרים שבדקנו – ושוב, אני לא אכנס כאן לכל הפרטים, הכל כתוב בדו"ח ומי שירצה כמובן יוכל לקבל – ב-44% מהמקומות שנעשו אליהם טלפונים בכלל לא ידעו להגיד מתי יהיה הזמן או המועד.

אורית סוליציאנו: אני רוצה למנות שלוש בעיות גדולות.

אורית סוליציאנו: 1.

אורית סוליציאנו: משך ההמתנה, חוסר בכוח אדם, הדברים נאמרו כאן בצורה מאוד ברורה.

אורית סוליציאנו: אין כוח אדם מתמחה, אני מדברת בדגש על מטפלים בקהילה כמובן שזה גם הפסיכיאטרים והמתמחים אבל מטפלים בקהילה לעוברים טראומה מינית, אין מספיק במערכת הבריאות וראינו בישיבה אחרת בכנסת, אישה שנפגעה מינית והיא סיפרה שהמטפלת שהייתה לה דרך קופת החולים פשוט האשימה אותה לפני כמה שנים.

אורית סוליציאנו: היא אמרה לה שזה אשמתה הפגיעה המינית שהיא עברה, כשהפוגע שלה הוא היום בכלא, והפוגע שלה הוא אלון קסטיאל.

אורית סוליציאנו: דבר מאוד חשוב, חשוב גם הקשר בין משרד הבריאות למשרד הרווחה ושיח משותף איך נראה באופן כולל את שירותי בריאות הנפש, כי אין שיח מספיק הדוק בין המרכזים, אין תכלול של כל השירותים.

אורית סוליציאנו: להרבה נשים וגברים לא משנה מי ייתן להם את הטיפול, העיקר שהטיפול יגיע, וכאן בעצם יש וקום גדול וחייבים לחזק את זה.

אורית סוליציאנו: אנשי המקצוע במשרדים בהחלט מודעים לזה, היו פעם ועדות ואני ממש חושבת שצריך להקים ועדה בין-משרדית ושתעשו גם בכנסת דיונים משותפים על הנושא הזה.

אורית סוליציאנו: אז אני חושבת שזה יום מאוד חשוב, באמת תודה שאת מאפשרת את ההצפה של הנושא הזה וחייבים שבתקציב הבריאות יקדישו בתחום בריאות הנפש כספים צבועים לתחום הפגיעה המינית, זאת התמחות וגוף ידע מיוחד.

אורית סוליציאנו: תודה רבה.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: נמצא איתנו בזום אורן הלמן מייסד דף הפייסבוק 'סיכוי שווה' שמדבר הרבה על הנושאים האלה ומעלה אותם למודעות.

אורן הלמן: קודם כל תודה שהזמנתן אותי, גם עידית וגם קטי, ועל כל היוזמה החשובה הזאת.

אורן הלמן: אני יודע כמה זה חשוב לכן.

אורן הלמן: אני לא איש מקצוע, ואני רוצה לדבר בזווית הציבורית.

אורן הלמן: מה שהביא אותי להתעסק בעולם הפסיכיאטרי זה דוד שלי שנפטר לפני 26 שנים במחלקה סגורה בבית חולים לבריאות הנפש.

אורן הלמן: לא מזמן עלינו לקבר שלו ואבא שלי הזכיר לי שבגללי הוא לא ביקש נתיחה של הגופה שלו כי אבא שלי בטוח עד היום שהוא הוכה למוות בבית החולים, וזה עורר אצלי טריגר בפעם הראשונה עלינו לקבר אחרי הרבה מאוד שנים לפני שנה וחצי.

אורן הלמן: דוד שלי היה סוד במשפחה, הוא נולד בערך לפני 100 שנים, הוא היה סוד, היו הרבה מאוד סטיגמות וכשאני מסתכל על מה שקורה היום אני לא בטוח שהמצב שונה מאוד בצורה מהותית.

אורן הלמן: אני רוצה לדבר על העניין הסטיגמטי כי בסופו של דבר יש בישראל 250,000 אנשים עם מוגבלות נפשית.

אורן הלמן: אני רואה בכל מקום את המנהיגים שלנו שלועגים להם, כשהם לועגים אחד לשני או כשהם רוצים לרדת אחד על השני והם קוראים לאחר 'חולה נפש' 'פסיכופט' 'פסיכי' ומילים כאלה, בעצם תורמים לסטיגמה שיש כלפי אנשים עם מוגבלות.

אורן הלמן: אני רוצה לתת לכם שלוש דוגמאות של סקרים שבוצעו רק לפני שלוש שנים פחות או יותר.

אורן הלמן: 67% מהציבור, ואני מקריא, אמרו שהיו נרתעים מהשתתפות בפעילות בקבוצה שחברים בה גם מתמודדים עם מוגבלות נפשית, 48% אמרו שלא יסכימו לגור לצד אדם עם מוגבלות נפשית או אוטיזם, ו-67% הודו שיירתעו מללכת לבית קפה או מסעדה שמעסיקים אנשים שמתמודדים עם מוגבלות נפשית.

