ועדת הבריאות, כנסת 24, פרוטוקול מספר 3, 2021-08-31 12:26

עידית סילמן: שלום לכולם, אנחנו פותחים את הדיון השני היום של ועדת הבריאות.

עידית סילמן: התאריך שלנו הוא ה-31.8.2021, כ"ג באלול תשפ"א.

עידית סילמן: אנחנו בדיון שהיינו אמורים להתחיל אותו כמה דקות קודם.

עידית סילמן: אני רוצה לומר שהדיון היום, שאנחנו מעלים פה על נס בהחלט את מערך בריאות הנפש והפסיכיאטריה במדינת ישראל.

עידית סילמן: אני אומר לא בכדי שבחרנו לפתוח את הדיון הזה ולקיים אותו בזמן מיוחד של פגרה, זמן שבו לא מתקיימים דיונים אלא באישור מיוחד, ואני רוצה להודות לחברי, יושב-ראש הכנסת, חבר הכנסת מיקי לוי שאישר את הדיון הזה, והוא גם קצת אני רואה לפי הזמנים, יעלה אולי על זמנה של המליאה.

עידית סילמן: ביקשנו אישור לכך.

עידית סילמן: הרצון באופן אישי ואני אומר את האמת, גם שלי וגם של חברי הכנסת פה במשכן זה להביא לסדר יומה של הכנסת, לקדמת הבמה את נושא בריאות הנפש במדינת ישראל.

עידית סילמן: אני אומרת את זה בגאווה גדולה אחרי שנים של עשייה בעולמות של בריאות הנפש שבהם צמחתי מלפני 15 שנה כשעבדתי בתחום הזה באופן אישי, ונחשפתי והכרתי ובחרתי בהמשך להמשיך לעולמות גדולים יותר אבל לא לזנוח את הטיפול בעולם הזה שהוא לא רק עולם של חסד וחמלה, הוא עולם של התמודדות לא פשוטה לא רק של המתמודדים עצמם אלא של המעגלים הרחבים יותר.

עידית סילמן: כשזכיתי להצטרף לכאן בכנסת ה-21 כחברת כנסת, שמתי את זה לנגד העיניים ואז לא הייתה ועדת בריאות, הייתה ועדת הבריאות, העבודה והרווחה.

עידית סילמן: הכנסת התפזרה לה די מהר והחלום שלי, ואני אומרת את האמת, היה להגיע לכנסת ולהצליח להקים לראשונה ועדת בריאות שתשים במרכז הבמה את בכלל הבריאות של אזרחי מדינת ישראל, מערך הרופאים, המטפלים, עובדות המשק, עובדי הניקיון, כל מי שעסוקים פה בחמלה אמיתית ללא הסתכלות בקהילה, במגזר, בסגנון, במגדר, במין.

עידית סילמן: אני שמחה וגאה לקיים באמת את המפגש הזה.

עידית סילמן: זה מפגש ראשון רק של חשיפה מתוך סדרת מפגשים ארוכה והתכנסויות רבות שיעשו בוועדת הבריאות בתחום של בריאות הנפש על כל היבטיו ואגפיו, עם הרבה נושאים ובשורות שהכנסנו לתוך התקציב הזה על בריאות הנפש, כי חשוב לנו, כי יש בקואליציה הרבה חברי כנסת שבריאות הנפש עומד לנגד עיניהם.

עידית סילמן: הכנסנו את זה גם כתקציבים קואליציוניים ואני שמחה שבשיתוף פעולה גדול של שר הבריאות, השר ניצן הורוביץ' שבחר לפתוח את עבודתו כשר בסיור בתחום מערך בריאות הנפש בישראל.

עידית סילמן: אני יכולה לומר לכם שזו בשורה אמיתית שיוצאת מכאן, מהכנסת לראות את האוכלוסייה הזאת, לתת לה סיוע ובעצם לסייע גם לנו, בעיקר להוריד את הסטיגמה ולסלק אותה מעל השולחן, ולומר שהנושאים האלה הם לא בושה וצריך לדבר אותם ויש במה מכובדת בכנסת ישראל שתדון בהם ותדבר אותם.

עידית סילמן: אני רוצה להודות לחברה יקרה, חברת הכנסת קטי שטרית, שכשאני נכנסתי לכאן כחברת כנסת בכנסת ה-21 ואחרי זמן קצר התפזרה הכנסת, והיא ידעה שזה החלום שלי גם להקים את שדולת בריאות הנפש ומניעת האובדנות, ובהיותה חברת כנסת היא לקחה אותה ממש לי כצמודה ונתנה לי להוביל איתה ביחד את השדולה הזאת וביחד עשינו דברים גדולים, וביחד עם חברות כנסת נוספות גם בכנסת הקרובה תהיה כאן השדולה הזאת של בריאות הנפש.

עידית סילמן: יהיו כאן עוד הרבה עשייה בתחום הזה של בריאות הנפש.

עידית סילמן: יש כאן חברות כנסת מהקואליציה ומהאופוזיציה, גם הרבה חברי כנסת, חלקם נמצאים כאן איתנו, את השדולה לבריאות הנפש.

עידית סילמן: יצטרפו אלינו בכנסת הנוכחית גם חברת הכנסת מיכל וולדיגר שנמצאת כאן וגם חברת הכנסת אמילי מואטי, חברות יקרות שכולנו ביחד נוביל את השדולה הזאת ונרים על נס את בריאות הנפש.

עידית סילמן: אני רק אומר שהוועדה הזאת בוודאי תיכנס גם לפרטים הקטנים.

עידית סילמן: אני אספר לכם בהמשך על ההישגים שלנו בתוך התקציב, אבל זה לא הבשורה היחידה כי זה לא מספיק.

עידית סילמן: צריך גם לדאוג ליישום ולפיקוח, ודרך הוועדה הזאת אנחנו נפקח וניישם על כל המערך הזה ובאהבה גדולה עם חמלה גדולה, עם יד מושטת, לכן בחרתי לפתוח פה דיון ראשון שישים את כל הדברים הטובים והפחות טובים.

עידית סילמן: נמצא איתנו כתב ערוץ 13, מאיר מרציאנו, ברוך הבא, שהעלה כתבה לא מזמן על בתי החולים הפסיכיאטריים בישראל והנראות שלהם והטיפול בהם.

עידית סילמן: אנחנו לקחנו את זה לתשומת ליבנו וגם הבאנו אותו לכאן כי זה חשוב שזה ייאמר.

עידית סילמן: אנחנו לא מתביישים.

עידית סילמן: כנסת ישראל לא מתביישת.

עידית סילמן: ילדים, אזרחים, מבוגרים, אף אחד לא צריך להתבייש, ואני מבקשת פה וקוראת להורים, לחברים, לאזרחים, על כל שינוי ועל כל נורה אדומה תרימו את הדגלים האלה.

עידית סילמן: צריך לפנות וצריך להפנות הלאה ולתת את המענה הראשוני.

עידית סילמן: אנחנו כאן כדי לדאוג שהמענה הראשוני של מדינת ישראל יהיה טוב יותר, על זמני הטיפול שבו, על אופן הטיפול שבו, על צוותי המשבר, על הבתים המאזנים, על סל השיקום, על הרצף הטיפולי.

עידית סילמן: אנחנו נקים כאן בוודאי ועדות רבות וסיורים רבים בתוך ועדת הבריאות בנושא הזה, ובשמחה ובחיוך גדול יעלו איתנו גם לזום כאן הורים מתמודדים, חברים יקרים שלי שאני כבר מכירה אותם לאורך שנים, שאני שמחה שהוועדה הזאת יכולה להוות להם בית לעשות איתם ביחד את הדרך הזאת.

עידית סילמן: יעלה ויבוא חבר טוב ויקר, ד"ר צבי פישל שבאמת אני רוצה לומר באופן אישי שלא רק מלווה אותי תקופה ארוכה בתוך חבר ובתוך אוזן קשבת ובתור יועץ ומלווה.

עידית סילמן: אני יכולה לומר שגם הגעתי אליו למחלקות לא פעם, באמת לראות את העשייה היום-יומית הלא פשוטה הזאת ולהביא אותה לכאן לראות ביחד איך ניתן לעשות טוב יותר, אז תודה רבה ואנחנו נשמח לפתוח איתך ובמצגת שאתה הכנת כדי לכנס את כולנו לתוך העשייה ולתוך ההתמודדויות שיעלו ויבואו לנו, אז תודה רבה.

עידית סילמן: אני רק אומר שצבי פישל בתפקידו לא רק כמנהל מחלקה בבית החולים גהה אלא גם יושב-ראש המועצה הלאומית לבריאות הנפש, ההסתדרות הרפואית.

עידית סילמן: בבקשה.

צבי פישל: תודה עידית, אני חושב שזה יום מאוד מרגש.

צבי פישל: קודם כל צריך לברך אולי שהחיינו וקיימנו והגיענו לזמן הזה שבו כנסת ישראל מחליטה שהנושא של הבריאות, מגיע לו ועדה והוא לא השלישי בוועדה עם עבודה ורווחה שגם להם יש הרבה מאוד עבודות.

צבי פישל: לשים כאן את הנושא של הבריאות ולהגיד, יש לו חשיבות, צריך להתמקצע בו וצריך לתת לו הרבה מאוד מקום.

צבי פישל: דבר שני הוא כמובן שהישיבה הראשונה של ועדת הבריאות את מקדישה לנושא של בריאות הנפש.

צבי פישל: אני חושב שכולנו נרגשים, כולנו מודעים לגודל המעמד וכולנו רוצים לעבור ולנסות ולגלגל את הזמן הטוב שבו אנחנו נמצאים מבחינת המקום של הפסיכיאטריה הישראלית כדי להפיק פירות ולהוציא דברים הכי טובים בשביל המטופלים שלנו.

צבי פישל: יושבות כאן גם מיכל וגם קטי שכבר הרבה זמן מלוות ביחד איתך, עידית, את הנושא של בריאות הנפש במדינת ישראל, ואני חושב שגם השר, את ציינת נכון שהביקור הראשון שלו היה בבית חולים פסיכיאטרי, בבית חולים אברבנאל.

צבי פישל: אני יכול אולי אפילו להגיד שסוף סוף גם בוועדת הסל יהיה פסיכיאטר, זאת אומרת יש מעמד לפסיכיאטריה שהוא מעמד שצריך שיהיה בו.

צבי פישל: אני חושב שכל מי שנוגע בעניין של הפסיכיאטריה בתור מטופל ובתור בן משפחה ובתור עובד ובתור מישהו שאכפת לו, מבין את החשיבות של הדברים האלה.

צבי פישל: (הצגת מצגת) בכמה דקות אני רוצה בעצם להראות את המצב.

צבי פישל: אני רוצה שתסתכלו על התמונה הזאת.

צבי פישל: אני חושב שהתמונה הזאת צריכה להיות חרוטה בראש שלנו כתמונה של המצב של הפסיכיאטריה הישראלית בסוף אוגוסט-תחילת ספטמבר 2021.

צבי פישל: תסתכלו מה אנחנו רואים כאן.

צבי פישל: מה שאנחנו רואים כאן בעצם זה את הבעיה בכללותה.

צבי פישל: יש יותר ביקוש מאשר היצע, יש יותר צורך מאשר אפשרות לתת מענים לצורך הזה.

צבי פישל: אפשר לפתור את זה, אפשר להסתכל על זה בכל מיני פתרונות, אבל כל עוד המצב הזה לא משתנה, זה אומר שאנחנו כמדינה, כאנשי טיפול, כאנשים שאכפת להם, אנחנו עושים עוול למטופלים שלנו.

צבי פישל: כשמטופל ישן במיטה כזאת שאין לו פרטיות, אין לו איך לרדת מהמיטה, אין לו איך לגשת לחדר השירותים, אין לו ארונית לידו, אין לו נקודת חשמל לידו, אין לו מטען לטלפון, ואני יכול לתאר את זה בעוד דברים, זה ביטוי.

צבי פישל: זה ביטוי לזה גם כן שאין לו מספיק מטפלים, שאין לו מספיק זמן, שאין לנו מספיק קשב בשבילו במצב הכי קשה, ואני מדבר כאן על מחלקה סגורה, במצב הכי קשה שבו חולה במדינת ישראל יכול להיות, מצב פסיכוטי שהוא נמצא לפעמים בכפייה, לפעמים בהסכמה, באשפוז קשה וזה מה שהוא מקבל.

צבי פישל: בתוך המצב הזה בעצם מצאה אותנו הקורונה.

צבי פישל: תחשבו על הצפיפות הזאת, וכשמדינת ישראל וקבינט הקורונה באים ואומרים לאנשים, צריך לשמור על מרחק של שני מטר, אז לא רק שבערנות המטופלים שלנו לא מסוגלים לשמור על שני מטר, בשינה, איך הם ישמרו על מרחק של שני מטר אם המיטות שלהם, אין מרחק של 10 סנטימטר בין מיטה למיטה?

צבי פישל: הם בוודאי לא עוטים מסכות, הם לא יכולים לשמור על היגיינה.

צבי פישל: היה צריך מחלקות ייעודיות ועדיין צריך מחלקות ייעודיות כדי לשים את המטופלים שהם מאומתים, כי אנחנו יודעים שברגע שיש קורונה במחלקה, זה עובר באש בשדה קוצים.

צבי פישל: אנחנו נבהלנו כששמענו את הדיווחים הראשונים מסין על מה קורה במחלקות הפסיכיאטריות שם כשהמחלה התחילה שם ועדיין לא הגיעה לארץ, ואנחנו אמרנו, לשם אנחנו לא רוצים להגיע והתפקיד שלנו זה למנוע ככל האפשר.

צבי פישל: עשינו כל מיני צעדים כדי לא להגיע למצב שבו תהיינה מחלקות שלמות שנדבקות.

צבי פישל: אני חייב לומר, הצלחנו במידה מסוימת.

צבי פישל: לא הצלחנו לגמרי.

צבי פישל: לדעתי עכשיו בכל בית חולים כמעט יש לפחות מחלקה אחת או שתיים שנמצאות בבידוד ויש חולים מרובים שחולים ומאומתים וכו', אנשי צוות שזה מוריד כמובן את היכולת שלנו לטפל.

צבי פישל: כל המצב הזה הוא מצב שהוא תוצאה של המצב הקודם של בריאות הנפש.

צבי פישל: אנחנו לא יכולים להגיד, אנחנו נשלח את החולים שלנו להתאשפז במחלקה הפלסטית או במחלקה לעיניים שהם לא עושים כרגע את הניתוחים האלקטיביים שלהם, כהקבלה.

צבי פישל: אין לנו איפה לשים אותם.

צבי פישל: אנחנו מכניסים עוד ועוד לתוך אותו שטח.

צבי פישל: אנחנו מדברים על צפיפות במחלקות הפסיכיאטריות של 110% ותיכף אנחנו נדבר מה המשמעות של 110%.

צבי פישל: בכל הספרות המקצועית מדובר על זה שמחלקה צריכה להיות באחוזי תפוסה של 85%.

צבי פישל: למה אחוזי תפוסה של 85%?

צבי פישל: כי בבוקר מתאשפז חולה, בצוהריים משתחרר חולה, בלילה יש עוד אחד דחוף שחולה.

צבי פישל: אתה לא יכול לעבוד במחזור כזה.

צבי פישל: כמו שראיתם פה, נגמרה ישיבה, מתחילה ישיבה חדשה, אפילו לא מספיקים לנקות את החדר, אז בוודאי שצריך איזשהו זמן שברור לכולם שבמלון זה צריך להיות, אבל לא ברור לכולם שבבית חולים פסיכיאטרי זה צריך להיות.

צבי פישל: גודל המחלקות.

צבי פישל: אנחנו מדברים על מחלקה ממוצעת במדינת ישראל של 34 מיטות.

צבי פישל: בעולם המערבי אנחנו מדברים על מחלקה ממוצעת של 20 מיטות עם אותו תקן של כוח אדם.

צבי פישל: תחשבו, 20 לעומת 34.

צבי פישל: זה יותר מחצי שאנחנו נמצאים כאן במדינת ישראל.

צבי פישל: כמו שמדינת ישראל מצפה מהרופאים בכלל, היא מצפה גם מהצוות הפסיכיאטרי.

צבי פישל: אנחנו סופרמנים.

צבי פישל: יש לנו יותר שעות ביממה, יש לנו יותר זמן לדבר, אנחנו יכולים לדבר עם שני חולים במקביל כנראה ולשדר מחשבות, כי אחרת אני לא מבין איך אנחנו מסוגלים לעמוד במה שאנחנו רוצים לתת או מה שאנחנו יכולים לתת למטופלים.

צבי פישל: יש 72 מחלקות פסיכיאטריות סגורות במדינת ישראל.

צבי פישל: רק במחצית יש חדרי בידוד.

צבי פישל: אנחנו מדברים על חדרי בידוד שבהם חולה סוער, חולה שמגיע בעיקר בתחילת אשפוז, חולה שמגיע לפעמים מסטול אחרי שהוא לקח נייס גאי והוא מאוד אגרסיבי, ואני מדבר על חדרי בידוד, לא חדרי בידוד קורונה אלא חדרי בידוד לצורך רגיעה.

צבי פישל: ברוב המחלקות אין את זה.

צבי פישל: מדינת ישראל הכתיבה צורך בדבר הזה.

צבי פישל: האם היא עשתה משהו לכיוון הזה?

צבי פישל: בינתיים לא.

צבי פישל: שיעור המיטות במדינה.

צבי פישל: אתם רואים בגרף את העמודה האדומה.

צבי פישל: 0.7 זה הממוצע ב-OECD.

צבי פישל: 0.7 ל-1,000 נפש זה הממוצע שצריך להיות.

צבי פישל: אנחנו נמצאים במדינת ישראל בקצת פחות מ-0.4, 0.42, 0.4 מיטות ל-1,000 נפש, זאת אומרת אנחנו נמצאים הרבה מתחת לממוצע של ה-OECD, בוודאי הרבה מתחת לאופטימום שאנחנו רוצים שיהיה, כך שאם אנחנו מדברים על צמצום של חולים, הסתה של חולים לכל מיני מקומות, לקהילות משקמות וכו', זה מאוד יפה אבל עדיין מדינת ישראל לא נותנת בתקן התאמה של מספר המיטות לאוכלוסייה שלה.

צבי פישל: בבית החולים שבו אני עובד, אני עובד שם מחר 29 שנים, לא נוספה מיטה אחת אלינו.

צבי פישל: תחשבו, 29 שנים, מדינת ישראל גדלה לפחות במיליון וחצי איש, עדיין לא מצאו מיטות כדי להוסיף.

צבי פישל: בוודאי לא מצאו תוספת של תקנים או תוספת של פרא-רפואיים, תוספת של מנמ"שים וכו'.

צבי פישל: המציאות הזאת היא מציאות קשה והיא מובילה לתמונות קשות.

צבי פישל: אתם רואים כאן חלק מהתמונות, למשל אלימות.

צבי פישל: האלימות בין החולים, אלימות בין החולים לבין המטפלים זה חלק מהתמונות אבל באמת זה רק כדי להראות ולהדגים.

צבי פישל: אלימות קיימת כל הזמן.

צבי פישל: מחקרים רבים בעולם מדברים על קשר ישיר בין אלימות לצפיפות.

צבי פישל: גם מחקרים בארץ.

צבי פישל: רואים את זה נורא פשוט.

צבי פישל: אתה רואה במחלקות משמרות שיש בהם יותר מטופלים, יש יותר עלייה במקרי האלימות, באירועים החריגים, בשבירה של חפצים, בפציעות של אנשי צוות, פגיעות של חולים, קשירות, הגבלות, בידודים וכו'.

צבי פישל: תחשבו על גן ילדים שאנחנו שולחים את הילדים שלנו לגן ילדים.

צבי פישל: ברור לנו שכשהגן צפוף ויש פחות מטפלות ויש גן יותר קטן, פחות נעים לנו לשלוח את הילדים לשם.

צבי פישל: אנחנו מעדיפים גן שיש בו מטפלת לחמישה ילדים, שיש בו מרחבים גדולים, שיש חצר גדולה.

צבי פישל: אנחנו לא נמצאים שם.

צבי פישל: תחשבו שילדים, אולי יותר קל לטפל בהם, להרגיע אותם.

צבי פישל: חולים פסיכוטיים זה לפעמים יותר קשה.

צבי פישל: כנ"ל לגבי אנשי צוות.

צבי פישל: אנחנו מדברים על אנשי צוות סיעודי.

צבי פישל: במדינת ישראל יש בערך שישה אנשי צוות סיעודי בבוקר למחלקה של 34 שיש בה 40 חולים.

צבי פישל: תשאלו אותי איך יכול להיות שב-34 מיטות יש 40 חולים, אז אתם ראיתם חלק מהפתרונות.

צבי פישל: חלק מהפתרונות זה לדחוף עוד ועוד מיטות, חלקן מיטות מתקפלות.

צבי פישל: חלק מהפתרונות זה לפרוס מזרונים על הרצפה.

צבי פישל: חלק מהפתרונות לצערי זה להזיז חולים בלילה שישנו במחלקה שבמקרה יש בה מיטה פנויה, ואנחנו עושים את זה, ואני מגיע כל בוקר ואני שומע שאצלי התקבל חולה בלילה, נאלצו להעיר חולה בלילה, להעביר אותו למחלקה אחרת ובבוקר הוא חוזר.

צבי פישל: מה המשמעות שבבוקר הוא חוזר?

צבי פישל: אין לו מקום להיות, אין לו מקום להניח את החפצים שלו, אין לו מקום לנוח.

צבי פישל: אנחנו לא מכריחים את החולים להסתובב.

צבי פישל: אחרי ארוחת צוהריים רוצים שנת צוהריים, רוצים לנוח.

צבי פישל: אין להם איפה כי אין להם מיטה, אין להם כרית, אין להם שמיכה.

צבי פישל: זאת בעצם המשמעות.

צבי פישל: המשמעות של כוח אדם היא חצי.

צבי פישל: במדינת ישראל כוח אדם סיעודי הוא בערך חצי ממה שמדינות מתוקנות נותנות.

צבי פישל: כשאתה יושב עם מטופלים, אני חושב עם כל מי שהיה אצלי במחלקה ומדבר עם מטופלים, אתם רואים שהצפיפות פחות מדאיגה אותם.

צבי פישל: אותנו זה מדאיג, את המבקרים זה מדאיג, את המשפחות זה מדאיג.

צבי פישל: לחולים זה פחות חשוב אבל מה חשוב להם?

צבי פישל: חשוב להם שלי כמנהל מחלקה ולנו כמטפלים ולצוות הסיעודי כצוות סיעודי יהיה זמן להקשיב להם.

צבי פישל: אני לפעמים מוצא את עצמי הולך במחלקה ויש שניים-שלושה חולים שרודפים אחריי ומדברים איתי במקביל ואין לי זמן לדבר עם כל אחד מהם בנפרד כי אנחנו חצי מהתקן.

צבי פישל: אנחנו חצי ממה שצריך להיות, אנחנו חצי ממה שהיינו רוצים לתת.

צבי פישל: אין לנו זמן לתת למטופלים וזאת הבעיה העיקרית שיש למטופלים.

צבי פישל: אני דיברתי כאן על בתי חולים אבל אותה בעיה קיימת גם בקהילה.

צבי פישל: הבעיה בקהילה קיימת באותה מידה.

צבי פישל: מה זה אומר?

צבי פישל: זה אומר שאתה פונה כמקרה דחוף, אז בוודאי שיקבלו אותך כמקרה דחוף אבל התור הבא, אם אני רוצה לראות אותך בעוד שבוע, אני לא יכול, אני אזמין אותך לעוד חודש.

צבי פישל: אם אני רוצה לשלוח אותך לטיפולים קצת פחות דחופים כמו פסיכותרפיה מכל מיני סוגים, CBT, DBT או כאלה דברים, אז אתה צריך לחכות בין חצי שנה.

צבי פישל: תגידו לבן אדם שהיום יש לו התקף חרדה, התקף פאניקה והוא חושב שיש לו התקף לב והוא עומד למות, תגיד לו, בעוד שלושה חודשים נעשה לך אינטק ובעוד חצי שנה אתה תתחיל את הטיפול.

צבי פישל: איפה נשמע כזה דבר?

צבי פישל: מה הבן אדם הזה עובר?

צבי פישל: אז פלא שהאנשים האלה מחפשים את המערכת הפרטית?

צבי פישל: אין לי בעיה שמישהו ילך למערכת הפרטית כשהוא רוצה ללכת למערכת הפרטית מבחירה.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: ויש לו יכולת.

צבי פישל: כשהוא יכול והוא בוחר.

צבי פישל: יש לי בעיה שבן אדם הולך למערכת הפרטית כי במערכת הציבורית לא מסוגלים לקבל אותו.

מיכל מרים וולדיגר: אבל צבי, גם במערכת הפרטית אתה צריך לחכות.

מיכל מרים וולדיגר: כמו שאמרת, המקצוע לא נחשב מספיק - - -

צבי פישל: בואו נעבור לשקופית הבאה.

צבי פישל: היום בתקופת הקורונה המספרים האלה הלכו ועלו.

צבי פישל: יש לנו קבוצות של פסיכיאטרים בכל רחבי הארץ ושואלים אותי מי יכול לקבל היום מישהו שגר במרכז וצריך בגלל דיכאון, ואני שואל חברים, מומחים צעירים שגמרו היום את ההתמחות ומתחילים לעבוד באופן פרטי.

צבי פישל: גם להם אין.

צבי פישל: למה אין להם?

צבי פישל: כי אין מספיק.

צבי פישל: אין מספיק פסיכיאטרים ויש יותר מדי מטופלים במערכת שלנו.

צבי פישל: הקהילה מוצפת.

צבי פישל: אנחנו בתחילת הקורונה הטבענו את המושג "המגיפה שאחרי המגיפה" על סמך מה שקרה בסין ועל סמך קטסטרופות אחרות, ותראו, קטסטרופה כמו הקורונה לא הייתה מאה שנה, קטסטרופה עולמית.

צבי פישל: תמיד יש קטסטרופות מקומיות אבל קטסטרופות עולמיות לא היו וזאת קטסטרופה עולמית.

צבי פישל: בדקנו והערכנו ואמרנו, בין 10% ל-20% מהאנשים יזקקו לטיפול פסיכיאטרי.

צבי פישל: הערכנו את העלות רק של הטיפול, לא של אובדן ימי עבודה.

מיכל מרים וולדיגר: של התוספת, של הדלתא.

צבי פישל: רק של התוספת של הטיפול של כמה עולה בן אדם במערכת הציבורית, ודיברנו על 2.7 מיליארד שקלים.

צבי פישל: פנינו למשרד הבריאות, למשרד האוצר.

צבי פישל: אמרנו, עכשיו צריך לעשות הכול כדי למנוע את התוספת הזאת כי אנחנו לא נוכל לעמוד במספרים האלה.

צבי פישל: לא נעמוד בהם כי אין לנו מספיק אנשים.

צבי פישל: אחרי המון זמן הממשלה הקצתה 10 מיליון שקלים לטיפולים מקוונים לכל אחד בלי צורך בטופס 17, בלי צורך להוכיח אבחנה פסיכיאטרית, בלי שום דבר.

צבי פישל: מה הייתה הבעיה?

צבי פישל: הבעיה הייתה שלא תקצבו כסף כדי שיהיה לתעמלן את השירות הזה ואנשים לא ידעו על השירות הזה.

צבי פישל: עדיין אני מדבר על שירות שהוא נמצא כבר שנה.

צבי פישל: 50% מימשו אותו כי אנשים לא יודעים שהדבר הזה קיים, כי האוצר לא נתן כסף לשירותי פרסום כדי לדברר את הדבר הזה, וזה חלק מהדברים שאמורים לעזור כדי להוריד את הפניות לבריאות הנפש.

צבי פישל: המספר שלנו, 10% שדיברנו על בערך מיליון אנשים שיפנו, הלך והתאמת עם הזמן.

צבי פישל: נתונים של ער"ן מדברים על 10%, 20%, 30% עלייה באנשים שמתלוננים על חרדה ועל דיכאון.

צבי פישל: נתונים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מדברים על אחוזים דומים.

צבי פישל: נתונים של בתי המרקחת מדברים על עלייה בצריכה של תרופות מרגיעות ותרופות נוגדות דיכאון.

צבי פישל: נתון מעניין מאוד שיונתן ביקש מהלמ"ס להעלות, שאלו את המדגם כמה מכם פנו לטיפול נפשי בגלל הקורונה.

צבי פישל: 4% מהאוכלוסייה שנדגמה אמרו שהם פנו לטיפול נפשי.

צבי פישל: תחשבו מה זה 4% מהאוכלוסייה.

צבי פישל: הרפורמה מכתיבה למערכת בריאות הנפש לטפל ב-4% מהאוכלוסייה.

צבי פישל: אם 4% מהאוכלוסייה נוספים פונים, תחשבו שזה מכפיל את הצורך, מכפיל את הביקוש.

צבי פישל: זה מספרים שהם לא יתוארו.

צבי פישל: מתוך ה-4% האלה בערך שליש פנו למערכת הפרטית.

קטי קטרין שטרית: אבל צבי, יש עוד נתון שדווקא בגלל שאתה פסיכיאטר צריך לציין אותו.

קטי קטרין שטרית: כרגע אנשים נמצאים במצב של הישרדות מפני שמדובר בגל רביעי.

קטי קטרין שטרית: הם עדיין לא מודעים.

קטי קטרין שטרית: הם כאילו אומרים, אני צריך לדאוג להיות בריא.

קטי קטרין שטרית: ברגע שהגל זה יחלוף אז תהיה המכה הגדולה של מה שנקרא המגיפה שאחרי המגיפה, כי כרגע הם עסוקים בהישרדות.

עידית סילמן: בעצם מה שקטי אומרת, עדיין אין לנו אפילו את כל הנתונים.

קטי קטרין שטרית: הם עסוקים בלשמור על הבריאות שלהם אבל הם לא מודעים שהאובר שמירה מכניסה אותם לסטרס, הסטרס הופך להיות סטרס כרוני ואז אנחנו נמצא את עצמנו במצב שהכמות הזאת תהיה הרבה יותר גדולה.

צבי פישל: כשאנחנו דיברנו על המספרים האלה, אנחנו דיברנו על זה שזה יבוא שנה-שנתיים מתום המגיפה, אבל אז חשבנו שיש עוד כסף - - -

קטי קטרין שטרית: אבל צריך להיערך לזה מעכשיו.

קטי קטרין שטרית: אין זמן.

צבי פישל: צריך לבנות את כל מה שצריך, בוודאי.

צבי פישל: אתם רואים כאן את התוצאות של אחד הסקרים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.

צבי פישל: תראו את האוכלוסייה.

צבי פישל: בסביבות 20%–30% מרגישים החמרה במצב הנפשי שלהם.

צבי פישל: צריך לזכור, אנחנו מאוד דואגים לאוכלוסייה הצעירה של אוכלוסיית הילדים ולאוכלוסייה המבוגרת של הקשישים, אבל צריך לזכור את אוכלוסיית הביניים, אנשים בני 35 עד 45, האנשים שהקורונה החברתית והכלכלית נתנה להם את הסטירה הכי גדולה.

צבי פישל: זה אנשים שמתחילים לבנות את החיים שלהם, עושים השקעות, לוקחים משכנתאות, בונים משפחה, מתחילים להביא ילדים.

צבי פישל: פתאום כל ההלוואות שלקחת מתוך אמונה שאתה עובד בצורה מסודרת ואתה תחזיר את הכסף כמו שצריך כי זה מה שצפוי, פתאום אתה לא יכול.

צבי פישל: פתאום מפטרים אותך מהעבודה, מוציאים אותך לחל"ת.

צבי פישל: פתאום אתה סגור בדירה קטנה, הילדים לא הולכים לגן, הילדים נמצאים בבית.

צבי פישל: תחשבו על המתח, על העלייה באלימות, על העלייה במספר הגירושין, העלייה בשימוש באלכוהול ובסמים.

צבי פישל: כל ההשלכות האלה הן השלכות שרואים אותן.

צבי פישל: אני רוצה כאן לייחד דקה אולי לאוכלוסייה מיוחדת שזה האוכלוסייה של הצוותים הרפואיים שמטפלים, שזו אוכלוסייה שאולי אנחנו לא מספיק נותנים להם את תשומת הלב.

צבי פישל: האוכלוסייה של הצוותים המטפלים נמצאת כאן בסטרס מאוד גדול.

צבי פישל: גם עומס עבודה בלתי נסבל.

צבי פישל: אני שומע את בן זוגי שהוא רופא למחלות זיהומיות והוא עובד בקורונה, ואני שומע תשובות שהוא נותן לייעוצים שמתייעצים איתו.

צבי פישל: ייעוצים של מחלות זיהומיות הוא יודע מה להגיד אבל ייעוצים של הקורונה, כמה מהדברים הוא אומר, אני לא יודע.

צבי פישל: אנחנו כרופאים אמורים לדעת.

צבי פישל: אנחנו כרופאים מחונכים לדעת.

צבי פישל: אנחנו כרופאים יודעים שכשאנחנו באים לחולה, אנחנו יודעים שאנחנו נותנים את הפתרון ושאנחנו עושים את הכול.

צבי פישל: פתאום הקורונה שמה אותנו במצב שבו אנחנו לא יודעים ואנחנו לא נותנים את הכול ואנחנו צריכים לעשות סדר עדיפויות.

צבי פישל: מדינת ישראל לא הייתה במצב שבו היא אמרה למישהו, אני לא יכולה לטפל בך כי אין לי מספיק מנשימים, אין לי מספיק מכונות אקמו, אין לי מספיק מיטות בטיפול נמרץ, כי אנחנו מדינת רווחה.

צבי פישל: פתאום אנחנו נכנסים למצב הזה, אז תחשבו על המצב הנפשי של הרופאים, מה הם רוצים ואיפה הם עומדים.

צבי פישל: אני חושב שיצא כאן פוסט מאוד מרגש של פרופסור משערי צדק שדיברה על זה שכמה אנחנו כרופאים, קשה לנו להיות עם חמלה לאנשים שהביאו על עצמם את הקורונה, שהם לא מחוסנים.

צבי פישל: למה זה קורה?

צבי פישל: זה קורה כי אנחנו בעומס.

צבי פישל: אנחנו מטפלים יום-יום בחולים שלוקחים סמים ואנחנו מטפלים יום-יום בחולים שהפסיקו את הטיפול התרופתי שלהם ויש לנו חמלה אליהם, אבל כשזה יותר מדי, הרזרבות גם שלנו נגמרות, גם שלנו כרופאים.

צבי פישל: מה הביא בעצם לבעיה?

צבי פישל: ההוצאה הלאומית לבריאות בישראל היא בין 7% ל-8% מהתוצר הלאומי הגולמי.

צבי פישל: זה הרבה פחות מהעולם.

צבי פישל: ההוצאה הלאומית לבריאות הנפש היא בערך 4% מתוך תקציב הבריאות.

צבי פישל: בעולם אנחנו מדברים על 6%, 8%, 18% מתקציב הבריאות שהולך לבריאות הנפש.

צבי פישל: תחשבו שהפער הזה קיים 73 שנה במדינת ישראל.

צבי פישל: 73 שנה אנחנו צוברים 2% מהתוצר ועוד 2% מהתוצר ועוד 2% מהתוצר ואז אתם בעצם מבינים את התמונה שביקשתי מכם לזכור איך היא נוצרת, כמה כסף בעצם לא ניתן למערכת.

צבי פישל: נמשיך הלאה.

צבי פישל: בישראל יש לנו 11 פסיכיאטרים ל-100,000 איש וזה נכון גם לגבי עובדים סוציאליים, פסיכולוגים וכל אחד מהמקצועות האחרים.

צבי פישל: הממוצע של ה-OECD הוא 18 פסיכיאטרים ל-100,000 איש.

צבי פישל: בדנמרק וארצות הברית עשו תוכנית חירום.

צבי פישל: המדינה עשתה תוכנית חירום כשהם הגיעו ל-14.

צבי פישל: עשו תוכנית חירום כדי לגייס רופאים למערכת הפסיכיאטרית, ואנחנו נמצאים על 11.

צבי פישל: אנחנו מקצוע זקן.

צבי פישל: 30% מהפסיכיאטרים בישראל הם מעל גיל 65, זאת אומרת שאנשים פורשים, אנשים פנסיונרים.

צבי פישל: אנשים עוזבים את המערכת.

צבי פישל: אם אנחנו מדברים על הפערים, כשאנחנו מדברים על בערך 100 משרות של פסיכיאטרים שהן ריקות פלוס 100 משרות שאנחנו חושבים שצריך להוסיף, תחשבו על 100 משרות שהן ריקות.

צבי פישל: תחשבו על זה שאוטוטו העלייה הרוסית המבורכת הגדולה פורשת לפנסיה.

צבי פישל: מי ימלא אותם?

צבי פישל: אין, אף אחד לא ימלא אותם.

עידית סילמן: צריך לדבר במספרים של זה, ד"ר צבי פישל, כי אנחנו מדברים בשנים הקרובות על מאות רופאים שהולכים לצאת מהמערכת.

קטי קטרין שטרית: נכון, זה גם ברפואה הכללית.

עידית סילמן: ושלא הולך להיות להם מענה.

מיכל מרים וולדיגר: אין ספק שצריך תמריצים.

קטי קטרין שטרית: זה קורה גם ברפואה הכללית.

קטי קטרין שטרית: אני העליתי את זה בוועדת הכספים לפני כחצי שנה ואמרתי, יש צפי של רופאים שפורשים בכמויות השנה וגם בשנה הבאה.

קטי קטרין שטרית: זה אותם רופאים שהגיעו מברית המועצות.

קטי קטרין שטרית: זו הייתה עלייה מבורכת של הרבה מאוד רופאים.

קטי קטרין שטרית: אין שום התייחסות לזה, מה גם שאז בזמנו הוספנו בגלל הקורונה 600 רופאים שקיבלו מכתב פיטורים.

צבי פישל: אף אחד מהם לא הגיע לבריאות הנפש.

קטי קטרין שטרית: אף אחד מהם לא מהפסיכיאטריה, נכון.

מיכל מרים וולדיגר: מתוך ה-600 אחד לא הגיע לפסיכיאטריה.

מיכל מרים וולדיגר: פסיכיאטריה היה צריך יותר, כי כמו שאמר פה מקודם צבי, בתוך המחלקות כשאי אפשר ללכת עם מסכות, זה אנשים שבאמת לא מסוגלים ללכת עם מסכות, ההדבקה היא כפולה.

מיכל מרים וולדיגר: צריך עוד רופאים, צריך עוד צוות סיעודי.

מיכל מרים וולדיגר: אחד מתוך ה-600 לא הגיע לבריאות הנפש.

אלינה ברדץ' יאלוב: מה הסיבה שסטודנטים לא מגיעים?

צבי פישל: תיכף נדבר על זה.

עידית סילמן: אני רק אגיד שלפתח הוועדה תשב החלטה גם שאנחנו מנסים לקדם אותה על כל מערך הרופאים בישראל, כל הנושא לא רק תקינה, אלא בכלל כוח אדם במקצועות הבריאות ובמערכת הרפואית בישראל.

עידית סילמן: אין לי ספק שגם פה צריך לראות איך מקדמים.

עידית סילמן: ד"ר צבי פישל מכיר את זה טוב מתוך ההסתדרות הרפואית, על נושא השדות הקליניים ואחר כך הבחירה של היכולת להתמחות בפסיכיאטריה והאם אנחנו מקדמים שם ונותנים שם איזשהו משהו לאותם סטודנטים כדי לבחור בהתמחות הזו, ואיך אנחנו מכוונים להתמחויות שאנחנו כמדינה נדרשים וצריכים אותם, שלא ילכו כל הסטודנטים ללמוד או עיניים או כירורגיה פלסטית שזה אחלה וזה מצוין אבל לנו צריכה להיות אחריות גם על הניתוב של אותן התמחויות חשובות שנצרכות במדינת ישראל.

מיכל מרים וולדיגר: אני חייבת להגיד לגבי זה.

מיכל מרים וולדיגר: אני ביקרתי באיתנים ביום של השריפה, קצת לפני, ודיברתי עם ד"ר גדי.

מיכל מרים וולדיגר: הוא אמר לי שב-2019 כן ניתנו במחוז ירושלים תמריץ, אני לא זוכרת מה בדיוק הסכום המדויק, והם הצליחו לגייס חמישה פסיכיאטרים.

מיכל מרים וולדיגר: העניין הוא פה בסופו של דבר תמריצים.

מיכל מרים וולדיגר: אם יהיה תמרוץ ראוי ונכון גם לפסיכיאטרים אבל בכלל פסיכולוגים חינוכיים, התפתחותיים, כלומר כל הנושא הזה של רפואי ופרא-רפואי בתחום של בריאות הנפש.

מיכל מרים וולדיגר: את דיברת מקודם מאוד יפה ואני ממש איתך לגמרי בנושא של סטיגמות, אז הסטיגמה היא לא רק אצל בני האדם הרגילים, זה נמצא גם אצל אנשי המקצוע, והפסיכיאטריה, היא לא נמצאת לצערי הרב במקום שהוא צריך להיות, כי בעיניי הם צריכים להיות במקום הראשון, לא השני והשלישי, לכן אין ספק שהמדינה צריכה להכניס יד לכיס.

מיכל מרים וולדיגר: אני אומרת את זה שוב ושוב, אני אגיד את זה פעם חמישית ועשירית.

מיכל מרים וולדיגר: לא מדובר בהוצאה.

מיכל מרים וולדיגר: אני פונה מפה לשר האוצר.

מיכל מרים וולדיגר: זה לא הוצאה, זאת השקעה.

מיכל מרים וולדיגר: אם נשקיע כמו שצריך בתחום הפסיכיאטריה ובכלל בבריאות הנפש, מהעובדת הסוציאלית, הפסיכיאטרית או כל המקצועות של אומנות ותרפיה באומנות, עזבי את הצד הערכי-חברתי שיש בזה שבעיניי זה הכי חשוב, אבל גם בראש כלכלי המדינה שלנו תרוויח כסף, והגיע הזמן לשים את זה לא בתחתית אלא בראש.

קטי קטרין שטרית: מיכל, יש הרבה פתרונות.

קטי קטרין שטרית: אתמול היינו בסיור בבית מאזן.

עידית סילמן: תראו, בסופו של דבר אני חושבת שבתחום מערך הנפש בישראל הוועדה הזאת הולכת לחסוך כסף למדינת ישראל ואני אגיד למה, כי אני חושבת שבטיפול, נכון לחסוך כסף ממקום אחד ולהעביר אותו למקום אחר.

עידית סילמן: בטיפול נכון, דיבר כאן צבי פישל על האשפוזים החוזרים גם, על הדלתות המסתובבות שאנחנו רוצים לנסות למנוע אותם, על צוותי משבר שבאמת לוקחים את זה צעד אחד קדימה בתוך הקהילה ותיכף נדבר עליהם בצורה מורחבת יותר.

עידית סילמן: אני רק אומר שאתמול ביחד עם חברת הכנסת קטי שטרית היינו גם בבית מאזן בבוקר.

עידית סילמן: לא פעם ראשונה שאנחנו מסיירים בבתים מאזנים ורואים את הטיפול המדהים שלהם.