אורן הלמן: מוגבלות נפשית זאת מוגבלות שקופה, חבר'ה, כולם יודעים את זה, אבל צריך גם להגיד את זה.

אורן הלמן: המפלה העיקרית של אנשים עם מוגבלות היא מדינת ישראל.

אורן הלמן: למה?

אורן הלמן: משום שיש חוק במדינת ישראל אם אתם לא יודעים, שאותם 250,000 אנשים עם מוגבלות נפשית, ואנחנו יודעים טוב מאוד שמוגבלות נפשית זה לא דבר שכרוך תמיד באלימות או במסוכנות, כל אדם או אישה שיש לה מוגבלות נפשית אסור לה לעבוד במעונות ילדים, תקראו את תקנות הפיקוח על מעונות ילדים, אני אפנה אתכם, זה סעיף 22.ג, בושה למדינת ישראל שלוקחת קבוצה שלמה של אנשים עם מוגבלות ומדירה אותם משוק העבודה.

אורן הלמן: זה דבר אחד שאני רוצה להגיד לכם.

אורן הלמן: הדבר הנוסף שאני רוצה להגיד, אתם מדברים פה על אנשים שמגיעים ומתקשים בקבלת טיפול, אני מדבר על אלה שמתביישים לגשת לטיפול בכלל.

אורן הלמן: אלה שמתביישים ללכת לפסיכיאטר, ואני מכיר אנשים כאלה שמפחדים שיהיה כתוב איפה שהוא שיש להם יותר מ-40% מוגבלות משום שאז הם מוגדרים כאישיות פסיכוטית.

אורן הלמן: האנשים האלה מפחדים שלא יתקבלו לשוק העבודה, הם מפחדים מהסטיגמות, ומה קורה למוגבלות נפשית שלא מטפלים בה, אתם בעצמכם אמרתם, קטי את אמרת, 6,000 ניסיונות, 650 אנשים שמתאבדים.

אורן הלמן: הסטיגמות האלה שהמנהיגים שלנו מתחזקים אותם, שהמדינה שלנו מתחזקת אותם ואני מצטער שאני קצת פוגע באווירת האופטימיות שיש בוועדה, אז האחריות היא קודם כל על המדינה, היא קודם כל על המנהיגים שלנו, שיפסיקו להשתמש במונחים האלה, שיפסיקו לרדת אחד על השני ולקרוא לו חולה נפש או sick in the head כמו שאיזה נשיא בארצות הברית כל הזמן היה אומר.

אורן הלמן: אז אני לא משנה את ארצות הברית אבל אני כן רוצה לשנות את ישראל.

אורן הלמן: ושיפסיקו לייצר סטיגמות ושיבינו שמי שלא מטפל בעצמו בגללם בסוף מתאבד.

אורן הלמן: עוד דבר, חייבים לשלב את האנשים האלה בשוק העבודה, חייבים לדאוג לזה שהחוק שמחייב 5% עובדים עם מוגבלות בכל גוף ממשלתי יחול וימולא וייאכף כולל גם מוגלות נפשית.

אורן הלמן: אז תודה רבה לכם על הוועדה, על הכינוס החשוב הזה ועל היוזמה המשמעותית הזאת.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: אנחנו עוברים ליונית אפרתי מנציגות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות.

יונית אפרתי: תודה ותודה על הדיון המאוד מאוד חשוב ומשמעותי הזה.

יונית אפרתי: באמת הנושא של סטיגמות בבריאות הנפש, אני אתחבר לנושא של התעסוקה, הנושא האחרון שדנו בו, אנחנו פוגשים אותו הרבה באמת בתחום התעסוקה גם בקרב אנשים עצמם שמפחדים להצהיר על כך, מפחדים להודות במוגבלות מול המעסיקים.

יונית אפרתי: אנחנו פוגשים את זה גם בקרב המעסיקים שכאשר נודע להם על ההתמודדות של האדם עם מוגבלות נפשית נמצאה הדרך המהירה לפיטורים של אותו אדם.

יונית אפרתי: אלה דברים שאנחנו מתמודדים איתם, מטפלים בהם בנציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, זוהי אפליה ואנחנו מגיעים גם לתביעות בנושא הזה וגם יש תביעות שטיפלנו ועוד שעכשיו אנחנו עדיין בתהליכים.

יונית אפרתי: אז חשוב להכיר ולדעת.

יונית אפרתי: זה בחיבור האחרון לנושא התעסוקה.

יונית אפרתי: אני רוצה כן להתייחס פה לנושא שעלה ועיקר המשקל פה ששמעתי בדיון בוועדה היה על הנושא של בתי החולים ואם אנחנו מדברים על הסטיגמה, הסטיגמה הרבה פעמים מתחילה בקושי של האדם בעצמו לפנות לטיפול בקהילה.

יונית אפרתי: זה מתחבר אחר כך למחסור במשאבים, זה מתחבר אחר כך לתורים ארוכים, זה מתחבר אחר כך למיעוט פגישות בקהילה.

יונית אפרתי: כל אלה יחד מגבירים או מחמירים את המצב של האדם שבסופו של דבר מביאים לאשפוז.

יונית אפרתי: אם אנחנו רוצים להפחית את האישפוז, אם אנחנו רוצים לשפר את התנאים באשפוז, אנחנו חייבים להגביר את הטיפולים בקהילה.

יונית אפרתי: אנחנו חייבים לפתח עוד שירותים בקהילה, אנחנו חייבים לתת את המשקל לקהילה גם אם זה בטיפול, גם אם זה בפיתוח מענים, כפי שכבר התחיל הנושא של בתים מאזנים ועוד לא מעט שירותים שעדיין צריך לפתח טיפולי בית והחשוב מכל זה הטיפולים בשעת משבר.

יונית אפרתי: כי מה קורה בשעת משבר?

יונית אפרתי: כאשר כמו שתיארתי לפני כן בעצם האדם נמנע מטיפול, אם זה מפאת הסטיגמה, אם זה מפאת היעדר משאבים מספיקים בקהילה, האדם נמנע מטיפול, הרבה פעמים בעצם מגיעה החמרה עד שמגיעה התפרצות, באותו שלב נכנסים כוחות, הרבה פעמים מגיעה המשטרה, וכבר פועלים מתוך איזו שהיא סטיגמה שהרבה פעמים מוזנת גם מהתקשורת, סטיגמת המסוכנות והמענה שצריך להיות הוא מענה טיפולי, הוא מענה גם בשעת משבר, מענה שנכנס, יכול לתת את השירות בבית האדם ולא מענה משטרתי בהכרח, לא מענה שיוביל לאישפוז.

יונית אפרתי: אני רוצה להזכיר רגע את אמנת האו"ם בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלות שאנחנו כמדינה חתומים עליה ואמורים לפעול בהתאם לאמנה.

יונית אפרתי: האמנה מדגישה את החיים בקהילה ובהתאם אנחנו באמת צריכים לשים את המשקל על הקהילה.

יונית אפרתי: אני רוצה עוד לומר גם על הנושא של אשפוזים.

עידית סילמן: משפט אחד כי אנחנו פשוט - - -

יונית אפרתי: משפט אחרון גם על הנושא של האשפוזים בכפייה.

יונית אפרתי: 1/3 מהאשפוזים במדינת ישראל הם אשפוזים בכפיה, שזה לא תואם את ערכי האמנה.

יונית אפרתי: כל הדברים שאמרתי, טיפול בקהילה, הגברת המענים בשוטף, הגברת המענים בשעת משבר בקהילה יכולים להביא גם להפחתת האשפוז הכפוי.

יונית אפרתי: תודה.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: עו"ס אבי אורן ממשרד הבריאות, יו"ר המועצה הארצית לשיקום פסיכיאטרי בבקשה.

אבי אורן: תודה רבה.

אבי אורן: גבירתי היו"ר תודה רבה על היום המרגש הזה.

אבי אורן: אני חושב שכמו שהרישא של הישיבה הזאת התחילה בסיפור אישי, אני מרגיש מחויב לספר גם סיפור אישי.

אבי אורן: שנת 1993, אני הייתי בן 20, קצין צעיר בחטיבת גבעתי.

אבי אורן: במהלך סיור במקום שנקרא בית להייה בצפון הרצועה נפתחה עלינו אש שלאחריה אירעו אצלי כל מיני אירועים שלאחר הקרב שנגמר פחות או יותר בסדר, פיתחתי כל מיני אירועים שבהתחלה היו לי אפילו נעימים אבל לאט לאט התחילו להיות יותר ויותר חריגים.

אבי אורן: הפסקתי לישון, פחות אכלתי והגעתי בסופו של דבר לבית חולים פסיכיאטרי בבאר שבע.

אבי אורן: אני חושב שהדבר שהכי רציתי לעשות בתוך כל האווירה הזאת זה באמת לנוח.

אבי אורן: אבל הזכרון הכי חרוט לי מהאשפוז הזה זה שבת הזוג שלי, ביקשו ממנה לצאת בתום שעת הביקור ואני ביקשתי ללוות אותה ולא נתנו לי, והתפתח איזה שהוא דין ודברים ומה שאני זוכר זה שארבעה אחים פשוט התנפלו עליי ופוצצו אותי מכות.

אבי אורן: זה מה שאני זוכר.

אבי אורן: והזיכרון הזה, מכל הדברים שעברתי בחיים, הוא הזיכרון הכי חד שעוד מלווה אותי, אני אפילו זוכר את הריח של האחים האלה.

אבי אורן: כעבור שלוש שנים עברתי עוד טרגדיה במשפחה, אחי הצעיר בחר לשים קץ לחייו, אני שקעתי בתוך דכאון ואבל מאוד מאוד עמוק, והרגשתי שהדבר שיעזור לי באיזה שהוא מקום זה אולי, זאת אומרת חששתי מאוד ממשבר, והבנתי גבירתי היו"ר שהדבר האחרון שאני רוצה לעשות זה להגיע עוד פעם למקומות האלה.

אבי אורן: וכבר אז הבנתי שאם אתאשפז, רק בחו"ל.