עידית סילמן: אני תיכף אגיד את הבשורה של התקציב ושל הכנסת הקרובה שתתעסק בנושא של שיקום ובתים מאזנים.

עידית סילמן: גם אחר כך על המרכז הישראלי להתמכרויות שהיינו בנתניה ויש לנו גם בשורה בנושא הזה.

עידית סילמן: אני חייבת לומר שאני באופן אישי שמחה, וכשמדברים על דיכאון וחרדה זה קצת מוזר לבוא ולהגיד שאני שמחה, אבל אני לגמרי מאושרת מזה שפעם ראשונה באמת יושבים לדיוני עומק, ויישבו פה לדיוני עומק בנושא הזה.

עידית סילמן: אותי באופן אישי זה בהחלט מרגש.

עידית סילמן: אני בטוחה שכשתהיה כאן כנסת מלאה יותר ונגיע לעומקם של הדברים, אז בכלל אנחנו נרד גם לחקיקות וגם לדברים נוספים שיגיעו.

קטי קטרין שטרית: גם צריך לציין שאנחנו באופוזיציה לא אמורים להיות בוועדות, אבל ועדה בנושא כזה חשוב, זה מביא אותנו לכאן.

קטי קטרין שטרית: אני, אגב, מפרה עכשיו את המשמעת אצלי במפלגה אבל זה בסדר.

צבי פישל: זה כל כך מרגש.

צבי פישל: באמת שזה מרגש כי יש סדר עדיפויות.

קטי קטרין שטרית: אין פה שמאל וימין.

עידית סילמן: "כמים הפנים לפנים, כן לב האדם לאדם", ואני אומרת את זה כי באמת דרך המסכות אנחנו לא רואים את הפנים של הבן אדם.

עידית סילמן: בתחום של הנפש זה כל כך נצרך, ובנפש מטפלים בנפש ואנחנו נעשה פה נפשות.

אלינה ברדץ' יאלוב: אני רק רוצה להגיד עוד משפט אחד.

אלינה ברדץ' יאלוב: עידית, את העלית פה נקודה מאוד חשובה של נושא של לימודים בתחום אחר של רופאים.

אלינה ברדץ' יאלוב: בכל מקום שאני מסיירת כולל בבתי אבות, אני שומעת שפשוט חסרים סטודנטים לרפואה בתחום הגריאטריה.

אלינה ברדץ' יאלוב: עכשיו אני שומעת על פסיכיאטרים.

אלינה ברדץ' יאלוב: שמעתי על עובדים סוציאליים בכל מקום.

אלינה ברדץ' יאלוב: אם זאת בעיה כל כך מערכתית, אז חייבים באמת להתייחס ללימודים פה בארץ, לא לאלה שנוסעים לחו"ל.

עידית סילמן: צריך לזכור שבמערכת שלוקח לייצר רופא אחרי התמחות לוקח בסביבות 12–15 שנה, זה דבר שצריך היה להיעשות אתמול, שלשום.

עידית סילמן: אנחנו גם ככה באיחור.

אלינה ברדץ' יאלוב: לדעתי אפילו לא אתמול ולא שלשום.

אלינה ברדץ' יאלוב: פשוט אני שומעת את זה ברמה מערכתית ואני מאוד מודאגת ממה שאני שומעת.

אלינה ברדץ' יאלוב: רוב הסטודנטים שנוסעים ללמוד בחו"ל לומדים באוניברסיטאות, ואני אגיד את זה בלשון הכי לא עדינה, פחות איכותיות מאלה שיש לנו בארץ, והם חוזרים לפה בגלל שפשוט אי אפשר להתקבל כאן.

אלינה ברדץ' יאלוב: אין מספיק מקומות לימוד ואין מספיק התמחויות.

אלינה ברדץ' יאלוב: זה דבר שצריך לתת לו את הדעת.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: הדוברת היא חברת הכנסת אלינה ברדץ' יאלוב, חברת כנסת מטעם ישראל ביתנו, חברה בוועדת הבריאות של הכנסת, חברת כנסת חדשה.

עידית סילמן: ברוכה הבאה.

עידית סילמן: בקשה.

צבי פישל: נמשיך.

צבי פישל: לכאן אני רוצה להוסיף את הקושי בעיקר של המטופלים שלנו, זה בעצם חוסר ההפרדה בין המטופלים הפורנזים למטופלים שאינם פורנזים.

צבי פישל: למי שאולי לא מכיר את הסוגיה, יש ממשק מאוד גדול בין בריאות הנפש לבין המשפט.

צבי פישל: הרבה מטופלים שעושים עבירות מגיעים לחוות דעת ומגיעים בצווי הסתכלות ואחר כך בצווי אשפוז לאשפוז בבתי חולים פסיכיאטריים, ואז הם נשארים בכפיפה אחת עם מטופלים בדיכאון, מטופלים פסיכוטיים, מטופלים שנורא מפחדים מהמטופלים הללו שהם קצת אחרים, שזקוקים להתייחסות אחרת, והערבוב הזה הוא מאוד בעייתי וברור שמדינת ישראל צריכה למצוא לזה איזשהו מענה ייחודי כמו כל המדינות בעולם שמצאו מסגרות ייחודיות למטופלים הפורנזים.

צבי פישל: המענים בעצם הם רצף.

צבי פישל: כאן דובר על המון דברים, מענה חירום וכו'.

צבי פישל: אנחנו מדברים כאן על רצף של מענים.

צבי פישל: אנחנו מדברים כאן על מערכת שהיא כל כך רעבה, כל כך מדולדלת במשאבים שברור שצריך בכל מקום.

צבי פישל: בית מאזן, מד"א הנפש, קהילות משקמות, תוספת מיטות, כל אחד מהם בנפרד לא יפתור את הבעיה.

צבי פישל: צריך לפתור את הבעיה בגדול.

צבי פישל: צריך לפתור את הבעיה על ידי רפורמה משמעותית.

צבי פישל: אנחנו קוראים לזה הרפורמה האיכותית, שתעלה את בריאות הנפש שמדינת ישראל נותנת לאזרחים שלה לרמה שאנחנו יכולים לתת וצריכים לתת.

צבי פישל: מה אנחנו מבקשים בעצם?

צבי פישל: קודם כל אנחנו מבקשים לקבוע יעדים ולקבוע תקנים, לקבוע נקודות ביניים.

צבי פישל: לא להגיד, נתנו 400 מיליון שקלים.

צבי פישל: אנחנו מכירים את הפתרון הזה, נתנו 400 מיליון שקלים.

צבי פישל: אנחנו רוצים להגיד, אנחנו מגיעים תוך איקס זמן, כמה חודשים, שנה, לזה שבמדינת ישראל יהיו למשל 0–5 מיטות ל-1,000 נפש, לא אנחנו מפנים 400 מטופלים לקהילות משקמות.

צבי פישל: מתי?

צבי פישל: מה קורה עם הכסף של המיטות האלה?

צבי פישל: האם המיטות האלה צריכות להפוך למיטות אקוטיות?

צבי פישל: לנו ברור שבוודאי שכן.

צבי פישל: כמה תקנים נוספים יש במרפאות הקהילתיות ומאיפה אנחנו לוקחים את האנשים האלה?

צבי פישל: האם זה משמרת שנייה, האם זה פנסיונרים שאנחנו מחזירים אותם לעבוד?

צבי פישל: כי להגיד נתנו, אנחנו מכירים את הטריקים האלה.

צבי פישל: אני חושב שזה דובר כאן גם בדיון הקודם.

עידית סילמן: ד"ר פישל, אני רק אומר שלעניין הזה יהיה לנו דיון בוועדת הבריאות כאן, על עניין התקציבים ועל ממש תוכניות העבודה של המשרד בתחום בריאות הנפש.

צבי פישל: אני חושב שהתמונה שהראיתי לכם וביקשתי מכם לזכור, אנחנו צריכים להפוך אותה.

צבי פישל: מה זאת אומרת להפוך אותה?

צבי פישל: אנחנו צריכים שתהיה תחרות של בתי החולים על המטופלים, שתהיה תחרות של מרכזי השיקום על המטופלים, שתהיה תחרות של הרופאים הצעירים על מקומות התמחות בבתי החולים הפסיכיאטריים.

מיכל מרים וולדיגר: כמו שהיה ביולדות בשעתו, ברגע שהפכו את זה למשהו מאוד - - - , אז נאבקים איפה ללדת ורק משפרים יותר את המחלקות.

צבי פישל: זה דוגמה נהדרת כי זה מכניס כסף.

צבי פישל: ברגע שחולה פסיכיאטרי יכניס כסף, אז לא ירצו לפנות.

מיכל מרים וולדיגר: אבל עד היום האשפוז הוא 1,300 שקל ללילה כשזה נקבע לפני 200.

אלינה ברדץ' יאלוב: גם חסר עוד מיטות אשפוז פסיכיאטרים.

עידית סילמן: צבי פישל, אני מצטערת שאני עוצרת אתכם, אני פשוט מקבלת פה עשרות פניות לעלות ולדבר בוועדה.

צבי פישל: אני רוצה לסיים במנטרה שאנחנו אומרים כל יום במחלקה שלי: בחרנו להיות פה כדי להקל את מצוקתם של מטופלינו, נישמר מלהוסיף על סבלם.

צבי פישל: אנחנו כל יום מדברים על זה ואני חושב שכולנו צריכים ללכת ולדבר על זה ולהבין שהתפקיד שלנו כמערכת בריאות, כפרלמנט, כמיניסטריון זה לעזור למטופלים הכי קשים, הכי מסכנים ולא להחמיר את המצב שלהם.

עידית סילמן: בקהלת רבה אומרים, דע שאם קלקלת, אין מי שיבוא ויתקן אחריך.

צבי פישל: תודה רבה.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: אני רק רוצה לעבור לפני שאני אתן גם לחברי הכנסת שנמצאים כאן, לשנייה באמת לכמה נציגים שנמצאים איתנו גם בזום, ואני אומרת לכם כבר שיש לנו המון בקשות לעלות.

עידית סילמן: עו"ד דניאל רז שנמצא כאן, ממונה ארצי בתחום של אשפוז כפוי, בבקשה, וגם תודה רבה על החומרים ששלחת, על הדברים שעשית, על הקשר הרציף.

דניאל רז: תודה רבה.

דניאל רז: קודם כל אני מברך כמובן על הדיון החשוב הזה.

דניאל רז: אנחנו בהחלט כנציגים הכי אולי בולטים של מרבית האנשים שמאושפזים בבתי חולים פסיכיאטריים ברחבי הארץ, אז יש לנו כמובן נקודת ראיה.

דניאל רז: הפצנו פה לכבודכם את הנתונים שעלו במסגרת הזו.

דניאל רז: אנחנו מהסיוע המשפטי במשרד המשפטים מייצגים מרבית מפגועי הנפש שמאושפזים ב-15 בתי חולים פסיכיאטרים במחלקות.

דניאל רז: כפי שאתם יכולים לקרוא מהחומר שהבאנו לכם, התמונה שעולה מהשטח היא תוצאה עגומה במיוחד לצערי הרב, שמחלקות מוזנחות, תנאי מחיה בסיסיים ירודים ביותר כאשר בחלק מהמקרים הם אינם ראויים אפילו למגורי בני אדם.

דניאל רז: התמונות שראינו בתקשורת של בית החולים מזור, מרכז לבריאות הנפש אברבנאל, משקפים לצערי הרב את מצבן של מרבית המחלקות הפסיכיאטריות במדינת ישראל.

דניאל רז: אנחנו נחשפנו למציאות קשה של המחלקות, תלונות קשות במיוחד של מתמודדי הנפש ובני המשפחות אותם אנחנו מייצגים בוועדות הפסיכיאטריות.

דניאל רז: לגבי מה שאמר חברי, ד"ר צבי פישל, בגן ילדים אני יכול להחליט אם לשים את הילד שלי או לא לשים את הילד שלי.

דניאל רז: להבדיל אלף הבדלות, כשאני נמצא בבית חולים פסיכיאטרי במחלקה, אני נאלץ להיות שם לפעמים כי זה אשפוז כפוי, בין אם הוא אזרחי או בצו אשפוז.

דניאל רז: אין לי את הבחירה הזאת.

דניאל רז: אני פשוט נמצא שם, אני צריך לקבל טיפול.

דניאל רז: התיאור של אחד מעורכי הדין שלנו, של "30 איש שיושבים", הבאתי את הציטוט לכם בדוח, "בלובי של מחלקה ששטחו לכל היותר 40 או 50 מטר ושלא נשמרת לכל אדם את הפרטיות הבסיסית הנדרשת לו כאדם, לא כל שכן אדם שהגיע לבית חולים, בין אם בכפיה או בהסכמה לקבל טיפול רפואי", הוא תיאור מאוד קשה.

דניאל רז: התיאור של מזרונים שחוסמים את השירותים שראינו בתקשורת, כשיש עשרה מזרונים ואני מדגיש, מזרונים ולא מיטות, בחדר צפוף כשהשירותים הצמודים מנוטרלים לחלוטין, הן תמונות שאסור שמדינת ישראל בשנת 2021 תרשה כי הדברים יקרו.

דניאל רז: מהתיאור שהבאתי בפניכם עולות תלונות קשות של הטרדות מיניות גם של מטופלות שנמצאות במחלקה יחד עם מטופלים, שחלקם אפילו הוצא לעניינם צו הסתכלות של בית משפט ויכול להיות שהם ימצאו כשרים לעמוד לדין אבל הם נמצאים בצו הסתכלות, במקביל לאישה למשל שבגלל עניין אובדני נמצאת במחלקה פסיכיאטרית, והם ביחד באותה מחלקה.

דניאל רז: עורכי דין תיארו בפנינו וגם מטופלות אגב, על הטרדות מיניות קשות.

דניאל רז: זה אנשים שבאו לקבל טיפול רפואי.

דניאל רז: אדם שבשל מצבו הנפשי הקשה נאלץ לשהות במחלקה פסיכיאטרית, מצופה מהחברה שתיתן לו את כל הטיפול הנכון על מנת ששהותו בבית החולים הפסיכיאטרי תהיה למינימום של זמן ויוכל לחזור לקהילה.

דניאל רז: בפועל או כפי שעולה מהתיאור כאן, קשה להתרשם שמצבו ישתפר, אם בכלל, כאשר התנאים הבסיסיים שלו כאדם לא נשמרים או כאשר הוא נמצא שם בכפיה בתנאים כה קשים.

דניאל רז: סביר להניח שהחוויה השלילית הזאת במחלקה תלווה אותו גם לשארית חייו, שלא לומר על סיוטים קשים וטראומה לא מבוטלת לאחר מכן.

דניאל רז: מטופלים רבים שאושפזו בבתי חולים חוו את האשפוז בצורה קשה לא רק בגלל הכפייה של האשפוז, אלא גם בגלל התנאים הקשים והבלתי אנושיים לעיתים של המחלקות הפסיכיאטריות.

דניאל רז: ככל שהתנאים של המחלקות טובים יותר, זה מהווה אינדיקטור של אדם האם הוא מוכן לקבל את הטיפול בהסכמה ולחזור בו מהכוונה להילחם משפטית נגד הכפייה.

דניאל רז: ראינו זאת בעבר והדברים ברורים עכשיו עוד יותר כשהתנאים הפיזיים של המחלקות חמור יותר.

דניאל רז: התייחסנו גם למצבם בנייר עמדה שהגשנו, של הקטינים המאושפזים בכפייה.

דניאל רז: יש לנו מערך ייצוג קטינים, של הסיוע המשפטי במשרד המשפטים, נפרד אצלנו, בעל הכשרה מתאימה.

דניאל רז: כפי שאתם יכולים לראות בדוח שהגשנו, הייתה לנו למשל קטינה נפגעת עבירות מין שנמצאה חיובית לקורונה, שהושמה במחלקת קורונה של מבוגרים בבית חולים כללי, וזאת נעשה על רקע נוהל של משרד הבריאות לאור המחסור החמור של מיטות אשפוז במחלקות הפסיכיאטריות לילדים ונוער.

דניאל רז: אני רוצה להתייחס למה שחברת הכנסת שטרית אמרה פה.

דניאל רז: מהנתונים שהוצאנו לכם עולה כי בתקופת הקורונה חלה עלייה משמעותית של ימי האשפוז בכפייה של לקוחות שלנו, ומספר ההליכים שאנו נדרשים לייצג במגמת עלייה, משותפת גם למערך ייצוג קטינים וגם למערך ייצוג מבוגרים.

דניאל רז: לצורך העניין, יש לנו עלייה של 13% ארצי, שמחוז תל אביב ומרכז זה כבר 20%, אבל לשאלה שלך, בתקופה של אחרי הקורונה הזמנית שהייתה לנו, הייתה לנו קפיצה משמעותית וזה לא רק באשפוז כפוי, זה גם בנושא של חובות ופשיטת רגל וייצוג קטינים, בכל הנושא שאנחנו מייצגים בסיוע המשפטי במשרד המשפטים.

דניאל רז: בתחום בריאות הנפש, הצפי שלנו שלאחר השנה הזאת, אם עכשיו הייתה עלייה, תהיה קפיצה מאוד משמעותית.

דניאל רז: בזה אנחנו מסכימים לגמרי ואנחנו רואים את זה כבר מהנתונים הראשונים שמגיעים אלינו, ואנחנו גם דיווחנו על זה וגם נוציא על זה דוח מסודר לשר.

דניאל רז: בדבריי לא התייחסתי לטיפול בקהילה שאף הוא ספג מכה קשה בתקופת הקורונה ובפועל האריך שלא לצורך אשפוזם של אנשים בבתי חולים פסיכיאטריים כי לא נמצא להם מענה.

דניאל רז: במציאות שהייתה קיימת עוד בטרם הקורונה, לפיה כשליש מהמאושפזים בבתי חולים פסיכיאטריים הם אשפוזים סוציאליים, כלומר שהם נמצאים שם כי אין כל מסגרת מתאימה של משרד הבריאות או של הרווחה, עכשיו כפי שעלה בזמנו בדוח מבקר המדינה, הרי שמשבר הקורונה אותו חווינו ועדיין חווים רק מעצים שבעתיים את הבעיה הקשה של אשפוזים יותר ארוכים.

דניאל רז: בדברים שנרשמו התרענו על שני דברים מדאיגים, ובזה אני אסיים.

דניאל רז: הראשון הוא עלייה במקרי האלימות בתוך המחלקות, כאשר הריב הוא בשל היעדר תנאי מחיה בסיסיים.

דניאל רז: בעתירה שהגישה ההסתדרות הרפואית ואיגוד הפסיכיאטריה ואליהם הגשנו בקשה גם להצטרף כידיד של בית המשפט העליון, צוין שלאנשים שאין מיטות לאן לחזור בערב כשהם עוזבים את החדר שלהם, רבים ביניהם ומכאן נוצרו מקרי אלימות.

דניאל רז: מה הבעיה?

דניאל רז: כשיש אלימות מאריכים את האשפוז בכפיה, אז מה עשינו?

דניאל רז: רצינו להביא בן אדם, רצינו לתת לו תנאים בסיסיים.

דניאל רז: בפועל אנחנו יוצרים את הסיטואציה שהוא יהיה יותר זמן.

דניאל רז: לא רק זה, ויותר מטריד, עוד ציינו שזה גם עלייה מדאיגה של מקרי הקשירות והבידודים, להלן ההגבלות במחלקות הפסיכיאטריות.

דניאל רז: תופעה זו נבלמה בעבר בעקבות העלאת הנושא לסדר היום הציבורי בשל סדרת מקרים שייצגנו וגם ארגון בזכות נמצא פה, והובילו להקמת ועדה ציבורית, דוח מבקר המדינה, אולם החשש שלנו הוא שהמאמצים החשובים שעשה האגף לבריאות הנפש במשרד הבריאות, אנחנו עדיין עומדים על כך שזה יוסדר בחקיקה ראשית, ירדו לטמיון בשל הגל הנוכחי והצפיפות הקשה במחלקות הפסיכיאטריות.

דניאל רז: עליית מקרי האלימות בהכרח מביאה לעלייה במספר הקשירות והבידודים בבתי החולים הפסיכיאטריים, ואני חושב שברגע שהאינדיקטור הוא שיש לנו יותר מקרים שאנחנו צריכים לפנות לבית משפט להתיר בן אדם מקשירה או מבידוד בגלל שיש מקרים מאוד קשים, זה אומר שבהחלט יש השפעה של התנאים בתוך בתי החולים הפסיכיאטריים.

דניאל רז: בסוף אני רק רוצה לומר ובזה אני באמת אסיים, שנקודת הראיה שלנו בסופו של דבר, שאנחנו כמובן סבורים שהפתרון צריך להיות בקהילה והפתרון צריך להיות יותר בתים מאזנים.

דניאל רז: אנחנו מברכים את אגף בריאות הנפש שבאמת עושה עבודה מאוד יפה ורצינית בעניין הזה, אבל כרגע בתקופת הקורונה המשבר הוא עוד יותר חמור.

דניאל רז: בפועל הנושא של שיקום של נכי נפש בקהילה, דיברו על ניצול התקציב או לא, גם זה נושא שלא מספיק מנוצל.

דניאל רז: דיברו על פרסום.

דניאל רז: אנחנו מייצגים על החלטות של ועדות סל שיקום אבל אין אף אחד שמייצג את אותם אנשים בוועדות סל שיקום, אז זה למשל נושא שצריך גם לדעתי להגיע לכדי פתרון, לכן אני חושב שבסופו של דבר התמונה שאני קיבלתי מכל אחד מ-42 עורכי הדין שמייצגים באמת בנאמנות חסרת פניות לכל אחד מ-13,000 הליכים משפטיים שאנחנו מייצגים בשנה, התמונה היא מאוד קשה.