אבי אורן: והגעתי לאוסטרליה ובאמת שם עברתי את המשבר, משבר קשה כמו שרק מי שמוצא את אח שלו הקטן תלוי באמבטיה עובר משבר, והתאשפזתי בבית חולים כללי במחלקה כללית.

אבי אורן: הפער הזה בין בית החולים באוסטרליה, בית חולים כללי לבין בית החולים הפסיכיאטרי באר שבע, בעצם הפך למשימת חיי.

אבי אורן: ופשוט משגע אותי הפער הזה.

אבי אורן: לימים הפכתי להיות מטפל, ניהלתי יחידות שיקום, ניהלתי הוסטלים, עבדתי עם נוער במצוקה, נוער עבריין, היום אני יו"ר המועצה הארצית לשיקום פסיכיאטרי בקהילה במשרד הבריאות, אבל הפער הזה לא מפסיק לעזוב אותי.

אבי אורן: גבירתי, כחוקר מדיניות הבריאות אני יכול להגיד לך שאנחנו במדינת ישראל, מערכת הבריאות שלנו מלחכת את המאה ה-19 מבחינה מחשבתית, מבחינה תפיסתית.

אבי אורן: מי שמסתכל על תקציב בריאות הנפש של ה-NHS מגלה שיש שם 5.5 מיליארד יורו שמושקעים בתחום בריאות הנפש וזה כברל פני כמה שנים, רק 11.6% מהם לאשפוז פסיכיאטרי, כל השאר לקהילה.

אבי אורן: אנחנו מדברים על סטיגמה ואני אסיים רק בדברים האלה, איזו סיבה יש לקחת ילד בן 6 עד 12 ולאשפז אותו בבית חולים לחולי נפש נפרד.

אבי אורן: האם אנחנו מבינים מה המשמעות של הדבר הזה?

אבי אורן: בגלל שעבדתי עם ילדים בפנימיות פוסט אשפוזיות אני יכול להגיד לך שמה שקורה היום זה תהליך פשוט מדהים.

אבי אורן: הם בהתחלה מגיעים למחלקה, הם מתנגדים, אחר כך הם שקטים, אחר כך הם לא רוצים ללכת.

אבי אורן: כל החיים שלהם הם לא רוצים ללכת.

אבי אורן: גם כשהם מגיעים לפנימייה, כל מה שהם רוצים לעשות זה לחזור לשם.

אבי אורן: בעצם החומות בגיל הזה נבנות כל כך מהר שאנחנו אפילו יכולים לראות את זה קורה לנגד עינינו.

אבי אורן: איזו סיבה אם אנחנו מדברים על סטיגמה יש לא כמו בכל העולם המערבי לפתוח מה שנקרא max security.

אבי אורן: איך יכול להיות שעבריינים וככל שחומרת הפשע כך עורך הדין ממהר לדרוש הסתכלות פסיכיאטרית, איך אנחנו מגיעים למצב כזה שעבריינים מגיעים לתוך אשפוז פסיכיאטרי רגיל?

אבי אורן: אנשים שחייהם מתפרקים להם מוצאים את עצמם ביחד עם עבריינים ואנסים ורוצחים.

אבי אורן: אני חושב שאלה חלק מהדברים שיש לעשות.

אבי אורן: יש הרבה הרבה מה לעשות אבל צריך לעשות את זה באומץ, להתבונן בדברים באומץ.

אבי אורן: תודה רבה.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: נמצא איתנו בזום אבשלום אדרת, 'בשביל החיים' שמוביל יחד איתנו את השדולה למניעת אובדנות.

עידית סילמן: בבקשה.

עידית סילמן: שתי דקות כי אנחנו בסד זמנים לקראת הגעת השר והצוות.

אבשלום אדרת: אני רוצה לתת קצת פרספקטיבה היסטורית לאירוע החשוב הזה של הקמת השדולה למניעת אובדנות.

אבשלום אדרת: השדולה הזאת קיימת כבר ברציפות הייתי אומר לפחות שש-שבע כנסות.

אבשלום אדרת: היא התחילה עם ח"כ רן כהן ממר"צ שעמד בראש השדולה והמשיך אחר כך עם ח"כ אברהם מיכאלי ולאחר מכן ח"כ מרגי מש"ס שעמדו בראש השדולה, והתפקיד שלה היה פשוט דרמטי בהנעת תהליכים במדינה במניעת אובדנות.

אבשלום אדרת: השדולה הצליחה לדחוף להקמת תכנית לאומית למניעת אובדנות יחד עם שרת הבריאות דאז יעל גרמן, אחרי שבמשך 67 שנים לא קרה כלום במדינה בתחום הזה.

אבשלום אדרת: כשנפגשתי בזמנו עם שרים הם לא ידעו בכלל כמה אנשים מתאבדים במדינה, כמה אנשים מנסים להתאבד.

אבשלום אדרת: המספרים היו פשוט לא בטווח המודעות שלהם בכלל.

אבשלום אדרת: לאחר מכן, לאחר שהוקמה התכנית, השדולה עשתה רבות כדי לעמוד על המשמר כדי שמשרד הבריאות שהוא זה שאמון על התכנית הלאומית והתקצוב מגיע אליו כדי שהוא באמת יעביר את הכספים הנדרשים למשרדי הרווחה ולמשרדי החינוך, כדי שהם ימלאו את תפקידם בתחום הזה של אובדנות.

אבשלום אדרת: משרד החינוך בהכנסת תכנית בוחרים בחיים לתוך מערכת החינוך ומשרד הרווחה בהקמת תכניות סיוע למשפחות שכולות שיקיריהן התאבדו.

אבשלום אדרת: אני רוצה לומר שהתפקיד של השדולה עכשיו בכנסת הזאת הוא אפילו עוד יותר גדול.

אבשלום אדרת: אנחנו חייבים לעלות מדרגה.

אבשלום אדרת: התקצוב שקיים למניעת אובדנות במדינת ישראל הוא לא מספק, אנחנו יודעים את זה לא רק מתוך זה שאנחנו רואים שהרבה תכניות שיכולות להציל חיים לא יוצאות לפועל, אלא אנחנו פשוט דיברנו, אנחנו בקשר עם הצבא שבמשך 12 שנים הוריד ב-75% את מספר המתאבדים בצבא של החיילים.

אבשלום אדרת: התקציבים שם הם אחרים לגמרי.

אבשלום אדרת: הלוואי שאנחנו נגיע למספרים שם, כאשר מדובר כמובן במערכת הרבה הרבה יותר קטנה מהמערכת האזרחית.

אבשלום אדרת: רק להשוואה, מתאבדים כל שנה בסביבות 12-15 חיילים שזה גם כן נורא, אבל בהשוואה למצב שהיה לפני התחלת הטיפול בנושא הזה התאבדו כל שנה 30-40 חיילים.

אבשלום אדרת: בתקופה שהבן שלי התאבד לפני 25 שנים, 45 חיילים התאבדו בשנה.

אבשלום אדרת: כל שבוע חייל היה מתאבד.

אבשלום אדרת: המצב השתנה לחלוטין.

אבשלום אדרת: אנחנו רוצים, שואפים שהמצב הזה יהיה בתחום האזרחי.

אבשלום אדרת: ואפשר לעשות את זה.

אבשלום אדרת: מדינות שהנהיגו תכנית לאומית מתוקצבת כראוי עם נחישות ועם תכניות מוסדרות הורידו בעשרות אחוזים את מספרי המתאבדים, כך שאפשר לעשות את זה.

אבשלום אדרת: אז התפקיד כרגע של השדולה יהיה כאשר היא תוקם בראשותן של ח"כ קטי שטרית, ח"כ עידית סילמן שלקחו נושא כאוב, נושא סטיגמטי, נושא לא פשוט ואני יודע שכל היום הזה עוסק הרבה מאוד בסטיגמה, הנושא של אובדנות זה סטיגמה בתוך סטיגמה.

אבשלום אדרת: אנשים לא יודעים, רוב המשפחות שהייתה בהן התאבדות בכלל לא מגלים את זה שהייתה התאבדות.

אבשלום אדרת: ילדים גדלים והם יודעים שהסבא או האבא מת כתוצאה מהתקף לב או כל מיני סיפורים אחרים.

אבשלום אדרת: רק אחרי הרבה שנים לפעמים מתגלה הסוד.

אבשלום אדרת: וכמובן שכשלא מדברים על זה אי אפשר לטפל בזה.

אבשלום אדרת: אנחנו צריכים לדאוג לתקציב יותר גדול, אנחנו צריכים לדאוג לאינטגרציה בין משרדי הממשלה.

אבשלום אדרת: כך זה היה בתחילת הדרך, כשיעל גרמן כינסה כל חודשיים-שלושה את המנכ"לים או סגני השרים במשרדי הממשלה הרלוונטיים שזה משרד החינוך, משרד הקליטה, משרד לשוויון חברתי, משרד הרווחה ומשרד הבריאות כדי לעקוב מקרוב ולראות שהדברים מתבצעים.

אבשלום אדרת: האינטגרציה הזאת היא קריטית כי הטיפול ומניעת האובדנות יכול להתבצע רק כאשר יש אינטגרציה של כל המערכות האלה.

אבשלום אדרת: זה לא פשוט, אבל אפשר לעשות את זה.

אבשלום אדרת: הגענו להישגים בלתי רגילים בתכנית הזאת.

אבשלום אדרת: אנשים לא יודעים, למעלה מ-100 רשויות יש בהן כבר ועדות היגוי למניעת אובדנות.

אבשלום אדרת: הדברים קורים אבל המלאכה מרובה.

אבשלום אדרת: אנחנו צריכים גם לקדם את הצעת החוק לרישום מקרי אובדנות כי על השאלה הכל כך בסיסית שכולם שואלים אותנו, האם ואיך באמת התכניות השפיעו על מספר המתאבדים, התשובה היא 'אנחנו לא יודעים'.

אבשלום אדרת: כי כל הרישום של מקרי אובדנות לא נעשה בצורה מוסדרת, הכל תלוי במידה שבה זה ממולא בצורה נכונה על ידי הרופא.