דניאל רז: דיברנו על שחיקה של אנשי הצוות.

דניאל רז: אני בהחלט מסכים עם ד"ר צבי פישל.

דניאל רז: יש גם שחיקה של עורכי הדין שעובדים שם, שנמצאים שם, שיום-יום רואים תנאים מאוד קשים, שלא יכולים לראיין את האנשים בצורה ראויה, שמראיינים אום כשכל העולם מסתכל על המקרה וכולם נכנסים בתוך הראיון.

דניאל רז: דבר הכי בסיסי, ראיון של עורך דין-לקוח.

דניאל רז: כמובן יש גם טעויות קשות, טעויות של למשל אשפוזים לא מוצדקים.

דניאל רז: לא בודקים את העובדות, האם באמת הוא היה צריך אשפוז כפוי.

דניאל רז: זה מגיע לבית משפט ואני לא מאשים.

דניאל רז: זה לא משהו שהוא בזדון אלא פשוט אין זמן.

דניאל רז: לצוות אין זמן, הם לא בודקים את העובדות.

דניאל רז: זה מגיע לבית משפט ואז מוצא את עצמו בן אדם שלא בצדק באשפוז כפוי.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: יש גם מקרים הפוכים, שבן אדם זקוק לאשפוז ולא יכולים להוציא לפועל.

דניאל רז: גם זה נכון.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: חוסר אפשרות להוכיח.

דניאל רז: היו גם מקרים שאנחנו נלחמנו על הזכות של בן אדם לקבל טיפול.

מיכל מרים וולדיגר: טטיאנה, אני חייבת להגיד לך שזה ממש אחד הנושאים הכואבים, שלי ולדניאל היה ויכוח על זה לגבי המשפחות ומתמודדים שבעצם המצב שלהם לא טוב.

מיכל מרים וולדיגר: בדרך כלל זה קורה לחבר'ה מתמודדים שהם מאותגרי טיפול.

מיכל מרים וולדיגר: הם לא לוקחים את הטיפולים מסיבות כאלה ואחרות ואז כל מה שיש להם זה לפנות לפסיכיאטר מחוזי.

מיכל מרים וולדיגר: פסיכיאטר מחוזי לא מקבל את הפניה כי צריך להיות לזה ליווי של איזה חוות דעת מקצועית.

מיכל מרים וולדיגר: אין חוות דעת מקצועית, אז הם נכנסים לאיזה לופ משוגע שלצערנו הרב חלק גדול מהמקרים מסתיים בטרגיות נוראיות.

מיכל מרים וולדיגר: זו גם בעיה בפני עצמה.

דניאל רז: אני יכול להגיד לך שהיו לנו מקרים שייצגנו מטופלים שרצו להישאר בבית חולים כשבית החולים לא רוצה להשאיר אותם.

דניאל רז: גם זה היה לנו, ואגב, בשנה האחרונה יותר מקרים מאשר אי פעם.

דניאל רז: זה גם מעניין כנתון.

עידית סילמן: תראו, בגלל שאין לנו ברירה, יש לנו המון אנשים גם בזום וגם בבקשות לעלות, אנחנו ננסה לקצר זמנים, לא תהיה לנו ברירה.

עידית סילמן: אני רוצה כן לפני שאני אעבור לחברי הכנסת שיתייחסו, לאסוף כמה נושאים כדי שחברי הכנסת גם יוכלו להתייחס אליהם.

עידית סילמן: מאיר מרציאנו, כתב של חדשות 13 לענייני בריאות, יצא עם כתבה אחרונה על החוויות בבתי החולים הפסיכיאטריים.

עידית סילמן: בבקשה.

מאיר מרציאנו: תודה רבה קודם כל על ההזדמנות לדבר כאן ותודה על ההזמנה שלך, יושבת-הראש.

מאיר מרציאנו: תראו, מערכת בריאות הנפש היא לא מושא סיקור אופטימלי.

מאיר מרציאנו: המרואיינים שם הם מטופלים.

מאיר מרציאנו: זה אנשים שצריך לעוות את הקול שלהם, לטשטש את הפנים שלהם וזה לא בדיוק מוצר טלוויזיוני נחשק.

מאיר מרציאנו: זה בדיוק מה שקרוי אנשים מצורעים, מורחקים, מוכחשים.

מאיר מרציאנו: זה לא סבתא ששוכבת במסדרון של בית חולים כללי, שזה תופעה מגונה לכשעצמה, אבל הסבתא הזו יכולה להיות בת עורכת דין מפורסמת או אושיית רשת שיכולות לעורר מודעות בפייסבוק, ברשתות החברתיות.

מאיר מרציאנו: בני המשפחה של המטופלים הפסיכיאטרים לא יעשו את זה.

מאיר מרציאנו: הם מתביישים מהסטיגמה, הם חוששים.

מאיר מרציאנו: בשבוע שעבר אנחנו הצלחנו לפרוץ את המחסום הזה ובאמת במהדורה המרכזית הבאנו תיעוד שהראה את התנאים הקשים במחלקות הסגורות.

מאיר מרציאנו: עשינו את זה ביחד עם בית חולים מזור ובית חולים אברבנאל.

מאיר מרציאנו: מה שאנחנו הראינו שם אמור לזעזע כל אדם במדינת ישראל.

מאיר מרציאנו: חדר אחד עם שבע מיטות, בעיתות קשים אפילו שמונה מיטות.

מאיר מרציאנו: כל החדר, מאחוריו, מלפניו, מצדדיו פשוט מלא במיטות.

מאיר מרציאנו: אם מטופל רוצה לרדת מהמיטה כמו שאנחנו עושים, הוא לא יכול לפנות ימינה או שמאלה, הוא צריך לזחול עד לסוף המיטה ואז לנתר מעליה.

מאיר מרציאנו: כמובן שגם בדרך לחדר הזה שאנשי הצוות מכנים אותו אקווריום, אז במסדרון יש מזרונים על הרצפה, ליד המקלחות גם יש מזרונים.

מאיר מרציאנו: אפילו בתוך החדר בידוד יש מזרונים, אותו חדר שאמור להיות למטופלים אלימים במצבים של התקפים פסיכוטיים.

מאיר מרציאנו: בית חולים מזור שהמנהלת שלו, ד"ר קרן גינת יושבת כאן, מכיל בערך 300 מיטות אשפוז.

מאיר מרציאנו: זה סדר גודל של בית החולים אסותא אשדוד.

מאיר מרציאנו: מישהו מדמיין ששמונה מטופלים היו יכולים להיות מאושפזים בחדר אחד במחלקה פנימית והיינו שותקים על זה?

מיכל מרים וולדיגר: מאיר, אני רק חייבת להגיד לגבי מזור ששם הממוצע הוא הרבה יותר נמוך מהממוצע הארצי.

מיכל מרים וולדיגר: שם הם עומדים על פחות מ-3% ל-1,000.

מיכל מרים וולדיגר: הצפיפות היא עוד כלום לעומת אנשים שצריכים את הדבר הזה ולא מקבלים, אז זה פשוט הזוי.

מאיר מרציאנו: נכון.

מאיר מרציאנו: בסוף מזור, תיכף ירחיבו כאן אנשי הצוות שלו, הוא אחראי לטפל במעל מיליון אנשים.

מאיר מרציאנו: מהצד השני אני מוכרח להגיד שראיתי בבתי החולים הפסיכיאטריים אנשי צוות מסורים שבאמת רוצים לעזור למטופלים אבל המדינה פשוט לא נותנת להם את הכלים לפתח את המימד האנושי במטופלים הבאמת מסכנים האלו.

מאיר מרציאנו: אנשי צוות שחוששים מאלימות כי משרדי הבריאות והאוצר לא מקצים תקציב למאבטחים במחלקות הסגורות בשעות היום, ולכן המגיבים הראשונים הם אנשי הצוות.

מאיר מרציאנו: הם אלו שחוטפים את האגרופים ואת המכות.

מאיר מרציאנו: תראו, כמו ששמענו כאן מהסקירה של ד"ר צבי פישל, בערך 4% מהאוכלוסייה הכללית - - -

מיכל מרים וולדיגר: מאיר, סליחה שאני מפריעה עוד פעם.

מיכל מרים וולדיגר: אני לא רוצה שנגיע למצב שבו נהיה כמו חלם, שנשים את האמבולנס מתחת לגשר.

מיכל מרים וולדיגר: להגיד לי מאבטחים, זה אומר בעיניי, האידיאל והנכון, זה אם לשים יותר צוות סיעודי, יותר צוות פרא-רפואי, יותר פסיכיאטרים ופחות צפיפות, לא נגיע לאלימות.

מיכל מרים וולדיגר: אז אומרים לא, נשים אלימות ואז נביא מאבטחים שישמרו על האלימות.

עידית סילמן: חולה רעה אחת לא מתקנת חולה רעה אחרת.

מיכל מרים וולדיגר: כן, בדיוק.

מיכל מרים וולדיגר: יש לי להגיד לך רגע משהו שבעיניי במדינת ישראל, ואמרתי את זה כמה פעמים ושוב אני אגיד את זה, כדי להיות חלש אתה צריך להיות חזק, כלומר אותו בן אדם מסכן שנמצא בבית חולים כי זה מצב אקוטי, אחרת הוא לא היה בבית חולים, מצליח לשרוד את האשפוז, אני אומרת מצליח לשרוד כי אתה מתאר פה דברים שאני גם ראיתי בעיניי.

מיכל מרים וולדיגר: זה פשוט מזעזע.

מיכל מרים וולדיגר: הצליח לשרוד, עבר את האשפוז, יוצא לקהילה וכלום.

מיכל מרים וולדיגר: להגיע לסל שיקום הוא צריך לטפס מיליוני שלבים כדי להגיע.

מיכל מרים וולדיגר: הוא קיבל את הוואצ'ר לסל שיקום, למצוא מקום שיקום.

מיכל מרים וולדיגר: צריך להיות כל כך חזק כדי לזכות במשהו שהוא כל כך טריוויאלי לאותו מתמודד.

מיכל מרים וולדיגר: אני ממש מקווה שנצליח לעשות פה איזה שינוי כי זה חובה.

מאיר מרציאנו: את ממש צודקת והלוואי שיהיו יותר אנשי צוות, אחיות, אחים, רופאים, רופאות שיוכלו לתת את היחס האישי הזה למטופלים, אבל עד אז המצב הוא מצב חירום כבר עכשיו, אז לפחות שיהיה מאבטח, לפחות שנמנע את מקרה האלימות הבא.

עידית סילמן: מאיר פה מייצג מצב שבעיניו בתור כתב, בתור עיתונאי שהולך וחווה חוויה כזאת, הוא מצב אקוטי מיידי.

עידית סילמן: זה לא משהו שהוא אומר, תבנו פה תוכניות ותכינו.

עידית סילמן: זה משהו שדורש טיפול עכשווי, מיידי.

מאיר מרציאנו: אני רוצה להגיד לך יושבת-הראש, אני נכנסתי עם הצוות שלי, עם הצלמים לתוך מחלקה סגורה בבית חולים מזור, בבית חולים אברבנאל.

מאיר מרציאנו: זה היה מפחיד.

מאיר מרציאנו: אני רואה את אנשי הצוות שנמצאים שם יום-יום.

מאיר מרציאנו: הם מורגלים בזה אבל זה מפחיד.

עידית סילמן: הדבר הגרוע ביותר שיכול לצאת מדבר כזה, זה שמישהו יכנס וגם יאמר שזה מפחיד.

עידית סילמן: כשאנחנו מדברים על הורדת הסטיגמה, אנחנו לא עושים את זה על ידי כתבות כאלה ואנחנו לא עושים את זה על ידי שירות כזה.

עידית סילמן: זה בעצם הדאגה והחמלה שאנחנו אמורים לתת.

מיכל מרים וולדיגר: אתה אומר מפחיד ואני אומרת כואב.

מיכל מרים וולדיגר: אני יכולה לדבר בשם בני משפחה כי יש לי קרוב משפחה שליוויתי אותו לא מעט זמן בתוך בתי החולים ומחוץ לבתי החולים.

מיכל מרים וולדיגר: אני לא ראיתי פחד, שוב, כי אני כבר מכירה את המקום.

מיכל מרים וולדיגר: התביישתי.

מיכל מרים וולדיגר: ראיתי כאב, ראיתי ייאוש אמיתי גם של המתמודד עצמו, אבל הוא עוד איכשהו נמצא במצב אקוטי אז נניח שהוא לא מספיק מבין, אבל של בני המשפחה שפשוט קורסים תחת הנטל.

מיכל מרים וולדיגר: אין להם יכולת אפילו להרים ראש מעל המים.

מיכל מרים וולדיגר: אני ממש מודה לך על הכתבה ועל בכלל, אבל זה הרבה יותר מאשר מפחיד.

מיכל מרים וולדיגר: כל אחד יכול להגיע, קרוב שלנו או מישהו.

מיכל מרים וולדיגר: כולנו.

מיכל מרים וולדיגר: אנחנו לא מוגנים.

מיכל מרים וולדיגר: זה פושה בכל מקום ואם אנחנו לא נדע לטפל בזה בעיניי עוד במניעה, עוד הרבה קודם, עוד בחינוך, עוד בגיל הרך, ללמד את כל הילדים שלנו לא לחכות שיהיה משבר אלא ללמד את הילדים שלנו איך להיכנס פנימה, איך להכיל כאב, איך לדעת להתמודד עם משבר, איך להיות אלסטיים לפעמים, אז לא נצטרך להגיע למחלקות של מזור וגהה.

מיכל מרים וולדיגר: יגיעו אבל בקצה.

מיכל מרים וולדיגר: אמרה עידית ואני מסכימה שמדינת ישראל תרוויח גם כלכלית, גם ערכית, גם חברתית.

מיכל מרים וולדיגר: נבנה פה חברה הרבה יותר טובה.

מאיר מרציאנו: אז בהקשר הזה רק מילה לסיום, ברשותכם.

מאיר מרציאנו: הערכות כפי ששמענו מדברות על כך שבערך 4% מהאוכלוסייה יצטרכו להגיע לאשפוז פסיכיאטרי ברמה כזו או אחרת.

מיכל מרים וולדיגר: לא, הוא לא אמר 4%.

מיכל מרים וולדיגר: אמרת טיפולים מקצועיים.

קרן גינת: לא, 4% יסבלו מאירוע פסיכוטי.

קרן גינת: יכול להיות לא אשפוז אבל זו האוכלוסייה.

מאיר מרציאנו: אנחנו מדברים כרגע על המערך לבריאות הנפש גם בקהילה, גם בבתי החולים ולכן זה נתון משמעותי שבעקבותיו מערכת הבריאות של הנפש לא יכולה להיראות כפי שהיא נראית היום.

מאיר מרציאנו: שר הבריאות הורוביץ הבטיח להוסיף 400 מיליון שקלים למערך לבריאות הנפש.

מאיר מרציאנו: גבירתי יושבת-הראש, אנחנו סומכים עליך שאת תוודאי שהתקציב הזה אכן מגיע ומועבר לאן שהוא צריך להיות מועבר.

מאיר מרציאנו: אני בצניעות יכול לנסות להבטיח שמהצד התקשורתי, שמערכת בריאות הנפש סבלה עד היום, הייתה באפלה, בחשיכה, לא אהבו לגעת בה, אז ננסה להביא את זה לקדמת הבמה.

עידית סילמן: תודה רבה ואתה עוזר לנו בזה.

עידית סילמן: נמצאות איתנו כאן מהמקום שביקרת בו, המרכז לבריאות הנפש מזור.

עידית סילמן: נמצאת איתנו כאן גם ד"ר קרן גינת, מנהלת בית החולים, וגם ד"ר לורה שרוני שהיא סגנית מנהלת המרכז.

עידית סילמן: ד"ר קרן, בבקשה.

קרן גינת: אני ברשות

קרן גינת: כם אפצל את הזמן שלי לשניים כי אני חדשה בתוך המערכת.

קרן גינת: אני שנה נמצאת, וד"ר שרוני מובילה יחד עם הרבה פסיכיאטרים אחרים מהפך בעולם הפסיכיאטרי.

קרן גינת: עשינו מהפך בצוותים, עשינו שינויים גדולים בתוך הבית ונשארנו לבד.

קרן גינת: הסתכלנו אחורה ולא המדינה ולא החברה הצטרפה אלינו.

קרן גינת: אני רוצה להודות למי שיושב פה.

קרן גינת: אני ממש מתרגשת שיש דבר כזה שנקרא ועדת בריאות.

קרן גינת: אני מאוד מתרגשת שוועדת הבריאות בדיון הראשון שלה בוחרת את הנושא החשוב הזה.

קרן גינת: אני מודה לשר שלא נמצא פה, לכולם, ובסוף אנחנו צריכים תוצאות.

קרן גינת: אני חושבת שהמנדט שלי במעט דקות הוא לספר רק בזעיר אנפין את סיפורו של המטופל, מי זה הבן אדם הזה שמגיע אלינו.

קרן גינת: זה בחור או אישה צעירים.

קרן גינת: אני אקח בחור צעיר.

קרן גינת: אני אקרא לו ישראל.

קרן גינת: ישראל ישראלי מגיע אלינו אחרי שהוא היה בחור נורמטיבי וחי חייו בתוך החברה.

קרן גינת: סכיזופרניה לא יודעת את ההבדל הסוציו אקונומי ולא יודעת שנות חינוך.

קרן גינת: היא פוגעת בגילאים 15 עד 25 בפגיעה נוראית, והאיש הזה מסתובב שנה-שנתיים קצת עם דיכאון, הרבה עם חרדות, עם התלבטות לגבי חייו, הולך ומתנדנד.

קרן גינת: הסבתות מתחילות לדאוג ולרגע אחד יש לו את ההבנה, זה לא אני, זה העולם, רוצים להרוג את אימא שלי, ועכשיו כל הדבר הזה נכנס לקנוניה שרוצים להרוג את אימא שלי, והקול אומר לי את זה והסרט לנגד עיניי מסביר לי את זה וכל הדברים נכנסים להיגיון של זה, אז אני הולך ואני פורץ לבית של אימא, ושברתי את החלון ואימא התקשרה למשטרה, ומגיעים מהמשטרה ורואים שאני לא בסדר, אז אני מגיע לבית חולים לחולי נפש.

קרן גינת: 33% מהאנשים שמאושפזים בבית חולים לחולי נפש אינם מעוניינים להיות שם.

קרן גינת: הם לא באו וביקשו מאיתנו סעד.

קרן גינת: אנחנו כחברה החלטנו שהם שם, בין אם הוא יכול לפגוע בעצמו, בין אם הוא יכול לפגוע במישהו אחר או בין אם בית המשפט החליט.

קרן גינת: זה אנחנו החלטנו ועכשיו הוא מגיע ומה הוא פוגש?

קרן גינת: אנחנו יודעים כי ראינו את זה גם במחקרים ולורה תרחיב, שהצפיפות במישרין נוגעת באלימות.

קרן גינת: היו בביקורים אצלנו.

קרן גינת: אני כל פעם שואלת את המטופלים מה היה אתמול בלילה, לא לפני שנה, אז היינו באיזשהו ביקור לפני כמה ימים ומטופל אמר, אתמול בלילה לא היו מכות כי מה קרה?

קרן גינת: א' התהפך על ב' אבל אנחנו כבר יודעים, אז התערבנו ועשינו שקט.

קרן גינת: גם אנחנו עושים דה-אסקלציה.

קרן גינת: המטפלים שלנו עובדים קשה ואני אתן ללורה את רשות הדיבור כי באמת נעשתה עבודה מעמיקה.

קרן גינת: אנחנו מסתכלים על המטופלים בגובה העיניים, וימים יכולים לעבור עד שניתן להם טיפול תרופתי.

קרן גינת: אנחנו לא נותנים בכוח, אבל זה דורש משאבים.

קרן גינת: כשהאחות הראשית שלי, באו לתרגל ממסר, היא אמרה, אל תנסו להגיע לקשירות כי אנחנו לא נגיע, ואנחנו בירידה בקשירות מאוד משמעותית.

קרן גינת: זה כמעט לא קורה, אבל מה יש לי?

קרן גינת: יש לי לפחות מקרה אחד או שניים של אלימות כלפי צוות וכלפי מטופלים אחרים.

קרן גינת: זה לא רק הצוות.

קרן גינת: אם בן אדם מבוהל שעכשיו רצו להרוג את אימא, והוא פרץ ופתאום לקחו אותו והוא מגיע למקום נורא מפחיד עם עוד אנשים שהם נורא מבוהלים, אז הוא מגיע בלילה ובלילה הוא לא נרדם.

קרן גינת: אם היו צוות, יכלו לשבת לדבר איתו, כי גם בבית הוא יהיה ער בלילה עם הדברים שלו.

קרן גינת: מה שונה?

קרן גינת: אבל הרבה יותר קל לתת כדור שינה.

קרן גינת: הרבה יותר קל להגיד, טוב, כולם ילכו למיטות עכשיו, כי אחרת אי אפשר להשתלט.

קרן גינת: שלושה אנשי צוות במחלקה המשפטית אצלנו ואני יודעת שזה בכל הארץ.

קרן גינת: לפעמים יש מעל 60 מטופלים עם שלושה אנשי צוות כשהמטופלים במצב הכי קשה.

קרן גינת: אנחנו יודעים שצלע נוספת לטיפול בחולי הנפש זה המשפחות, זה מערכות התמיכה.

קרן גינת: שיתוף הפעולה צריך להתחיל לפני האשפוז, לא בזמן, אבל בטח בזמן.

קרן גינת: עכשיו יש חצי עובדת סוציאלית למחלקה של 60 אנשים.

קרן גינת: אין מרפאות באומנות כי אין תקן כזה.

קרן גינת: פסיכולוגיות, חצי לכל מחלקה, ובהצלחה.