אבשלום אדרת: ההערכות, עשו מחקרים על זה שהנתונים הם לפחות 30%-40% ממה שמדווח.

אבשלום אדרת: אנחנו צריכים לקדם - - -

עידית סילמן: אבשלום סליחה שאני עוצרת אותך, משפט אחרון כי אנחנו פשוט כמה דקות לפני כניסת השר ואנחנו רוצים להספיק עוד כמה דוברים.

אבשלום אדרת: אני רק מסיים ואומר שבאמת קודם כל תודה רבה שאפשרתם לי לדבר ולהעביר את המסר הזה לפורום החשוב הזה, המלאכה מרובה וכל כך חשוב שהנושא הזה נמצא בידיים האמונות שלך עידית ושל קטי שטרית.

אבשלום אדרת: תודה רבה.

עידית סילמן: תודה רבה אבשלום.

קטי קטרין שטרית: נמצאים פה נציגי משפחות.

עידית סילמן: בבקשה.

עידית סילמן: ניר איכנבויים, אח למטופלת נפש.

עידית סילמן: בבקשה.

ניר איכנבויים: שלום.

ניר איכנבויים: אני רציתי להציג את הצד של הסביבה, אני לצערי ביקרתי במחלקה הסגורה בגהה שלושה בני משפחה שונים מקרבה ראשונה.

ניר איכנבויים: המקרה הראשון קרה עם אמא שלי כשאני הייתי איפה שהוא בן 15 בערך והתחושה הראשונה כשקורה משהו כזה במשפחה היא תחושה של חוסר אונים, אתה לא יודע מה לעשות.

ניר איכנבויים: אתה לא יודע לאן לפנות, אתה לא יודע עם מי לדבר, ואני הייתי נער צעיר.

ניר איכנבויים: המקום היחידי שחשבתי שאפשר לפנות אליו היה היועצת בבית הספר והאמת זה לא כל כך עזר.

ניר איכנבויים: אחרי הרבה ימים שאני פשוט פחדתי לחזור הביתה, פחדתי להיתקל בה, פחדתי שהיא תראה אותי, פחדתי לצאת מהחדר, ואחרי כמה זמן פשוט יום אחד הצליחו להשיג את הפסיכיאטר המחוזי והצליחו לאשפז אותה בכפייה ואני הייתי שם וראיתי איך מוציאים את אמא שלי מהבית בצרחות קשורה בכותונת הזאת.

ניר איכנבויים: משם אתה לא יודע מה לעשות, מה יקרה עכשיו.

ניר איכנבויים: אני לא הייתי מסוגל גם כשאמא שלי אחרי תקופה בגהה חזרה הביתה, לא הייתי מסוגל לחיות איתה באותו בית, אני לא הייתי מסוגל להסתכל עליה, אני נשרתי מבית הספר בכיתה י"א, הייתי תלמיד מצטיין ובכיתה י"א פשוט הפסקתי להגיע לבית הספר.

ניר איכנבויים: אני גרתי ביער כמה שנים.

ניר איכנבויים: אחרי כמה שנים אמא שלי ניסתה ליצור איתי קשר מחדש דרך, אז היא הייתה חברה שלי, היום היא אשתי שתחייה, והיא שכנעה אותי, זה היה כשהייתי חייל, היא שכנעה אותי לבוא לחזור לגור איתה בבית.

ניר איכנבויים: אז חזרתי לגור איתה בבית וכמו שאמרתי, היא לא באמת חזרה לעצמה אף פעם ויום אחד כשחזרתי מהבסיס היא פשוט החליפה מנעול כי היא חשבה שאני עושה דברים רעים בבית.

ניר איכנבויים: ונשארתי ברחוב בלי כלום.

ניר איכנבויים: אבל היה לי מפקד מקסים בצבא שהחזיק אותי ועזר לי.

ניר איכנבויים: אני אומר, היה לי המון מזל.

ניר איכנבויים: באמת.

ניר איכנבויים: לאורך השנים, שהיו כל מיני אנשים טובים בדרך כאלה שנתנו כתף.

ניר איכנבויים: משהו כמו 10 שנים אחר כך זה קרה שוב, לא עם אמא שלי, אמא שלי נפטרה, זה קרה שוב עם אחד מבני המשפחה הכי קרובים והכי אהובים שיש לי, ואני כבר הייתי מתורגל בנוהל אז ידעתי מה עושים והגענו לבית חולים תל השומר למחלקה פתוחה כזאת והיינו שם כמה ימים והיה בסדר ואז הוא יצא משם ואז המצב הידרדר, ואז הגענו שוב למחלקה סגורה.

ניר איכנבויים: אחר כך פשוט בערב חג של סוכות האחרון, זה קרה שוב עם עוד בן משפחה.

ניר איכנבויים: ואני חייב לומר שבמהלך השלושים שנים האלה אני מרגיש ששום דבר לא השתנה.

ניר איכנבויים: היה מאוד מאוד קשה להשיג לאמא שלי טיפל אז, דיברנו על סטיגמות, דיברו פה החברים המכובדים על סטיגמות, אז אני לא יכולתי להראות את הפרצוף שלי בשום מקום, 'הילד ההוא עם האמא המשוגעת', אני לא יכולתי להיכנס לכיתה, כשהתקשרתי ליועצת זה היה באמצע הלילה כי לא ידעתי מה לעשות ולאן ללכת, היא טרקה לי את הטלפון בפנים, היא הייתה בטוחה שאני עובד עליה.

ניר איכנבויים: אני לא כועס עליה, זה באמת נשמע הזוי.

ניר איכנבויים: וכשזה קרה עכשיו בפעם השלישית ממש ערב חג הסוכות, הסתובבנו משפחה שלמה, אנחנו היום כבר כולנו הורים לילדים, והיטרטרנו בין בתי חולים, עובדות סוציאליות, משטרה.

ניר איכנבויים: הפכנו כל אבן, קראנו כל אתר אינטרנט, כל חוזר של כל וואט-אבר, איך אנחנו מצליחים להביא את אותו אדם לטיפול.

ניר איכנבויים: וכל מי שדיברנו איתו פשוט זרק אותנו למקום אחר.

ניר איכנבויים: שלחנו פקסים לפסיכיאטר המחוזי, שלחנו אי-מיילים, נכנסתי לאינטרנט, הוצאתי את כל כתובות המייל של כל הפסיכולוגים באיגוד הפסיכיאטרים.

ניר איכנבויים: שלחנו תפוצת נאט"ו לכל אחד, היה אחד שענה שצריך לפנות לפסיכיאטר המחוזי, ואת זה כבר ידענו, עשינו את זה.

ניר איכנבויים: אף אחד לא יצר איתנו שום קשר.

ניר איכנבויים: דיברתי עם עובדת סוציאלית דרך עירית פתח תקוה, העובדת הסוציאלית אמרה לי 'זה לא ענייני, אין לי מה לעשות עם זה'.

ניר איכנבויים: אני מסביר לה שמעורבים ילדים בסיפור, לאותה פרסונה יש ילדים, הילדים בבית לא יודעים מה לעשות.

ניר איכנבויים: זה מקרה שלא יכול עכשיו לחכות ליום אחד כאשר מישהו ייזכר.

ניר איכנבויים: היא אמרה 'או.

ניר איכנבויים: קיי, אז לך למשטרה'.

ניר איכנבויים: הדבר הכי קשה בעולם זה ללכת למשטרה ולהתלונן על בן משפחה שלך שהוא משוגע.

ניר איכנבויים: בסוף הבנו שאין ברירה והלכנו ועשינו את זה, והשוטרת אמרה לנו 'אז למה באתם לפה?' 'זה מה שהעובדת הסוציאלית אמרה לנו' היא אמרה לנו 'לא, זה לא עניין שמשטרה מתעסקת בו.

ניר איכנבויים: אם יש לכם צו בית משפט זה בסדר, אבל אם אין לכם צו בית משפט אין לנו מה לעשות עם זה.

ניר איכנבויים: אתם רוצים להגיש תלונה, היא עשתה לכם משהו, היא פגעה בכם?'.

ניר איכנבויים: אתה עומד חסר אונים, אתה לא יודע מה לעשות.

ניר איכנבויים: ובסופו של עניין, לולא העזרה של קטי כנראה שבאמת לא היינו יודעים מה לעשות.

ניר איכנבויים: אני שמח לומר שכבר עברו כמה שבועות והמצב הוא טוב יותר, אבל עדיין הילדים שהיו מעורבים בסיפור בדיוק כמוני לא רוצים להיות בבית עכשיו.

ניר איכנבויים: ואני מבין אותם.

ניר איכנבויים: וזה מאוד קשה.

ניר איכנבויים: זה לא רק הטיפול של הלפני, זה הטיפול של האחרי והליווי.

ניר איכנבויים: אני היום כבר בן 43, לא דיברה איתי עובדת סוציאלית אחת מעולם.

ניר איכנבויים: אני הייתי קטין כשזה קרה.

ניר איכנבויים: אותן בנות שאני מדבר עליהן עכשיו, דיברתי עם עובדת סוציאלית, אמרתי שמדובר במשפחה - - - שההורה שמחזיק את הילדים הוא בסיטואציה שהוא חייב אישפוז.

ניר איכנבויים: ההורה הזה אושפז בכפייה ואף אחד לא בא לבדוק מה עם הילדים, אף אחד לא הרים טלפון לשאול מה קורה עם הילדים.

ניר איכנבויים: אחד מהם הלך לעובדת הסוציאלית במסגרת הלימודית שלו ואמר שהוא רוצה להתאבד.

ניר איכנבויים: אז למה מחכים?

ניר איכנבויים: זהו.

ניר איכנבויים: תודה.

עידית סילמן: תודה.

עידית סילמן: דן נייגר מטפל באמנות בבקשה.

עידית סילמן: אני ממש מתנצלת מראש, יהיה לנו שתי דקות, כי אנחנו רוצים את התייחסות חברי הכנסת ונעבור הלאה.