קרן גינת: זה לא בסדר וזה אומר הרבה יותר עלינו כחברה מאשר על הסכיזופרן או הדיכאוני או הביפולרי שנמצא שם, ואנחנו בתחום הרפואה.

קרן גינת: האם כשאני מאשפז אני לא עושה נזק?

קרן גינת: אני נותן את התרופה הנכונה ואני מתחיל את הטיפול, אבל 70% ממטופלים פסיכיאטרים סובלים מפוסט טראומה כחלק מהמחלה שלהם, אז חלק זה מהפחד של המחשבות שהיו להם וחלק זה באמת מהחוויות שהם עוברים, אבל אסור שחלק זה יהיה אנחנו.

קרן גינת: צריך לעשות דברים.

קרן גינת: צריך תקציבים חד פעמיים לשפר את הפערים שנצברו, אבל צריך תקציב שוטף שהוא הולך ומתנהל בכל בתי החולים.

קרן גינת: צריך להגדיל את התקינה, צריך להגדיל את האטרקטיביות.

קרן גינת: אנחנו מכירים את הפתרונות.

קרן גינת: הלוואי אמן ונזכה להיות חלק מהם.

קרן גינת: תודה רבה.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: ד"ר לורה, בבקשה.

לורה שרוני: קודם כל תודה באמת על הוועדה הזאת.

לורה שרוני: זה באמת מרגש ממש.

לורה שרוני: אני הגעתי לבית החולים לפני עשר שנים.

לורה שרוני: יש לי עכשיו דמעות בעיניים רק שאני מדברת על זה.

לורה שרוני: המקום הראשון שהגעתי אליו זה היה מחלקה של מטופלים ממושכים, 45 מטופלים.

לורה שרוני: אז בזמנו זה היה בארבעה חללים.

לורה שרוני: היו 12 מטופלים בחדר, מטופלים שמאושפזים רוב חייהם.

לורה שרוני: לקח שלוש שנים לפרק את המחלקה הזאת והפכנו למחלקה של עדיין 40 מטופלים אבל בשבעה חדרים.

לורה שרוני: יש שיפור, נכון, אבל עדיין השיפור הזה הוא שיפור למצב שהוא בלתי נסבל במאה ה-21.

לורה שרוני: לא יכול להיות שזה יהיה המצב.

לורה שרוני: לפני מספר שנים היה באמת ההד החברתי המאוד גדול נגד קשירות והגבלות.

לורה שרוני: כולנו אני חושבת התאחדנו סביב הדבר הזה ואפילו ניצלנו או לפחות אני יכולה להגיד בשם עצמי, במזור, ניצלנו את ההד התקשורתי כדי להוריד את הקשירות.

לורה שרוני: אני לא מתביישת להגיד, לפני עשר שנים במזור היו 1,800 קשירות בשנה.

לורה שרוני: היום יש 20 קשירות בשנה.

לורה שרוני: זה לא עלה בקורונה אבל זה דורש המון עבודה מהצוות.

לורה שרוני: הצוות הזה זה מה שיש לנו.

לורה שרוני: יש לנו טיפול תרופתי שאנחנו יודעים שהוא עוזר, אבל הוא עוזר חלקית ויש לו תופעות לוואי קשות, ויש לנו צוות.

לורה שרוני: זה הטיפול שלנו, צוות.

לורה שרוני: אנחנו לא צריכים צנתרים, לא צריכים אקמו, לא צריכים מנשמים.

לורה שרוני: אנחנו צריכים צוות רפואי.

לורה שרוני: מתוך כל הסיבוב שעשינו, הטיפול שלנו במטופלים, וזה מחזק את מה שכולכם אמרתם פה, הוא כולל טיפול משפחתי, טיפול תרופתי, טיפול פרטני וטיפול ביכולות ושיפור היכולות אחרי המשבר הנפשי.

לורה שרוני: זה טיפול הבייסליין שניתן בכל העולם.

לורה שרוני: אפשר להשוות את זה לזה שמטופל אחרי התקף לב צריך ניתוח מעקפים.

לורה שרוני: לא יעלה על הדעת שהמדינה תגיד למישהו, אין ניתוח מעקפים כי אין כסף לניתוח מעקפים או לכירורגים, אז למה זה כן עולה - - -

קטי קטרין שטרית: לא היית בדיון הקודם אבל גם זה היה.

לורה שרוני: אוקיי, אז זה גרוע, אבל עדיין בפסיכיאטריה אומרים לנו את זה כל רגע, אין יותר כסף מתקן אחד לעובדת סוציאלית על 60 מטופלים, אז לא יהיה טיפול בעבודה סוציאלית.

לורה שרוני: למה?

לורה שרוני: כי זה לא ניתוח מעקפים?

לורה שרוני: אבל זה הטיפול שאנחנו מחויבים לתת למטופלים המאושפזים וגם למטופלים בקהילה.

לורה שרוני: זה אותו דבר בדיוק.

לורה שרוני: אני באמת אשמח מאוד להגיע לדיונים שנדבר על דברים קונקרטיים כדי שנוכל באמת לקדם.

לורה שרוני: תודה רבה לכם.

עידית סילמן: תודה.

עידית סילמן: ד"ר עידית סרגוסטי מארגון בזכות, אחראית יישום המדיניות.

עידית סילמן: בבקשה.

עידית סרגוסטי: תודה רבה.

עידית סרגוסטי: קודם כל אני מצטרפת לברכות גם על הקמת הוועדה וגם כמובן על הדיון הזה.

עידית סרגוסטי: צברתי ניסיון לאורך שנים בכנסות.

עידית סרגוסטי: אני חושבת שהכנסת הנוכחית מזמנת לנו חלון הזדמנויות מאוד משמעותי להביא לשינוי בתחום בריאות הנפש, גם מכיוון שיש שורה של בעיקר חברות כנסת ששמו את נושא בריאות הנפש בראש סדר העדיפויות שלהן, קטי, מיכל, עידית ויש עוד כמה שלא נמצאות כאן היום, וגם בגלל ששר הבריאות הנוכחי באמת סימן את זה כאחד הנושאים שהוא רוצה להביא בהם לשינוי.

עידית סרגוסטי: אנחנו חייבים לנצל את ההזדמנות הזאת כי השינוי הוא הכרחי ונדרש.

עידית סרגוסטי: אני רוצה לנצל את כמה הדקות שלי כדי לשים דגש יותר על מה שקורה בקהילה.

עידית סרגוסטי: הרבה מדובר על בתי החולים.

עידית סרגוסטי: המצב שם מזעזע.

עידית סרגוסטי: ניתן להמחיש את זה בצורה ויזואלית.

עידית סרגוסטי: מה שקורה בקהילה הוא לא פחות מחפיר ומזעזע ממה שקורה בבתי החולים, ואני חושבת שהמוקד והדגש שאני מקווה שהוועדה תשים לגבי החסרים בקהילה, גם יפתור בעקיפין או במישרין את מה שקורה בבתי החולים הפסיכיאטריים.

עידית סרגוסטי: אני אגיד את זה בכמה ראשי פרקים מאוד קצרים ואני אשמח אם נרחיב על זה בהמשך הדיונים.

עידית סרגוסטי: ראשית, הוזכרו כאן תורי המתנה.

עידית סרגוסטי: אנחנו מדברים על תורי המתנה של חצי שנה, של שנה.

עידית סרגוסטי: יש מקומות שתורי המתנה מגיעים לשנה וחצי.

עידית סרגוסטי: אותו בחור שהזכרת, קרן, ששקע בדיכאון, יכול מאוד להיות שאם הוא היה מקבל טיפול בקהילה בזמן, טיפול נגיש שהוא לא היה צריך לחכות שנה כדי לקבל אותו, האשפוז שלו היה נמנע.

עידית סרגוסטי: הערכות הן בסביבות 300,000 איש שזקוקים מדי שנה לטיפול הזה בקהילה.

עידית סרגוסטי: הם לא מקבלים אותו.

עידית סרגוסטי: רבים מהם לא מקבלים אותו בזמן.

עידית סרגוסטי: צבי הזכיר את המחסור בפסיכיאטרים, אבל פסיכולוגים במדינת ישראל ומטפלים אחרים שיכולים לעשות טיפולי פסיכותרפיה, יש לא מעט.

עידית סרגוסטי: הפתרון נמצא בהישג יד.

עידית סרגוסטי: מה שצריך כדי להשיג את הפתרון הזה אלה אמות מידה ברורות.

עידית סרגוסטי: חוק ביטוח בריאות ממלכתי קובע שאדם זכאי לקבל את הטיפול בזמן סביר, במרחק סביר.

עידית סרגוסטי: אנחנו לוחצים כבר הרבה זמן על משרד הבריאות שיקבע אמות מידה מחייבות לדבר הזה.

עידית סרגוסטי: ברור שחצי שנה ושנה זה לא זמן סביר לחכות בתור.

עידית סרגוסטי: לצערנו, בינתיים ממה שאנחנו מבינים ממה שעומד להיות בתקציב הקרוב לא יימצא פתרון בדמות סטנדרטים ברורים לקביעת תורי המתנה.

עידית סרגוסטי: הולכים על איזושהי תוכנית למבחני תמיכה לקופות החולים.

עידית סרגוסטי: יש לנו חשש מאוד גדול שזה לא מה שיפתור את הבעיה.

עידית סרגוסטי: זה בעצם אומר לקופות החולים, אם יתאים לכם, תקצרו את התורים.

עידית סרגוסטי: אם לא יתאים לכם, לא תקצרו.

עידית סרגוסטי: אני ממש מבקשת שהוועדה הזאת תשים את זה כאחד הנושאים בראש סדרי העדיפויות, כולל לעקוב עם אמות ברורות ומספרים ונתונים שנקבל מקופות החולים לגבי קיצור זמני המתנה.

עידית סרגוסטי: צבי הזכיר או דניאל הזכיר את זה בחצי משפט.

עידית סרגוסטי: בבתי החולים הפסיכיאטרים שליש מהאנשים שמאושפזים, שם גרים, והמחלקה שהזכרת במזור, היינו בה.

עידית סרגוסטי: אנשים גרים בבתי חולים פסיכיאטריים לאורך שנים.

עידית סרגוסטי: יש אנשים שנמצאים שם עשר שנים ואפילו יותר מזה.

עידית סרגוסטי: בית חולים פסיכיאטרי לא אמור להיות מקום מגורים.

עידית סרגוסטי: הסיבה היחידה שהאנשים האלה גרים בבתי החולים, זה שאין מענים בקהילה עבור האנשים האלה.

עידית סרגוסטי: שוב, זה משהו שאני יודעת שבתקציב הקרוב יש תוכנית לקדם אותו.

עידית סרגוסטי: כבר כמה שנים שאנחנו יודעים שיש כוונה לקדם את הדבר הזה.

מיכל מרים וולדיגר: עידית, אני חייבת להגיד פה שההוצאה שלהם מבתי החולים ולשים אותם בתוך מסגרות בקהילה זה יחסוך למדינה כסף.

מיכל מרים וולדיגר: אני מאוד מקווה שבתוכנית שנראה אותה בתקציב, את הכסף שהם יחסכו ישאירו בתוך המערכת וזה לא יהיה על חשבון אותם 400.

מיכל מרים וולדיגר: צריך באמת לרווח את בתי החולים ולא יהיה כזה עומס, אבל בוודאי לבנות את אותן מחלקות ייעודיות שזה תחלואה כפולה, שזה הפרעות אכילה.

מיכל מרים וולדיגר: לא חסר מה לעשות עם זה, אז אני מאוד מקווה שבאמת, א', זה יבוצע, ו-ב', את התקציב שחסכנו, שזה יוותר בתוך המערכת.

עידית סרגוסטי: אם אנחנו מוציאים שליש מהאנשים מבתי החולים, אז הצפיפות - - -

מיכל מרים וולדיגר: זה לא שליש, זה 700 אם אני לא טועה.

עידית סילמן: בואו נפתח קודם את המסגרות בקהילה ואז נוציא אליהן.

עידית סרגוסטי: דבר נוסף וגם זה הוזכר בחצי משפט, אבל שוב, אני ממש מבקשת שהוועדה הזאת תשים את זה על שולחנה, הנושא של מענים במצבי משבר.

עידית סרגוסטי: אנשים היום שנמצאים במצב אקוטי, המקום היחידי שהם יכולים לפנות אליו זה מיון פסיכיאטרי.

עידית סרגוסטי: רבים מהם נמנעים מלעשות את זה, בטח כשמדובר באנשים שחוו אשפוז.

מיכל מרים וולדיגר: סליחה שאני שוב מפריעה.

מיכל מרים וולדיגר: הלוואי והם היו יכולים.

מיכל מרים וולדיגר: רבים מהם לא יכולים.

מיכל מרים וולדיגר: זה בדיוק הנקודה.

עידית סרגוסטי: בסדר, אני מדברת על כאלה שכן מוכנים לקבל טיפול.

עידית סרגוסטי: משפט אחרון לגבי ילדים ונוער.

עידית סרגוסטי: זו אוכלוסייה שהמצב שלה הוא מחפיר.

עידית סרגוסטי: אין לי מילה אחרת להגיד את זה.

עידית סרגוסטי: אני לא מדברת כרגע על מענים טיפוליים ששם המצב מאוד קשה ותורי המתנה גם הם קשים גם כשמדובר בילדים.

עידית סרגוסטי: אני מדברת על מענים שהם לאו דווקא המענה הטיפולי שקופת חולים אמורה לתת אלא מענים אחרים בקהילה שנדרשים.

עידית סרגוסטי: הרבה מאוד ילדים, והסיוע המשפטי מכיר אותם מקרוב.

עידית סרגוסטי: הרבה ילדים מגיעים לאשפוז ורבים נתקעים באשפוז מכיוון שאין להם מענה בקהילה, וזו אוכלוסייה שהיא יתומה.

עידית סרגוסטי: יש להם הורים ומשפחות אוהבות ותומכות אבל יתומה מבחינת המדינה.

עידית סרגוסטי: לא משרד הרווחה רואה את עצמו אחראי לפתח את המענים האלה ולא משרד הבריאות.

עידית סרגוסטי: חוק שיקום נכי נפש בקהילה הוא מגיל 18.

עידית סרגוסטי: אנחנו גם לא חושבים שזה צריך להיות במסגרת חוק שיקום.

עידית סילמן: עידית, אני מצטערת שאני נאלצת לעצור אותך.

עידית סילמן: פשוט אנחנו לא נספיק את כל כמות האנשים.

עידית סילמן: משפט אחרון.

עידית סרגוסטי: אני שמה עוד נושא של מענים בקהילה לילדים ונוער.

עידית סילמן: בסדר גמור.

עידית סילמן: אנחנו נעבור חבר כנסת וכל פעם מישהו שבזום או מישהו שנמצא כאן, כי אחרת אנחנו לא נסיים.

עידית סילמן: חברת הכנסת קטי שטרית, בקשה.

קטי קטרין שטרית: תודה רבה עידית.

קטי קטרין שטרית: אני מאוד מאושרת, ממש מאושרת ביום הזה שאני רואה את ההתכנסות של הוועדה.

קטי קטרין שטרית: זה היה חלום שלי.

קטי קטרין שטרית: כנראה לא פעלתי מספיק כדי שתקום ועדה עצמאית של הבריאות, אבל אף פעם לא מאוחר וזה מצוין כי זה ייתן דגש אמיתי, מפני שכשמדברים על נושאים מסוימים אחד חלקי שלוש, אז ברור לכולם שנושא הבריאות פשוט נדחק.

קטי קטרין שטרית: אנחנו נורא מצטערים שיש מגיפה של קורונה במדינה ובעולם, אבל כנראה שזה הקפיץ את כל נושא הבריאות ואת החשיבות של נושא הבריאות.

קטי קטרין שטרית: אני בכנסת ה-21 הצטרפתי לחברת הכנסת יעל גרמן שהקימה את השדולה למניעת אובדנות ובריאות הנפש.

קטי קטרין שטרית: משם נכבשתי לנושא הזה שזה נושא מאוד חשוב.

קטי קטרין שטרית: לא דיברתם על הנושא של אובדנות, אבל זה תוצאה שמחברת את כל הנושא הזה של בריאות הנפש, ואני תמיד מסתכלת על המניעה.

קטי קטרין שטרית: אני באה בכלל מתחום החינוך.

קטי קטרין שטרית: לא מגיעים עם תלמיד לכיתה י"ב כשהוא לא יודע קרוא וכתוב.

קטי קטרין שטרית: צריך להגיע לכיתה י"ב כשהוא כבר למד את כל היסודות ואז הוא יודע להגיע למבחני ההישגים וכך לקבל את תעודת הבגרות שלו.

קטי קטרין שטרית: זה מביא אותי לנושא הזה של המניעה, שהרי זיהוי מוקדם וטיפול נפשי, אנחנו לא צריכים לחכות לתקשורת, מאיר.

קטי קטרין שטרית: זה מה שחורה לי.

קטי קטרין שטרית: בכל ממשלות ישראל, גם הממשלות שבהן אנחנו ניהלנו, מחכים לתקשורת שתביא את זה לסדר היום כדי להתחיל לטפל.

קטי קטרין שטרית: אם אני מסתכלת על מקביל שלך בגלי צה"ל, יניר קוזין, אילולא התערבותו בהודעות שלו ללא הרף בגלי צה"ל על כך שיש את האפשרות להשתמש בשלושת הטיפולים הפסיכולוגיים במסגרת של הקורונה כדי לבוא ולהתחיל לחשוף את הבעיות הנפשיות שקיימות בבני האדם הרגילים, אז אף אחד לא היה יודע את זה בקהילה.

קטי קטרין שטרית: אם התקשורת לא הייתה מעלה את הנושא שאתה העלית ואת הנושא שיניר העלה, אז הרבה דברים לא היינו פשוט מגיעים אליהם לצערי הרב.

קטי קטרין שטרית: אנחנו כנבחרי ציבור, אני עשרות פעמים עליתי על הדוכן בכל הכלים הפרלמנטריים שיש לי כדי להעלות את הנושא הזה.

קטי קטרין שטרית: לצערי הרב גם כשהייתי פונה לכתבי בריאות לומר להם, כי אני ביקרתי בבתי החולים, אני ראיתי במו עיניי.

קטי קטרין שטרית: מה שד"ר צבי העלה, אני ראיתי את זה.

קטי קטרין שטרית: ראיתי את המיטות, ראיתי את הצורך של החולים שהסתובבו כמו זומבי בתוך חדר שהוא ממש קטן.

קטי קטרין שטרית: הפתרון לדחוף תרופות ולדחוף תרופות זה לא הפתרון כי אפשר למנוע את ההגעה שלהם למצב הזה.

קטי קטרין שטרית: אפשר למנוע את זה לא רק במערך של פסיכיאטריה, גם במערך של פסיכולוגים.

קטי קטרין שטרית: לא דיברנו בכלל על הפסיכולוגים.

קטי קטרין שטרית: אתה יודע מה קורה שם בכלל במערך הפסיכולוגים?

קטי קטרין שטרית: יש שם ייאוש מוחלט.

קטי קטרין שטרית: הרי אם לא הייתי מתערבת בוועדת כספים, אז המתמחים של הפסיכולוגים לא היו היום קיימים.

קטי קטרין שטרית: אישרו להם, האריכו להם רק כתוצאה ממה?

קטי קטרין שטרית: באה אלינו מגיפה כדי שאנחנו נוכל לפתוח את העיניים ולפקוח אותם לרווחה ולהבין שיש פה בעיה מאוד קשה במדינה.

קטי קטרין שטרית: מה שהביא לנו במצגת צבי, זה המעט שבמעט שקיים.

קטי קטרין שטרית: אתה יודע מה?

קטי קטרין שטרית: אף אחד לא מדבר גם על אשפוזים.

קטי קטרין שטרית: אתה הצגת אשפוזים כפויים.

קטי קטרין שטרית: אתה יודע שיש אשפוזים של אוטיסטים כי אין להם מסגרות?

קטי קטרין שטרית: יש אשפוזים של אוטיסטים שמחזיקים במיטות של חולים, כי אין להם פתרון אחר.

קטי קטרין שטרית: בגלל שהם התפרעו בסיטואציה כזו ואחרת והגיעו לחדר מיון, אז לא לקחו אותם לטיפול אחר אלא לקחו אותם לבתי חולים פסיכיאטריים, וזה מחזיק מיטות וזה גורם לכך שהתשתיות פשוט קורסות.

קטי קטרין שטרית: ביום חמישי אנחנו מתחילים דיונים על חוק ההסדרים ואנחנו נמצאים לפני תקציב.

קטי קטרין שטרית: אני לא רואה בתקציב פתרון.

קטי קטרין שטרית: אני לא אופטימית, חד וחלק אני אומרת לכם.

קטי קטרין שטרית: אני לא רואה פתרון מיידי.

קטי קטרין שטרית: אולי לטווח ארוך, אבל בטווח הקצר צריך מייד להקצות משאבים שמופנים לתחום בריאות הנפש, אתה יודע למה?

קטי קטרין שטרית: כי לבריאות הנפש אין לוביסטים.

קטי קטרין שטרית: את סיפרת על ישאל ישראלי.

קטי קטרין שטרית: אני רואה בדמיוני את אותו אדם שזקוק לטיפול והוא זועק ואף אחד לא שומע את הזעקה שלו.

קטי קטרין שטרית: זה בדיוק כך נשמע.

קטי קטרין שטרית: אני אומרת לך, הרבה פעמים אפילו בצוות שלי האישי, אמרו לי, קטי, את כל הזמן בריאות הנפש, השדולה לבריאות הנפש.

קטי קטרין שטרית: זה לא ייצר לך, את צריכה פריימריז, את צריכה דברים הרבה יותר, ואני חוזרת לבריאות הנפש ואני אחזור לבריאות הנפש כל עוד נפשי נמצאת בי.