דן נייגר: תודה רבה ליו"ר ועדת הבריאות, תודה לח"כ טטיאנה מזרסקי על ההזמנה להופיע כאן בפני ועדת הבריאות.

דן נייגר: אני מטפל באמצעות אומנויות, ביבליותרפיסט מוסמך ופעיל למען הסדרת המקצוע בחקיקה.

דן נייגר: אני רוצה לומר שיש מאות אלפי בני אדם שסובלים מבעיות של חרדות, דיכאון, הפרעות נפשיות אחרות כמו דברים שקשורים בטראומה, בעיות התנהגות, הורים במצוקה.

דן נייגר: בימים האחרונים יש סקרים שנעשים בנושא הזה ומעידים שבעקבות מצוקת הקורונה יש התגברות של המצוקות הנפשיות האלה, והם זקוקים כמו שנאמר כאן לפניי, זקוקים לכך שתהיה הגדלה של תקנים במערך בריאות הנפש למטפלים באמצעות אומנויות, לפסיכולוגים, לעובדים סוציאליים כדי שנוכל לתת את המענה הדרוש לאותם מאות אלפים של בני אדם שסובלים ממצוקות נפשיות, לא כולם יכולים לדבר באופן ורבאלי וזקוקים למענה של טיפול באמצעות אומנויות כמרחב יצירתי לנפש ואני מאוד מאוד מקווה שהכנסת והממשלה הזאת תעזור לנו להסדיר את המקצוע בחקיקה כדי לעזור לכל אותם מאות אלפי מטופלים שזקוקים לטיפול נפשי בימים אלה.

דן נייגר: תודה רבה.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: ח"כ אלינה ברדץ'-יאלוב התייחסות שלך?

אלינה ברדץ' יאלוב: זה אחד הימים שאני מעדיפה להקשיב לאחרים ולא לדבר.

עידית סילמן: או.

עידית סילמן: קיי.

עידית סילמן: אז תודה רבה לכולכם.

עידית סילמן: יש לנו ברשימת הדוברים הארוכה את אברמי מסוטריה, אתה רוצה לומר משפט?

אברהם פרידלנדר: אני אגיד גם משפט, אני כאן כנציג הבתים המאזנים.

אברהם פרידלנדר: עד עכשיו לא היה נציג מהבתים המאזנים אז לי קוראים אברמי פרידלנדר, אני בוועד המנהל של עמותת סוטריה, זו עמותה שהקימה את הבתים המאזנים הראשונים בארץ.

אברהם פרידלנדר: אני רוצה לדבר על עוד נקודה שמביאה לסטיגמה, שמגבירה סטיגמה שהיום לא דיברו עליה, שאולי לא כולם מסכימים איתה, לא כולם מרגישים בנוח עם מה שאני אגיד עכשיו, וזה המודל הביולוגי.

אברהם פרידלנדר: יש מחקרים שהראו שאומרים לאדם שיש לו בעיה במוח, זה לא מפחית סטיגמה.

אברהם פרידלנדר: הוא מרגיש דפוק בעצם מהותו.

אברהם פרידלנדר: אבל אם בן אדם מספר את הדבר שלו בתור מצוקה נפשית שהוא מראה את זה שזה קשור לאירועי חיים שהיו לו, זה מעורר אמפתיה.

אברהם פרידלנדר: הדבר דומה משל לאשה שעברה אונס ומתחילה לצעוק, וכולם אומרים שהיא משוגעת.

אברהם פרידלנדר: לא, היא לא משוגעת, זה תגובה אנושית למצב לא אנושי.

אברהם פרידלנדר: וכל עוד אנחנו נדבר בשפה ביולוגית כתיאור, המודל הביולוגי אכן הצליח להוריד סימפטומים, אכן הצליח לעזור במצוקה.

אברהם פרידלנדר: אבל המודל הביולוגי נכשל ביכולת להפחית סטיגמה.

אברהם פרידלנדר: אני היום עושה דוקטורט שמשווה בין הבתים המאזנים לבין מחלקות פסיכיאטריות והוא ממש מראה את הפער העצום בסטיגמה העצמית בין בן-אדם שנכנס למחלקה לבין אדם שמגיע לבתים מאזנים שמתייחסים אליו כאל בן אדם שעבר מצוקה מאוד קשה והתגובות שלו הן תגובות נורמליות לסיטואציות לא נורמליות שהוא עבר בחיים.

אברהם פרידלנדר: שמענו פה המון סיפורים מזעזעים שהביאו למצבים הקשים האלה, המצבים האלה זה מה שהביא את האדם למקום הזה ולא איזה שינוי כימי כזה או אחר במוח, שיכול להיות שגם, אבל אם שמים את זה במרכז, סטיגמה זה לא יוריד.

אברהם פרידלנדר: תודה רבה.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: אנחנו עוברים לחלק השני שלנו.

עידית סילמן: תודה רבה לכולם.

עידית סילמן: אנחנו נועלים את הישיבה הקודמת של אותם מטפלים ומטופלים, השקנו את 'מורידים את הסטיגמה ונותנים תקווה'.