קטי קטרין שטרית: למה אני אומרת את זה?

קטי קטרין שטרית: אני אומרת את זה כי אני פשוט רוצה כנבחרת ציבור שבאמת כולנו כאן, כל מי שנמצא פה ישאיר חותם.

קטי קטרין שטרית: החותם הוא שכשנגיע לתקציב, אפילו לא נצביע בעדו.

קטי קטרין שטרית: אני זה לא חוכמה, אני באופוזיציה.

קטי קטרין שטרית: אני פונה לחבריי חברי הקואליציה.

קטי קטרין שטרית: מגפת הקורונה בפירוש חשפה לפנינו מראה מעוותת מאוד עד כמה כן צריך לעשות רפורמות.

קטי קטרין שטרית: אני ניסיתי להעביר שני חוקים.

קטי קטרין שטרית: חוק אחד, אמרו לי לדחות אותו לעוד ארבעה חודשים.

קטי קטרין שטרית: אני מאוד מקווה שאנחנו כן נעשה את זה, כי אנשים לא מבינים את הנתונים.

קטי קטרין שטרית: כשאני שואלת לגבי הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים שהוקמה בעקבות תאונות הדרכים, אז לצערנו הרב יש בין 200 ל-300 מתים בשנה, שזה גם הרבה.

קטי קטרין שטרית: מישהו יודע כמה יש בתחום בריאות הנפש, כמה יש בתחום האובדנות?

קטי קטרין שטרית: זה בין 600 ל-700 מתים בשנה, ואני מסתמכת על מחקרים.

קטי קטרין שטרית: הממ"מ פה ישב וריכז את הנתונים.

קטי קטרין שטרית: בין 6,000 ל-7,000 ניסיונות התאבדות, שאתה יודע מה?

קטי קטרין שטרית: חלק גדול מהם גם מתבצעים.

קטי קטרין שטרית: יש מגזרים שלא מדברים על זה בקול רם.

קטי קטרין שטרית: אני לא יכולה להגיד שניקיתי את החלון ונפלתי מקומה שביעית.

קטי קטרין שטרית: הוא לא יוכל להגיד את זה כי הוא מתבייש להגיד את זה בקרב המשפחה, כי זה יכול למנוע אחר כך בעיות, והמעגלים רק הולכים וגדלים.

קטי קטרין שטרית: זה לא רק המתאבד, זה גם המשפחה וזה גם מקום העבודה.

קטי קטרין שטרית: אם אנחנו מסתכלים על זה בראיה כלכלית, זה עולה המון למדינה אבל המדינה לא לוקחת את זה בחשבון ולצערי הרב אין טיפולי מניעה, אין דרך ואני לא רואה שזה מתקדם.

קטי קטרין שטרית: הלוואי שתקום רשות לאומית למניעת אובדות, תאגד בתוכה את התקציבים.

קטי קטרין שטרית: זה מפוזר בחמישה משרדים.

קטי קטרין שטרית: קח לדוגמה חמישה משרדים.

קטי קטרין שטרית: זה כפל תפקידים.

קטי קטרין שטרית: זה מזכירות וזה מנהלים וזה כל מיני כאלה שלא ממש מטפלים בבעיה עצמה אלא רק הביורוקרטיה מסביב.

קטי קטרין שטרית: קחו רק את המשאבים שנמצאים בחמישה משרדים, תאגמו את זה לרשות אחת שתטפל בבריאות הנפש ובמניעת אובדנות ותראו איזה תוצאות טובות יהיו במדינה הזו.

עידית סילמן: תודה רבה קטי.

עידית סילמן: על מניעת אובדנות גם עשינו איזשהו זום אתמול ובהחלט אמרת שם את הדברים הנכונים ותודה לך על זה.

עידית סילמן: נמצא איתנו כאן מנכ"ל ער"ן, דוד קורן, בבקשה.

דוד קורן: אז קודם כל תודה, עידית.

דוד קורן: זה לא מובן מאליו הדיון הזה.

דוד קורן: ברכות לך ולשותפים ולשותפות שיש לך כאן.

דוד קורן: אני אתחיל מהסיפה שלך, קטי.

דוד קורן: קודם כל שאפו שאת לא עומדת במשמעת הקואליציונית בשביל הסיבה הזאת.

עידית סילמן: משמעת אופוזיציונית, לא קואליציונית.

דוד קורן: אני אתחיל מהסוף.

דוד קורן: לער"ן פונים ביום כ-1,000 איש.

דוד קורן: 25% מהם זה סוג של תחליף לאשפוז.

דוד קורן: זה השירות הכי זול שקיים.

דוד קורן: אנחנו עושים את השירות הזה עם למעלה מ-1,500 מתנדבים.

דוד קורן: אני אריץ פה כמה מספרים כי חלקכם לפחות מכירים אותנו, שנמצאים 365 יום בשנה כולל יום כיפור.

דוד קורן: כל זה מונח על כתפיהם של עשרה אנשי מקצוע ואני מתבייש להגיד את זה, כי ב-OECD שאנחנו אוהבים להשוות את עצמנו בזה, מדובר על כפול.

דוד קורן: במהלך השנה הזאת, בשנת המגפה אנחנו רצינו להוסיף אנשי מקצוע.

דוד קורן: רעדה לי היד בשביל לקחת אנשי מקצוע בגלל המצוקה התקציבית שיש לנו, ולכן אני פונה פה.

דוד קורן: אנחנו באמת שירות מאוד זול.

דוד קורן: גם מה שהובטח לנו בשנה הזאת, בשנת המגפה לא קיבלנו וכנראה שלא נקבל.

דוד קורן: זאת התשובה שקיבלתי ממשרד הבריאות ממש השבוע.

דוד קורן: אני אגיד מילה על הרצף של האנשים שמגיעים אלינו.

דוד קורן: מה שהשתנה בחודשים האחרונים זה שרמת הבדידות ורמת המצוקה, ממה שקודם היה מקובל לחשוב שזה אנשים זקנים או רק נוער, היום זה פוגע בדיוק בגיל הביניים, אותם אנשים שהאופק שלהם לא ברור, ואני חושב שאפשר להגיד כבר שממגפת הקורונה אנחנו בעצם עוברים לימים של דרך חיים אחרת.

דוד קורן: מי שמצפה שהמגפה הזאת תיגמר בעוד חצי שנה או מה שחשבנו לפני כמה חודשים, אנחנו הולכים להיות במציאות הזאת שהיא משתנה, היא הפכפכה.

דוד קורן: אנחנו שומעים אנשים שחולים ולא יוצאים מזה, ולכן אני מברך את אלה שנמצאים פה.

דוד קורן: מיכל כבר ביקרה אצלנו.

דוד קורן: קטי, אני מזמין גם אותך וכמובן גם אותך, עידית.

דוד קורן: האנשים שיושבים אצלנו, בשנייה הזאת יש 22 מתנדבים שיושבים ומקבלים שיחות.

עידית סילמן: אני רוצה לומר שהנתונים שלכם בעיקר בזמן הקורונה עזרו לנו מאוד למפות גם את הנושא של הפניות, גם את המענה, גם את העלייה.

עידית סילמן: באמת אני חושבת שאתם עושים עבודה ראויה לשבח ובאמת במסירות מאוד גדולה.

דוד קורן: הדבר האחרון, בכל יום, ויש לי פה את הדיווח של הלילה האחרון, של ילד בן 13.

דוד קורן: בכל יום אנחנו פיזית מצילים שלושה אנשים.

דוד קורן: הסיבה שאנחנו לא מצילים יותר היא בגלל המודעות.

דוד קורן: זה שכמעט כל האנשים בארץ יודעים ש-100 זה משטרה, 101 זה מד"א, לא כולם יודעים ש-1201 זה ער"ן.

דוד קורן: הסיבה שהם לא יודעים, שגם לזה אין לנו מספיק תקציב.

דוד קורן: התקציב שחסר לנו, בינינו, זה גרושים לעומת מה ששמענו פה.

דוד קורן: זה אפילו לא מיטה אחת.

עידית סילמן: אני אציע לך משהו אפילו.

עידית סילמן: בתוך דיוני ההכנות לדיוני הוועדה פנינו ללא מעט אנשים וגם לא מעט אנשים מפורסמים פנו אלינו, שהנושא הזה נוגע לליבם והם מצויים בתוך סערת הרגשות של הדבר הזה, והם מוכנים לסייע בכל צורה שהיא.

עידית סילמן: אנחנו נשמח לסייע ולעשות שיתוף ציבור בכל מה שנוכל פה, ולבקש גם מהם לסייע במוקד שלכם כדי להעלות את המודעות כדי להפנות אליכם, אז אני גם מכאן קוראת לכל מי שעדיין לא יודע, ש-1201 זה המוקד והוא מוקד נהדר שנותן מענה, ויש גם מוקדים של קופות החולים.

עידית סילמן: כמובן שהוועדה גם תהדהד את הנושאים האלה וזה מאוד חשוב.

דוד קורן: יש לנו גם שירות שהוא באינטרנט, שיש בו 250 מתנדבים.

דוד קורן: בחודש האחרון העלינו שירות שהוא חדש לגמרי שהוא בוואטסאפ, ובני הנוער צעירים וצעירות וחיילים פונים לשם ללא הרף.

עידית סילמן: אז 1201.

דוד קורן: כן.

קטי קטרין שטרית: אפשר גם שכל חבר כנסת לפני שהוא עושה פוסט, שיגיד את זה.

עידית סילמן: זה לא רק המוקד הזה, זה הרבה מוקדים.

עידית סילמן: לפני שאני ממשיכה לחברי הכנסת, בזום נמצאת איתנו גם חברה יקרה שהייתה שותפה לדיונים בוועדות קודמות שנידונו בנשאים האלה ונושאים נוספים, יערה ישורון.

עידית סילמן: אנחנו מודיעים כאן בכלל שאם יימסרו פרטים בצורה כזאת או אחרת גם פה, גם בזום, שמסוגלים לפגוע בקטינים או בחסרי ישע, אנחנו נשקול להסיר את זה מהפרוטוקול, אז אנחנו רק מבקשים זהירות מכולם פה גם למען פרטים מזהים, כי תשימו לב שהדיון הזה משודר לציבור כולו, אז אני מבקשת גם מהיושבים כאן וגם מהיושבים בזום.

עידית סילמן: יערה ישירון, ברוכה הבאה, בבקשה.

יערה ישורון: תודה רבה.

יערה ישורון: חבר הכנסת סילמן, זה מאוד לא מובן מאליו שהזמנת אותנו, שהדיון הזה מתקיים בכלל.

יערה ישורון: קודם כל תודה רבה.

יערה ישורון: אני פה בשביל ילדים ונוער.

יערה ישורון: אני אימא ואני מדברת עם המון הורים שהם מגיעים אליי, מכירה את העולם הפסיכיאטרי היטב בשלוש השנים האחרונות ואני רוצה לדווח שמה שקורה בעולמות הפסיכיאטריה לילדים ונוער הוא איום ונורא.

יערה ישורון: התפיסה באופן כללי אומרת שאי אפשר לטפל בבית.

יערה ישורון: איך אני יודעת?

יערה ישורון: כי אני רואה.

יערה ישורון: אני מסתכלת מה המענים הקיימים היום.

יערה ישורון: קיים רק אשפוז פסיכיאטרי או פנימיות פוסט אשפוזיות או טיפוליות.

יערה ישורון: אין שום יכולת לטפל בנער או בנערה במצוקה בבית.

יערה ישורון: אין פסיכיאטרים, ולא יעזור שתגידו שיש תור בעוד חצי שנה.

יערה ישורון: זה כלום בשביל ילד במצב אובדני או בשביל נער או בשביל נערה.

יערה ישורון: זה בלתי אפשרי.

יערה ישורון: גם פסיכולוגים כמעט ואי אפשר למצוא בתוך קופות החולים.

יערה ישורון: כשאנחנו מדברים על טיפול רגשי יומיים בשבוע לנער או נערה שזקוקים לזה מאוד בשביל החיים שלהם, זה בלתי אפשרי.

יערה ישורון: אין שום מסגרות אחרות.

יערה ישורון: הסודיות וההסתרה הם פשוט זוועה ונורא.

יערה ישורון: האשמה שיש בתוך המערכת כלפי הורים, כלפי משפחות היא אסון, ומה שצריך לעשות זה בסך הכול להחזיר את הילדים האלה הביתה.

יערה ישורון: היום כל הילדים האלה יכולים להיות מטופלים רק בחוץ.

יערה ישורון: המצוקה איומה ונוראה.

יערה ישורון: מה שקורה למשפחות בזמן הזה שמטפלות בילדים ובנוער שזקוקים לעזרה מיידית הוא תור מתמשך.

יערה ישורון: את ד"ר פישל שמעתי בתחילת הדברים, דיבר על הטראומה שעובר הצוות המקצועי.

יערה ישורון: עכשיו תארו לכם את ההורים, את האחים, את הסבא והסבתא, את הדודים.

יערה ישורון: כולם עוברים את כל הדבר הזה לאורך תקופות ארוכות.

יערה ישורון: מדובר על טראומה מתמשכת להמון אנשים, להמון בתי אב ואין להם שום מענה אחר.

יערה ישורון: הביורוקרטיה ומה שצריך לעבור כדי לקבל טיפול, כדי לקבל טיפול טוב לילדים ונוער שסובלים מאוד, זה כאב פיזי איום ונורא.

יערה ישורון: אני מתחברת מאוד למה שמיכל אמרה, לדבר הזה שאנחנו רואים מחלקות פסיכיאטריות ואנחנו מפחדים.

יערה ישורון: כשתכירו את הדבר הזה, אתם תבינו איזה ילדים מדהימים יש שם.

יערה ישורון: זה הילדים של כולנו.

יערה ישורון: אין מי שזה פוסח עליו.

יערה ישורון: יש הרבה אנשים שמסתירים האלה.

יערה ישורון: הדבר הזה הוא אסון.

יערה ישורון: בתחילת כל שנת לימודים צריכה להיות הרצאה על אובדנות ועל דיכאון.

יערה ישורון: צריכים להיות מענים בתוך הקהילה.

יערה ישורון: לא יכול להיות שמגיעים עם ילד מאוד חולה.

יערה ישורון: אם זו הייתה מחלה אחרת, עם סרטן או עם תאונת דרכים או סוכרת, לא משנה, מגיעים איתו לבית חולים ואומרים, הילד מרגיש מאוד לא טוב, הוא הולך למות, ויגידו אוקיי, זה סבבה, אנחנו מבינים אבל אין לנו כרגע מקום, תבואו בעוד שבוע או שנתקשר אליכם.

יערה ישורון: בעולם הפסיכיאטרי זה קורה.

יערה ישורון: מגיעים ילדים סובלים לפתח המיון ואומרים להם, אנחנו ממש מצטערים, אתם באמת ראויים לאשפוז אבל אין לכם מקום.

יערה ישורון: חוץ מזה נגיד שכבר הילד הצליח להתקבל לאשפוז, מה שקורה בקורונה גם עכשיו אחרי שילדים ונוער כבר מחוסנים, בתוך האשפוזים זה טירוף מוחלט.

יערה ישורון: לא נותנים להורים לפגוש את הילדים שלהם לפעמים שבועות על גבי שבועות.

יערה ישורון: ילדים יכולים לצאת מאשפוזים פעם בשבועיים.

יערה ישורון: הורים יכולים לבקר את הילדים שלהם לפעמים בכלל לא ולפעמים חצי שעה בשבוע לכל הורה.

יערה ישורון: זה לא סביר, זה לא הגיוני.

יערה ישורון: יש כאן אוכלוסייה עצומה במצוקה נוראית.

יערה ישורון: ילדים ונוער מתים מזה.

יערה ישורון: הורים, אחים מתים מזה, מפתחים פוסט טראומה לאורך שנים בגלל שאף אחד לא עוזר להם להתמודד עם המערכת ואף אחד לא נותן להם טיפול למה שהם זקוקים לו, אז ילדים ונוער, יש כל כך הרבה כאלה.

יערה ישורון: אחרי זה הם מגיעים בגיל יותר מאוחר לצבא או נהיים יותר חזקים ושם הם פוגעים בעצמם.

יערה ישורון: בשנת 2019 הגיעו לחדרי המיון 2,300 ילדים בין גילאי 10 עד 24 שעשו ניסיונות אובדניים.

יערה ישורון: אתם מבינים מה זה 2,300 משפחות שהתמודדו עם זה, שראו את הילד שלהם כמעט מת בבית שלהם?

יערה ישורון: המשפחות האלה לא מקבלות שום טיפול, לא מקבלות שום מענה ולפעמים גם הילדים המתמודדים שלהם לא, אז אין במה להתבייש והגיע הזמן לצעוק את הדבר הזה ולתת מענים ולתת טיפול ולתת מעטפת לא רק לנער המתמודד, גם לכל המשפחה שלו שעכשיו צריכה לפעמים להפסיק לעבוד, לפעמים לטפל ללא הפסקה, לפעמים לטפל אובר באחים שסופגים גם הם בלי הפסקה, בסבא והסבתא, בדודים, בכל המשפחה, בכל המעטפות.

יערה ישורון: זה לא יכול להיות.

יערה ישורון: ילדים ונוער, שיטפלו בהם בגיל צעיר ועכשיו, שאנחנו לא נרפה מהנושא הזה, שכולם יוכלו לפנות ולקבל מענה בלי חשש ובלי בושה, אנחנו נהיה במקום אחר.

יערה ישורון: ילדים ונוער לא יסבלו, משפחות לא יסבלו.

יערה ישורון: אסור לנו לאפשר את הפגיעה הנוראית שיש היום בילדים מתמודדים, בנוער מתמודד, בהורים, באחים.

יערה ישורון: אסור לנו לאפשר את הדבר הזה.

יערה ישורון: צריך מענים מיידים לכל המעטפת.

יערה ישורון: אין שום סיבה שהם יהיו מחוץ למחלקות הרגילות.

יערה ישורון: למה הם לא במחלקה בתוך בתי החולים הרגילים?

יערה ישורון: להכניס אותם מייד לתוך בתי החולים הרגילים, מחלקה ככל המחלקות.

יערה ישורון: לא לשים אותם בחוץ, מנותקים מאין רואה.

יערה ישורון: זה אנשים טובים, מעולים, מדהימים, סופר מוכשרים, סופר רגישים, סופר חכמים, כולם, ובמקום זה אנחנו דוחקים אותם רחוק מהעין ורחוק מהלב.

יערה ישורון: הילדים והנוער, חייבים לקחת אותם בחשבון ולא צריך לחכות שעוד ילדים ונוער והורים ימותו, כי זה מה שקורה היום.

עידית סילמן: תודה רבה יערה.

עידית סילמן: תודה רבה שאת מדברת מהלב ובהחלט מרגישים את זה ורואים את זה.

עידית סילמן: אנחנו כאן שולחים לך ולכולם חיבוקים חמים גם בתור חברה וגם בטח בתור מי שמכירה את העולם ובאמת מדברת מהלב פנימה.

עידית סילמן: אני רק רוצה להגיד שאת העלית כאן מספר נושאים, באמת התחום של הילדים והנוער שכשתופסים את זה גם מוקדם, איזה חיסכון עתידי זה וכמה זה חוסך לא רק לילד עצמו, אלא לסביבה המשפחתית, וההתמודדות המשפחתית של האחים והאחיות וההורים שגם מתמודדים פעם ראשונה התמודדות לא פשוטה וזה לא פחות משפיע עליהם, אז בהחלט על השולחן ואנחנו נבדוק את זה בתוך התקציב הקרוב.

עידית סילמן: הנושא של ההכנסה של המחלקות לתוך בתי החולים זה משהו שאני באופן אישי, אחת שבאה ממערכת הבריאות אעמוד על זה.

עידית סילמן: גם יש פיילוט מאוד גדול בתוך התקצוב הנוכחי להתחיל בזה גם עם בתי חולים כמו באר יעקב שיכנסו לשמיר, וקריית אתא בעתיד שעתיד לקחת את מזור.

עידית סילמן: תשמעו, זה מה שקורה היום בכל העולם.

עידית סילמן: אם אנחנו רוצים למגר את הסטיגמה, לא יכול להיות שיהיו בתי חולים, ואצל צבי פישל במסגרת היינו לפני חודש והוא אמר, לא יכול להיות שבית חולים ובתי חולים פסיכיאטריים, יקראו להם על שם שמות עלומים כאלה, גהה, מזור, שבעצם בתי חולים אחרים, יקראו להם שיבא ואיכילוב וסמי עופר ועל שמות של כל מיני אנשים כי שם זה בסדר וזה כבוד להיקרא על שם בבית חולים רגיל, ובבית חולים פסיכיאטרי זה שם עלום כי הסטיגמה כבר מופיעה לנו שם.

עידית סילמן: מכאן זה מתחיל.

קטי קטרין שטרית: את יודעת, עידית, נגמרת מערכת בחירות, אנחנו חושבים שאנחנו יושבים על הכיסא הרבה מאוד שנים.

קטי קטרין שטרית: זה לא קורה כי תחולתן של ממשלות ישראל הן בין שנה וחצי לשנתיים גג במקרה הטוב.

קטי קטרין שטרית: אני כבר כנסת רביעית, עוד מעט אני עוברת את גולדה מאיר והכול בשנתיים.

קטי קטרין שטרית: אני תמיד בעד תוכניות לטווח ארוך.

קטי קטרין שטרית: אני באה מתחום החינוך ואני תמיד מאמינה בתוכניות לטווח ארוך, אבל אנחנו לא מדברים על הקצפת, אנחנו מדברים על הלחם.

קטי קטרין שטרית: אנחנו מדברים על דברים שצריכים להיות מיידית, לא למשוך את זה.

קטי קטרין שטרית: את יודעת מה אני למדתי?

קטי קטרין שטרית: שהפקידים שמנהלים בעצם את המדינה, כי זה לא נבחרי הציבור אלא הפקידים, אומרים, באה ממשלה, הולכת ממשלה, לא משנה, ניתן להם להכין תוכניות.

מיכל מרים וולדיגר: או שהפריץ ימות או שהשיירה תעבור.

קטי קטרין שטרית: כדי שכל אחד מאיתנו חברי הכנסת, יוכל לישון כל ערב במיטה שלנו, אנחנו צריכים להשאיר את החותם הזה, לדאוג לכך שזה מיידית ולא לטווח ארוך.

עידית סילמן: אני רוצה רגע לתת לחברות הכנסת, לפי הסדר כאן אנחנו נלך.

עידית סילמן: באמת תשתדלו כי יש עוד מלא בזום, כמה שאתן יכולות.

עידית סילמן: כן, טטיאנה מזרסקי.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אני לא אחזור על דברים שנאמרו עד עכשיו.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: זה דברים מאוד קשים.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אני רוצה להודות למוקד ער"ן על עבודה נפלאה שאתם עושים.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אני באמת מבקשת שהממשלה החדשה תחזק אתכם לא רק בפרסום וחשיפה אלא גם תקציבית, כי זה מה שמגיע לכם.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: גם לתחזק את המתנדבים זה לא פשוט, ומתנדבים איכותיים עוד יותר מורכב, אז באמת מאחלת לכם בהצלחה ומה שאני אוכל לעשות, אני פתוחה לסייע ולעזור.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: קו חם שהוקם בתחילת הקורונה, בתחילת תקופת הפנדמיה, שמפעילות קופות חולים, צריך גם לחזק.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: לפעמים פניה או שיחה עם עובד סוציאלי או עם מישהו שיכול לשמוע, יכולה למנוע השלכות ומקרים הרבה יותר קשים.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אני יודעת שלפי דיווח של אותו שירות ער"ן, הייתה עליה דרמטית בניסיונות התאבדות.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אנחנו באמת צריכים לטפל בזה.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אזרחי ישראל צריכים לדעת למי לפנות.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אני עוברת כבר לפתרון שאני מציעה, להרחיב שירותים שניתנים בבית של המטופלים, בבית של האנשים שסובלים.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: כמו שיש יחידות להמשך טיפול, בשירותי בריאות בקופות חולים, להרחיב שירותים שאפשר לקבל דרך זום, דרך שיחות טלפון.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: שיהיו רופאים, עובדים סוציאליים זמינים, תורנים שיכולים לתת טיפול וללוות גם את המטופלים עצמם וגם את המשפחות.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אנחנו הרבה דיברנו אפילו בישיבה הזאת על העלייה של שנות ה-90' שהגיעו רופאים מומחים שנתנו מענה נהדר למערכת הבריאות.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: בשנות ה-90' עד שנת 2021 היו מאות עולים, רופאים ומומחים גם בתחום הפסיכיאטריה, שלא נקלטו במערכת שלנו בגלל הקשיים הביורוקרטיים, אז המערכת שלנו במשרד הבריאות יחד עם משרד הקליטה והועדות של הכנסת צריכים להקים ועדה ולבנות תהליכי עבודה כדי לקלוט ולשלב את המומחים שכבר מגיעים אלינו.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: פשוט לפתוח זרועות ולקלוט אותם בצורה מקצועית.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: שיהיה בהצלחה.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: חברת הכנסת מיכל וולדינגר.

מיכל מרים וולדיגר: תודה רבה.

מיכל מרים וולדיגר: קודם כל אני רוצה באמת לברך אותך, עידית.

מיכל מרים וולדיגר: אני חושבת שהקמת ועדת בריאות זה דבר חשוב ביותר.

מיכל מרים וולדיגר: היום עם הקורונה, לפני הקורונה, באמת דבר חשוב ואין בלתו.

מיכל מרים וולדיגר: הייתי בסוף הדיון הקודם שדובר על בתי החולים.

מיכל מרים וולדיגר: קטי גם הייתה שותפה לדיון.

מיכל מרים וולדיגר: באמת יש כל כך הרבה עבודה בנושא הבריאות.

מיכל מרים וולדיגר: אני כן רוצה לומר משהו שהוא בעיניי חשוב לפני שאני אכנס לגוף העניין.

מיכל מרים וולדיגר: אני חושבת שהכנסת הנוכחית, הקואליציה הנוכחית הקימה שבע ועדות מיוחדות, להתמכרויות, לזכויות הילד, לעובדים זרים, החברה הערבית, הקרן לאזרחי ישראל ופניות הציבור.

מיכל מרים וולדיגר: אני חושבת ואני קוראת פה לך, עידית, וקוראת לכל הקואליציה להקים ועדה מיוחדת לבריאות הנפש.

מיכל מרים וולדיגר: אנחנו יושבים פה, אין לנו מספיק זמן.

מיכל מרים וולדיגר: יש לנו נטייה לחשוב שבריאות הנפש זה משהו אזוטרי, קטן בצד, אבל זה תחום ענק שאיפה שלא תשימי אבן, יש שם בעיה.

מיכל מרים וולדיגר: האשפוז זה קצה הרצף ורק על זה אפשר לדבר ימים שלמים, ואני לא רוצה לדבר.

מיכל מרים וולדיגר: אני מדברת על לעשות תוכניות וכו', אבל זה קצה הרצף.

מיכל מרים וולדיגר: אחרי האשפוז יש לנו את כל העניין של הטיפול האמבולטורי עם קופות החולים, עם התורים ששמענו פה.

מיכל מרים וולדיגר: עולם ומלואו, חבל על הזמן.

מיכל מרים וולדיגר: אחרי קופות החולים יש לנו את העניין של השיקום.

מיכל מרים וולדיגר: יש בלי סוף ולא התחלתי לדבר עוד על הנושאים הספציפיים של תחלואות ספציפיות כמו הפרעות אכילה, כמו תחלואה כפולה.

מיכל מרים וולדיגר: בלי סוף דברים.

מיכל מרים וולדיגר: בעיניי צריך להיות פה ועדה מיוחדת שתתייחס לתחום הזה ורק לתחום הזה, כי בעיניי זה לא פחות חשוב מאשר כל התחומים האחרים שהוקמו פה ועדות מיוחדות, בוודאי כמו שאמרנו, לאור הקורונה שהקפיצה את התחום הזה שגם ככה היה מורעב, בקצה שרשרת המזון.

מיכל מרים וולדיגר: הגיע הזמן לשים אותו למעלה בראש סדר העדיפויות ולתת לו את המקום, את הזמן ואת התקציבים שהם צריכים.

מיכל מרים וולדיגר: זה באופן כללי.

מיכל מרים וולדיגר: באופן פרטני לגבי הדיון היום, אמרו פה לפניי אבל אני רוצה שוב לחזור ולהדגיש את זה שאנחנו מדברים על כל הרצף הטיפולי/שיקומי.

מיכל מרים וולדיגר: האשפוזים, העומסים, היעדר מחלקות ייעודיות.

מיכל מרים וולדיגר: אני לא רוצה פה להלאות כי אני יכולה לספר פה יום שלם על איפה שהייתי אתמול, באשפוזית בבאר שבע, אשפוזית אחת בכל הארץ בתחום של תחלואה כפולה, שיש שם 14 מיטות, כשיש היום מחקרים של הממ"מ שמדברים על כ-100,000 מתמודדים עם תחלואה כפולה.

מיכל מרים וולדיגר: היחס הוא אבסורדי.

מיכל מרים וולדיגר: זה פשוט מזעזע מה שקורה באשפוזים.

מיכל מרים וולדיגר: דיברו פה לפניי, אני לא ארחיב את זה, אז לכן צריך לטפל באשפוזים.

מיכל מרים וולדיגר: הנושא של התורים הארוכים.

מיכל מרים וולדיגר: דיברה פה מקודם עידית על התורים.

מיכל מרים וולדיגר: זה פשוט לא ייאמן.

מיכל מרים וולדיגר: אני מדברת ואני מגמגמת כי הדברים האלה הם כל כך אלמנטריים, הם כל כך בסיסיים.

מיכל מרים וולדיגר: לצערי הרב אנחנו כמדינה יהודית אור לגויים, אמורים להוביל את זה, ולצערי הרב אנחנו כל הזמן פוזלים בקנאה ל-OECD ששם המצב הוא, שוב, אף אחד לא רוצה להתמודד לא עם מחלות בכלל ולא עם בריאות הנפש בפרט, אבל זה קיים, אין מה לעשות.

מיכל מרים וולדיגר: זה נמצא פה.

מיכל מרים וולדיגר: אם נתעלם מזה, זה לא ייעלם.

מיכל מרים וולדיגר: אני מבטיחה לכולם פה, זה לא ייעלם.

מיכל מרים וולדיגר: ככל שאנחנו לא נקציב לזה יותר תקציבים, המצב רק ילך ויחמיר.

מיכל מרים וולדיגר: יש לי גם איזה סוג של פתרון.

מיכל מרים וולדיגר: אני עוד לא התחלתי לדבר על הנושא של משפחה, איפה המשפחה בכל הסיפור הזה.

מיכל מרים וולדיגר: המשפחה היא משאב לא רק להחלמה של המתמודד עצמו, אלא באמת אי הטיפול במשפחה ולהסתכל על זה בצורה הוליסטית גורם לכלכלה שלנו נזק בלתי הפיך, כי המחלות האלה הן מחלות שואבות.

מיכל מרים וולדיגר: משפחות בדרך כלל מתפרקות וכשהן לא מתפרקות, אז הן גם לא מצליחות להחזיק את הראש מעל המים ברמה כלכלית, ברמה החברתית, הסוציאלית.

מיכל מרים וולדיגר: אני לא רוצה לתפוס פה את הכול כי יש פה עוד חברי כנסת שרוצים לדבר ומן הסתם אולי גם עוד בזום, אבל חייבים לתת פה מענה.

מיכל מרים וולדיגר: עם כל הכבוד ויש לי הרבה הערכה גם לך, עידית, גם לשר הבריאות, אבל עם מילים לא הולכים למכולת.

מיכל מרים וולדיגר: צריך מעבר למילים.

מיכל מרים וולדיגר: הגדלת התקציב שדיברו עליו, על 400 מיליון שקל הגדלה של התקציב לבריאות הנפש, קודם כל רק דיבור.

מיכל מרים וולדיגר: לא קראתי עוד את כל הניירת, היא הגיעה אליי היום.

מיכל מרים וולדיגר: כאופוזיציה אנחנו קיבלנו את זה רק היום, אז אני צריכה באמת לראות אם זה באמת בכלל נכנס לתוך התוכניות האלה, אבל ה-400 מיליון שקל זה באמת טיפה בים.

מיכל מרים וולדיגר: היה מקודם מצגת של ד"ר פישל שדיבר על ממוצע התקציב לבריאות הנפש מתוך התקציב לבריאות בכלל ב-OECD, שמדברים על 8% עד 12%, שבמדינת ישראל זה בסביבות 4%, אנחנו חייבים להציב את התקציב שלנו על 10% לפחות.

מיכל מרים וולדיגר: אני לא מצפה שתקציב המדינה ייתן מייד את ההשלמה, אבל כן שנעלה כל שנתיים תוכנית חומש כזאת שתהיה לכמה שנים.

מיכל מרים וולדיגר: המינימום שצריך להעלות את התקציב לתוספת, היא צריכה להיות על 800 או 900 מיליון שקל ולא 400 מיליון, וכמובן שהתקציב לא יינתן סתם כמו שהוא ניתן ברפורמה לבריאות הנפש.

מיכל מרים וולדיגר: סליחה, זה לא סתם, ויש לי הערבה הערכה לקופות החולים, אבל זה ניתן לא צבוע וזה לכן נעלם לדברים אחרים.

מיכל מרים וולדיגר: אף אחד לא לוקח לכיס הפרטי שלו, אבל זה נעלם אולי לכל מיני מכשורים או לרפואה אחרת או לרפואת השד ואני לא מזלזלת בשום דבר אחר, אבל לבריאות הנפש זה לא הגיע או לפחות לא הכול הגיע לבריאות הנפש, לכן כשמעלים את התקציב ונותנים תוספת, היא צריכה באמת לבדוק שזה מגיע לתוך בריאות הנפש, שזה תקציב מול ביצוע, שיש לנו ממש עבודה אמיתית.

מיכל מרים וולדיגר: אני שבעתי.

מיכל מרים וולדיגר: אני 15 שנה בתוך התחום הזה בחברה האזרחית אמנם, לא מתוך הכנסת, ואני שבעתי מהבטחות, אני שבעתי מוועדות.

מיכל מרים וולדיגר: אני חושבת שהגיע הזמן, איך אמרה פה קטי לפניי?

מיכל מרים וולדיגר: לא לבנות עכשיו לנינים שלנו.

מיכל מרים וולדיגר: אנחנו רוצים לבנות לנינים שלנו אבל זה בתנאי שנתחיל עם החינוך.

מיכל מרים וולדיגר: צריך לטפל במניעה אבל באותו זמן, ביחד גם לטפל במצב הקיים היום, והמצב הקיים היום הוא קטסטרופה אמיתית.

מיכל מרים וולדיגר: שמענו גם את יערה מקודם.

מיכל מרים וולדיגר: המצב הוא נורא ואני קוראת להקים פה ועדה מיוחדת, בתקציב הנוכחי להזרים יותר כספים לבריאות הנפש על כל הרצף.

מיכל מרים וולדיגר: תודה.

עידית סילמן: תודה, מיכל.

עידית סילמן: חבר הכנסת עלי סלאלחה, בבקשה.

עידית סילמן: אני רק אומר, אני עוצרת אתכם אחרי שתי דקות כי פשוט יש לנו עד וחצי ויש פה רשימה ארוכה של אנשים, ומשרד הבריאות ומשרד האוצר עוד לא התייחסו בכלל.

עלי סלאלחה: אני רוצה להגיד לך, עידית, את פורצת דרך בזה שהקמת את הפורום הזה, הבאת את האנשים האלה.

עלי סלאלחה: את מדברת על אוכלוסייה שבאמת אנחנו צריכים להביא את הנושא הזה לידיעת כלל האנשים או במיוחד למקבלי ההחלטות, שאכן הקבוצה הזו היקרה לכולנו, שהיא נמצאת אצל כולנו, שתקבל את כל האהבה ואת החום ואת החמלה שאת דיברת עליה.

עלי סלאלחה: אני רוצה להצדיע בפני כל החבר'ה שבאו כאן, נתנו לנו תמונה מאוד עניינית לגבי הקבוצה הזו.

עלי סלאלחה: חשוב מאוד גם לציין את הכתב האמיץ שחדר שהביא את המודעות לכלל ציבור ישראל.

עלי סלאלחה: אני חושב שצריך לתת יותר ולשים דגש יותר שהציבור שלנו כן ידע וכן יהיה תומך יותר לכנסת ולכולנו, שאנחנו נטפל בנקודה הזו בצורה מאוד עניינית וחשובה.

עלי סלאלחה: אני רוצה גם לדעת מה המצב של הנושא הזה, בריאות הנפש בסקטור הערבי, בסקטור הדרוזי, בסקטור הבדואי.

עלי סלאלחה: האם יש בית חולים פסיכיאטרי למשל בסקטור הזה?

עלי סלאלחה: האם מישהו מטפל בזה?

עידית סילמן: עלי סלאלחה, זה באמת יבוא לפתחך גם פה.

קטי קטרין שטרית: לא הבנתי את השאלה.

עידית סילמן: הוא שואל האם יש בתי חולים פסיכיאטרים שמקבלים מהקהילה.

קטי קטרין שטרית: זה כמו שחולה נכנס לבית חולים.

עלי סלאלחה: האם הנושא הזה מטופל כהלכה?

עידית סילמן: הוא שואל האם יש התאמה לקהילה?

עידית סילמן: האם זה נמצא שם גם?

קרן גינת: התשובה היא לא.

עלי סלאלחה: או שהסיפור הזה, עדיין מחביאים אותו, משאירים אותו - - -

קרן גינת: כן.

קרן גינת: מעל 50% המטופלים שלנו וגם המטפלים שלנו הם מהמגזרים שעליהם אתה מדבר.

קרן גינת: עדיין שם הבושה וההסתרה היא הרבה יותר גדולה מאשר בחברות מקבילות, ולא מטפלים בזה מספיק טוב כי אין כוח אדם.

עידית סילמן: עלי סלאלחה, אני חושבת שפה יהיה לכם הרבה עבודה, גם לך וגם לחבר הכנסת אחמד טיבי.

עלי סלאלחה: אז לפעם הבאה אני מבקש, עידית, להזמין פה גם מהסקטור הערבי, מומחים, אנשים שיגידו לנו, יספרו לנו.

עידית סילמן: אנחנו נעשה דיון מיוחד של ועדה בנושא - - -

קטי קטרין שטרית: עידית, יש 53 מיליארד לעבאס.

קטי קטרין שטרית: אם זה לא לזה, למה כן?

עלי סלאלחה: גם לדרוזים יש שלושה מיליארד אבל אני חושב שזה אחד וחצי.

קטי קטרין שטרית: הנה, מצאנו פתרונות.

עידית סילמן: אני רוצה רגע להעלות את יסמין ענבר מהאגודה לזכויות החולה, המנכ"לית, בבקשה.

יסמין ענבר: היי, תודה רבה לכולם.

עידית סילמן: יסמין, אני ממש מצטערת שאנחנו נצטרך שתי דקות, כי פשוט יש לנו עשר דקות לכל הדיון.

יסמין ענבר: רבים ורבות, טובים וטובות.

יסמין ענבר: אני בוועדה כבר מהבוקר, ככה שומעת את הדיונים, והדיון הקודם על בתי החולים הציבוריים, מה שעלה שם לדעתי גם נכון עכשיו.

יסמין ענבר: שוב, זה שאלה של תעדוף ושל תקציבים.

יסמין ענבר: אני רוצה להגיד שבתור בעצם האגודה לזכויות החולה, ארגון שמוביל מאבקים ציבוריים ועובד עם ארגוני חולים, הקמנו פורום.

יסמין ענבר: רבים מהנציגים והנציגות של הפורום נמצאים כאן עכשיו בשיחה, פורום של ארגוני חולים שעובדים על נושא של בריאות הנפש.

יסמין ענבר: אני לא חושבת שיש מה להרחיב במצב.

יסמין ענבר: כל מי שנמצא פה בשיחה, לדעתי מודע לחלוטין למה שקורה במערכת בריאות הנפש, אז אני באמת לא אבזבז את הזמן בשביל לפרט, כי רבים וטובים שדיברנו לפניי אמרו את כל הדברים שצריכים להיאמר.

יסמין ענבר: אני חושבת שאנחנו חייבים לעבור לשלב הפתרונות ולראות מה עושים, ויש פה איזו תחושה שאנחנו רצים מנושא לנושא ומדובר לדובר.

יסמין ענבר: עידית, תודה לך על הקמת הוועדה המאוד חשובה.

יסמין ענבר: אנחנו באמת חייבים לצלול פנימה ולראות איך אנחנו פותרים את הבעיה הזאת, כי כבר כמה שנים אנחנו מלווים את הנושא ואנחנו באמת מתקשים לקבל תשובות.

יסמין ענבר: זה פשוט כואב הלב לראות מה קורה, והקורונה כל כך החמירה את המצב והסיתה את הזרקור לסוגיה שהיא באמת מאוד קשה ובעיה לאומית והכול נכון, אבל מתמודדי הנפש לא נעלמו וגם החולים הכרוניים בכלל בכל תחומי המחלות לא נעלמו, ורק המצב החמיר וצמצמו את השירותים שניתנים.

יסמין ענבר: הסוגיות האלה הן כל כך חשובות.

יסמין ענבר: זה פשוט עניין של חיים ומוות.

יסמין ענבר: אני חושבת שאנחנו חייבים, כל מי שנמצא פה ועוד, לשבת לדבר תכל'ס על הפתרונות, מה עושים מחר בבוקר, איך אנחנו מביאים יותר משאבים למערכת בריאות הנפש ובכלל למערכת הבריאות הציבורית שאנחנו כולנו יודעים שהיא מוכיחה את עצמה יומם ולילה, ועדיין כל הזמן רק לוקחים לה משאבים ולא מרחיבים את המשאבים.

יסמין ענבר: אני חושבת שזאת הבעיה העיקרית.

יסמין ענבר: אם אין משאבים, אין תקנים ולא נוכל לקדם פתרונות, ויש לנו הרבה מאוד פתרונות בארסנל.

יסמין ענבר: אם יורשה לי, אני רוצה לבקש דבר כן מאוד חשוב לי בגלל שיש פה כל כך הרבה נציגים ונציגות של ארגוני חולים, לתת לאחד מארגוני החולים, אם זה מנכ"לית לשמ"ה שמציגה מתמודדים או מנכ"לים אחרים שאני רואה פה.

עידית סילמן: יש לנו את נציג פורום הארגונים ובדיוק אנחנו עוברים אליו.

עידית סילמן: תודה רבה ליסמין.

עידית סילמן: את שותפה לדרך בהחלט בעשייה רבה בתוך מערכת הבריאות ואני מאוד מודה לך על זה.

עידית סילמן: ד"ר יואב בליי, נציג פורום הארגונים למען הפסיכולוגיה הציבורית.

יואב בליי: צוהריים טובים, גם אני רוצה להצטרף לברכות להקמת הוועדה.

יואב בליי: דיברו פה הרבה מאוד על העניין של פתרונות ועל העניין של צרכים, אז אני רוצה להציע כמה פתרונות לאור המצוקות שיש כרגע בעיקר בתחום הטיפול הפסיכולוגי, ואני רוצה להגיד את זה בעיקר נוכח העניין שאנחנו מדברים פה בפסיכולוגיה על טיפול שמתחיל כבר מגיל אפס ועד זקנה.

יואב בליי: זה לא טיפול שהוא נעשה רק במחלקות, הוא נעשה הרבה פעמים בקהילה במסגרת הרשויות המקומיות, במסגרת המרפאות בשטח.

יואב בליי: אנחנו נמצאים במצב שהוא איום ונורא.

יואב בליי: דיברו קודם על אי התאמה לסטנדרט של ה-OECD, להיות מתחת לרף של ה-OECD, אז במצב של הפסיכולוגיה אנחנו נמצאים מתחת לכל ביקורת.

יואב בליי: יש בערך בין שליש ל-10% פסיכולוגים קליניים ממה שצריך לפי הרפורמה בבריאות הנפש.

יואב בליי: יש בערך משהו כמו בין 5% ל-10% פסיכולוגים רפואיים ושיקומיים.

יואב בליי: דיברו על מצוקה של צוותים רפואיים ושל חולים שאינם פסיכיאטריים, אז יש בערך בין 5% ל-10% מכלל הפסיכולוגיים הרפואיים והשיקומיים שצריך במחלקות, ויש לכל הארץ, לא לגוש דן או לירושלים, יש בכל הארץ בערך 300 פסיכולוגים התפתחותיים, אלה שאמורים לתת מענה לאבחונים ולטיפולים לילדים עד גיל 3.

יואב בליי: יש בערך משהו כמו 300 פסיכולוגים התפתחותיים בכל הארץ.

יואב בליי: אני אומר את כל הדברים האלה מהסיבה הפשוטה שיש פסיכולוגים בארץ אבל יש פסיכולוגים בארץ שלא נמצאים בשירות הציבורי כי השכר הוא שכר איום ונורא.

יואב בליי: ראו אתמול בחדשות בערוץ 12.

יואב בליי: הוא בערך 35 שקל לשעה לפסיכולוג מומחה מתחיל, פסיכולוג מתמחה.

יואב בליי: יש פסיכולוגים מתמחים שמקבלים השלמה על שכר מינימום.

יואב בליי: ככל שנותנים כזה שכר במגזר הציבורי, אז לא יהיו פסיכולוגיים שיגיעו למגזר הציבורי.

יואב בליי: זה דבר ראשון.

יואב בליי: הדבר השני זה שבחלק מהסקציות האלה שאני ציינתי, אין בכלל מפתח תקינה מאיזושהי סיבה.

יואב בליי: אני לא יודע למה אין מפתח תקינה, אני לא יודע למה לא החליטו לעשות כזה, אבל אם פתרונות, אז הדבר הראשון זה קודם כל מפתח תקינה.

יואב בליי: הדבר השני זה לתקצב עוד מלגות למתמחים.

יואב בליי: קטי הזכירה קודם את המאבק שעשינו ביחד ובעזרתה למניעה של התניית מלגות מתמחים, אז צריך להוסיף ולתקצב עוד מתמחים בעיקר בפריפריה ובאזורים שבהם יש פחות נגישות לטיפול פסיכולוגי באופן כללי.

יואב בליי: עוד דבר שבעיניי הוא מאוד חשוב זה העניין של הכנסת פסיכולוגים לתוך מערך קבלת ההחלטות בבריאות הנפש.

יואב בליי: איכשהו תמיד כשזה מגיע גם בקורונה וגם במסגרות אחרות, כשזה הגיע למערך קבלת ההחלטות, היו שם אנשי מקצוע מומחים מצוינים חוץ מאיתנו.

יואב בליי: אותנו כמעט ולא הזמינו וזה חשוב שהקול שלנו יישמע.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: ד"ר הלה הדס, מנכ"לית אנוש, בזום גם איתנו, שותפה יקרה לדרך.

הלה הדס: צוהריים טובים, אני מצטרפת לכל המברכים, אותך עידית, את חברת הכנסת קטי שטרית וגם את חברת הכנסת מיכל וולדיגר.

הלה הדס: אני חושבת שמה שאתן עושות לא רק בחודשים האחרונים אלא בשנים האחרונות הוא חשוב מאוד.

הלה הדס: אני רוצה להצטרף לכמה דברים שנאמרו וגם להוסיף מעט ולומר שיושבים כאן לשמחתי חבורה של ארגונים שהקימו את קואליציית הארגונים לבריאות הנפש כבר ב-2006, ולאחרונה הצטרפו אלינו גופים נוספים כמו האגודה לזכויות החולה ועוד ארגונים נוספים.

הלה הדס: למעשה אנחנו פועלים כבר משנת 2006 כדי לקדם את הרפורמה הביטוחית שלשמחתנו אושרה.

הלה הדס: מאז ששלושת רגלי הרפורמה, הרפורמה השיקומית, הרפורמה הביטוחית והרפורמה המבנית הושלמו וחלו תמורות רבות, עדיין נשארו מספר גדול של מוקדים שדורשים התייחסות, ואני אשמח למקד מספר מהם.

הלה הדס: אחד, הנושא של מיצוי זכויות.

הלה הדס: דיברו רבים על הבעיות בבתי החולים ועל הפסיכולוגיה הציבורית ועל קשיים שונים.

הלה הדס: כל אלה לא יועילו אם לא תהיה נגישות לזכויות.

הלה הדס: אנחנו יודעים שהידע לא נגיש לאנשים, גם למשפחות וגם למתמודדים עצמם ובוודאי למי שרק מתחיל לפלס את דרכו בתוך העולם הזה, ויש אחריות עצומה להנגיש את הידע ולפעול למיפוי הזכויות כדי שיותר אנשים יקבלו את השירות.

הלה הדס: ככל שאנשים יקבלו סיוע בשלבים מוקדמים יותר, העומסים על מערכות יצטמצמו, במיוחד על המערכת הפסיכיאטרית.

הלה הדס: ככל שיגיעו מוקדם יותר לטיפול במרפאות, להתייחסות בבתים מאזנים ובכל השירותים המניעתיים שהולכים ומתפתחים וההתערבויות המוקדמות, כך אנחנו מאמינים שבתי החולים יישארו רק למי שנדרש לאשפוזים ארוכים יותר, אז אני שמה מיצוי זכויות כיעד ראשוני כדי שכל היתר יוכל להתרחש.

הלה הדס: הדבר שאחרים דיברו עליו ואני רוצה להדגיש אותו הוא רצף טיפולי ושיקומי.

הלה הדס: יש קושי ברצף גם בין משרדי הממשלה השונים, חינוך, רווחה, בריאות, במיוחד לגבי צעירים שלפני גיל 18 וגם לגבי מבוגרים מאוד, הרצף של בריאות ורווחה, וכך אנשים לא מגיעים אל מערך השיקום שהוא נמצא תחת אחריות של משרד הבריאות על ידי היזמים והספקים השונים.

הלה הדס: צריך להקדיש הרבה מאוד מאמץ כדי לשפר את הרצף על כל הסקלה שלו.

הלה הדס: אני מצטרפת למי שדיבר על הנושא של תקנים ושכר הולם, בעיות מורכבות שעד שהן לא יפתרו, כולנו נישאר באותה סיטואציה מורכבת.

הלה הדס: צריך עוד תקציבים אבל צריך כמובן גם להכשיר את כוח האדם המקצועי, להמריץ עוד אנשים ללמוד פסיכיאטריה, ללמוד את מקצועות העבודה הסוציאלית ולהתמיד בהן.

הלה הדס: אני רוצה להצטרף לדברים של יערה שריגשו אותי ואני בטוחה שאת כולכם.

הלה הדס: הצעירים, בין אם אלה שזקוקים למענה רפואי ובין אם אלה שזקוקים רק למענה ראשוני רגשי-פסיכולוגי, נופלים בין הכיסאות, לא מקבלים את השירות הנדרש בזמן ואחר כך מגיעים למצבים חריפים יותר בגילאים מאוחרים יותר, אל כל המערכות.

הלה הדס: חייבים לפעול לשירותי מניעה ברשויות המקומיות, בבתי הספר, בכל אמצעי שהוא כדי לתפוס את הילדים בשלבים הראשונים כשהמציאות שלהם ברת תיקון והם יחזרו לחיים התקינים מהר, אז אני מדגישה, מיצוי זכויות, רצף טיפול סיכון, משאבים וטיפול בצעירים.

עידית סילמן: תודה רבה, אנחנו ממש בלחץ ואני חייבת את ההתייחסות של משרד הבריאות.

עידית סילמן: טל ברגמן מוסרת לכולם דרישת שלום חמה.

עידית סילמן: היא ביום שהיא לא יכולה כרגע לעלות בו, ובאמת עושים עבודה טובה שם.

עידית סילמן: נמצאים איתנו שני נציגים, גם אחראי רגולציה מאגף בריאות הנפש, יונתן אמסטר, וגם שי מעוז, מנהל תחום כלכלה ותקצוב.

עידית סילמן: הייתי שמחה להתייחסויות שלהם פה בתוך הדיון הזה.

עידית סילמן: אני ארחיב עליכם אם תרצו, אחר כך.

יונתן אמסטר: אני מאגף בריאות הנפש.

יונתן אמסטר: אנחנו כמובן שמחים על עצם קיום הדיון ועל העובדה ששמים את הנושא של בריאות הנפש כמה שיותר בפוקוס.

יונתן אמסטר: שמענו פה הרבה מהזווית של מה שקורה במערך האשפוז.

יונתן אמסטר: חשוב מאוד לזכור, וזה גם דגש שאנחנו שמים אותו כל הזמן, שמערכת אשפוז בריאות הנפש היא חשובה ומשמעותית, ולצידה יש מערכת מאוד גדולה של שירות בקהילה וסדרי הגודל של האנשים שצורכים את השירותים האלה במכפלות מאוד גדולות.

יונתן אמסטר: רק בשביל שנבין את היחס בין שתי הקבוצות, בשנה מתאשפזים סדר גודל של 18,000 אנשים ובשירותים בקהילה מטופלים היום כ-300,000 איש.

יונתן אמסטר: צריך לזכור שהדגש חשוב שיהיה בקהילה.

יונתן אמסטר: יש הרבה יותר אנשים שזקוקים לשירות וכמו שנאמר כאן גם, שהשירות בקהילה הוא חזק ומשמעותי, אז זה גם מונע התדרדרות למצבים חמורים יותר שמגיעים לאשפוז, וזה לא מפחית לרגע מהצורך של לטפל גם במערך האשפוז, שנאמר פה כבר הרבה על כמה שהוא במצב מאוד קשה.

יונתן אמסטר: גם בהובלה של שר הבריאות החדש, וכמו שכבר באמת הוזכר, ששם את הנושא הזה בראש סדר העדיפויות, יש תוכניות שונות שאנחנו מקווים שיתממשו ממש בקרוב גם בנושא המאוד משמעותי של קיצור התורים לשירות של טיפול נפשי בקהילה וגם בנושאים של שירותים שהם על פני הרצף, החל מלתת מענים בקהילה לאנשים שנמצאים היום באשפוז ממושך ונכון וראוי, וטוב שיהיו במסגרות יותר בקהילה, פרויקט שאנחנו קוראים לו "קהילה משקמת", ואולי אפשר יהיה להציג את כל הפרויקטים בישיבות נוספות כפי שדובר על זה שיהיו, וגם בשירותים נוספים על פני רצף הטיפול שגם הם בקהילה, כמו טיפולי יום ייעודיים, כמו שירות של צוותי משבר, כמו אשפוזי בית וכו', שבעצם נותנים מענים שונים לאנשים עם מצבים שונים, גם מצבים מורכבים, ומאפשרים לתת להם את המענה הזה עוד כשהם בקהילה ולא מגיעים לאשפוז.

יונתן אמסטר: אנחנו באמת מקווים שאחרי אישור התקציב נוכל ממש לצאת לדרך ביישום מזורז של תוכניות בתחומים האלה.

עידית סילמן: תודה.

עידית סילמן: תרצה להוסיף?

שי מעוז: תודה רבה באמת.

שי מעוז: היה דיון מאוד מרתק ומשמעותי.

שי מעוז: כבר בעצם דוברו התוספות שמתוכננות במסגרת תקציב המדינה, אז אני לא אחזור שוב אחרי מה שנאמר.

שי מעוז: זה דברים שמאוד משמעותיים ואנחנו מצפים שיתנו את האימפקט שלהם.

שי מעוז: אולי אני אוסיף רק שניים-שלושה דברים קטנים בהקשר להתייחסות של חברת הכנסת אלינה ברדץ' יאלוב לגבי מחסור בכוח אדם רפואי.

שי מעוז: יש בתקציב הזה גם מאמץ מאוד גדול להוספת כוח אדם, הוספת כיסאות לימוד גם לרופאים וגם לאחיות וגם בכלל במקצועות בריאות כדי באמת להוסיף את זה, וגם התייחסות ספציפית למקצועות שיש בהם חסרים חמורים, כולל פסיכיאטריה.

שי מעוז: זה אמנם תוכנית שהיא לטווח הבינוני והארוך, אבל היא גם שם ואמורה לתת מענה משמעותי.

שי מעוז: אנחנו באמת מקווים שהתוכניות שבישלנו כבר הרבה זמן ובהיעדר תקציב מדינה היה מאוד קשה ליישם, בתקווה שהתקציב הזה יעבור, נוכל לקדם וליישם את הדברים המשמעותיים שאושרו כדי באמת להוסיף ולתת מענים טובים יותר לציבור.

עידית סילמן: תודה.

עידית סילמן: חברת הכנסת אלינה, את רוצה להתייחס?

אלינה ברדץ' יאלוב: כן, התייחסות ממש קצרה כי רציתי פשוט להגיד את זה לפרוטוקול.

אלינה ברדץ' יאלוב: א', זה כבר דיון שני שאני רואה בעיות תקציביות נגררות מלפני עשרות שנים וזה משהו שאנחנו לא נפתור מחר בבוקר אבל צריך לשאוף לשם.

אלינה ברדץ' יאלוב: מזל טוב לכולנו שתקציב הכנסת הונח על שולחן הכנסת לפני מספר דקות.

אלינה ברדץ' יאלוב: אני שמחתי לשמוע את נציג אגף התקציבים ממשרד הבריאות שדיבר על הסטודנטים והוספת כיסאות.

אלינה ברדץ' יאלוב: אתם מדברים פה על פרסום בעברית שהוא פרסום חסר.

אלינה ברדץ' יאלוב: אתם צריכים להבין שאצלנו בקרב העולים החדשים ובשפות זרות הפרסום הזה בכלל כמעט ולא קיים.

אלינה ברדץ' יאלוב: אני כרגע שמעתי את מנכ"ל ער"ן שדיבר על זה שאין להם מספיק פרסום.

אלינה ברדץ' יאלוב: אני יכולה להגיד שאני לא ראיתי פרסום של ער"ן ברוסית בכלל, לצורך העניין, וזה משהו שבאמת גם כן צריך לתת לו את הדעת.

אלינה ברדץ' יאלוב: תודה.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: אני אגיד לכם את האמת, יש לנו עוד רשימה ארוכה של דוברים, ובגלל שהונח תקציב המדינה על שולחן הכנסת והמליאה פתוחה כרגע וקיבלנו החרגה ארוכה מן הרגיל, אנחנו כבר מעל שעתיים יושבים בדיון הזה, אני רק אומר שאנחנו עשינו היום דיון שהוא פתיח לתחום ענק שהוועדה הולכת להיכנס אליו.

עידית סילמן: אני רוצה לשאול רק אם למשרד האוצר יש איזושהי התייחסות לדבר?

עידית סילמן: בסדר גמור.

עידית סילמן: אני כן רוצה להגיד תודה רבה לשר האוצר ולשר הבריאות שעובדים איתנו מאוד צמוד.

עידית סילמן: לא סתם הונח התקציב.

עידית סילמן: אני מסתכלת על כל הזום והאנשים הנפלאים, ויש לנו את אורית סוציליאנו ויש לנו את פרופסור יובל בלוך ופרופסור יובל מלמד ועוד הרבה טובים וגדולים, וד"ר אופירה הוניג, כולם נמצאים פה בזום, וחנה שטרום כהן, יו"ר הפורום והעמותה לפורום הפסיכולוגים והעובדים הסוציאליים, ועוד הרבה טובים.

עידית סילמן: אנחנו ממש מתנצלים שאנחנו לא יכולים לאפשר כרגע לדבר, כי אין לנו אישור לעשות זאת על חשבון המליאה, אבל אני כבר אומרת שזה היה דיון שבו אנחנו פתחנו ורק התחלנו את הדיונים על כל מערך בריאות הנפש והפסיכיאטריה בישראל.

עידית סילמן: לשם כך, ואני אומרת את זה באופן אישי כי אני באה מהתחום הזה גם, ולא רק מהתחום הזה אלא עבדתי במערכות הבריאות, זו אחת הסיבות שהקמנו ופיצלנו בשבילה את ועדת הבריאות מוועדת העבודה והרווחה, ואני אומרת את זה מעל כל במה.

עידית סילמן: זה משהו שבאמת חלמנו עליו ובסוף גם הצלחנו לעשות אותו ואני מאוד גאה בזה.

עידית סילמן: המטרה שלי שזה יהיה חלק מהשיח הרגיל על הבריאות בישראל, שלא נשים את זה עוד פעם בקרן זווית ובמקום אחר להתייחס אליו באופן מיוחד.

עידית סילמן: לא, זה מיוחד ככל המחלות האחרות וככל הנושאים האחרים שצריך להתייחס אליהם ולתת להם את הבמה ואת הכבוד ואת המחלקות הייעודיות בתוך בתי החולים, ועוד שורה ארוכה של התייחסויות.

עידית סילמן: לזה אנחנו נחתור ואת זה אנחנו נעשה.

עידית סילמן: אני כן יכולה לומר שגם בנושא טיפולי היום, גם בנושא התורים בקהילה, התקציב בא ויש לו בשורה.

עידית סילמן: דיברנו על צוותי משבר, אז יש פיילוט גדול שאני כבר אפרט עליו בישיבה הבאה, כי הישיבה הבאה תעסוק גם בנושאים של צוותי משבר, בתים מאזנים, סל שיקום בקהילה, דברים שהם מאוד חשובים שהם ראשוניים לפני שאנחנו מגיעים אל תוככי בתי החולים.

עידית סילמן: גם התחום של תנאי מחיה, סיוע משפטי, הבינוי והתוכנית ארוכת הטווח הרב שנתית.

עידית סילמן: אני כן אומר שאנחנו שמענו כאן את כל הקשיים ואת ההתמודדויות בתחום מערכת בריאות הנפש.

עידית סילמן: זה דיון ראשון, אני אומרת שוב, מתוך סדרה ארוכה.

עידית סילמן: אנחנו נלקט ונייצר פורום גדול לוועדה הזאת, פורום של מערך בריאות הנפש בישראל שממש יתעסק בנושא הזה וכולם יוכלו להירשם.

עידית סילמן: ייצא לינק מסודר לכולם וממש נוכל לעמול על זה בצורה יסודית יותר, כולל סיורים מטעם ועדת הבריאות.

עידית סילמן: אנחנו נזמן דיון על תחילת העבודה ועל התקציב העתידי של משרד הבריאות, ביחד עם שר הבריאות שנזמין אותו מייד לאחר אישור התקציב.

עידית סילמן: הוא יניח כאן את התוכניות.

עידית סילמן: אני אשמח שהוא יגיע לכאן באופן אישי.

עידית סילמן: האמת היא שיש לנו שיתוף פעולה מאוד טוב איתו גם על כל הנושאים שדיברתי, גם על מסגרות בקהילה, גם על מבחני תמיכה לקופות חולים ששם נרצה להתחיל את הנושא של צוותי משבר, וזה בשורה מאוד גדולה.

עידית סילמן: רק אתמול קטי ואני טיילנו בכל הבתים המאזנים.

עידית סילמן: אני רוצה להודות לכם.

עידית סילמן: אתם לגמרי משפחה, משפחת בריאות הנפש.

עידית סילמן: נפש בריאה בגוף בריא זה לא סתם, כי הנפש היא בפנים, היא מה שמנחה את האדם, ולפעמים גם כשאנחנו מסתכלים על הבן אדם והוא נראה לנו בסדר לגמרי מבחוץ, הנפש יכולה להיות כאובה מאוד מבפנים, ולכן אנחנו כאן נרד לתוככי נפשו של האדם ומקווה שנייצר בשורה.

עידית סילמן: אני רוצה להודות גם לענת כהן מנהלת הוועדה, גם ליועצת המשפטית היקרה שלנו, נעה, שנמצאת כאן, והן נמצאות כאן החל מהבוקר, גם לשי, גם לכל צוות הוועדה היקר שבאמת הבאנו אותו מהפגרה, והם לא עובדים רק היום על הוועדה.

עידית סילמן: אני מודה לכם שותפים יקרים, מנהלי בתי חולים, אנשי טיפול, כוחות העזר, אפילו האנשים שמנקים את אותן מחלקות פסיכיאטריות, שהם האוזן הקשבת הרבה פעמים והחיוך עבור אותם מטופלים, וצריך להגיד את זה, ואנחנו צריכים להביא אותם גם לבמה הזאת ולהוקיר להם תודה, כי זה לא פחות.

עידית סילמן: כל המטפלים השיקומיים, כל השיקום בקהילה, כל מי שהיה איתנו בזום, מתמודדים, הורים, משפחות, אנחנו כאן בשבילכם ולמענכם.

עידית סילמן: מהבמה הכי גבוהה במדינת ישראל אני מאחלת לכולנו שנזכה רק לעשות נפשות ובאהבה גדולה ובטוב.

עידית סילמן: תודה רבה לכם, תודה לחברי הכנסת.

עידית סילמן: הישיבה נעולה.