הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 24, פרוטוקול מספר 2, 2021-08-04 09:32

מיכל שיר סגמן: בוקר טוב, אני פותחת את הישיבה הראשונה של הוועדה לזכויות הילד בנושא מאוד חשוב שלא די לדבר בו.

מיכל שיר סגמן: אני מראש אומרת, זמננו לא ארוך ולכן גם מחברי הכנסת, מאנשי המקצוע, מכל מי שמדבר, אני ממש מבקשת לקצר.

מיכל שיר סגמן: אני אקריא עבור הפרוטוקול - חיסוי פרטים אישיים של דוברים בוועדה המיוחדת לזכויות הילד.

מיכל שיר סגמן: כידוע, ישיבת הוועדה מוקלטת ומשודרת והפרוטוקול וגם שידור הישיבה יפורסמו באתר האינטרנט של הכנסת.

מיכל שיר סגמן: אני קובעת כי לפי סעיף 120 לתקנון, ככל שתהיה בקשה או שיעלה הצורך, יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים שעליהם דובר בדיון או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול, ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינם של קטינים או ככל שהדבר נדרש לבקשת מי שהשתתף בישיבה אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום לו או לה נזק או לזולתו.

מיכל שיר סגמן: נמצאות איתנו שתי נשים, בחורות אמיצות שבחרו לשתף אותנו בסיפור שלהן.

מיכל שיר סגמן: תודה שהסכמתן, תודה שבאתן.

מיכל שיר סגמן: זה לא קל.

מיכל שיר סגמן: תודה שבחרתן לשתף אותנו.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה להתחיל עם ב'.

מיכל שיר סגמן: תודה שאת כאן.

ב': אני אגיד שאני בת 38 ואני ממשפחה סוציו אקונומית גבוהה וילדה של הורים אקדמאים.

ב': כל האחים שלי אקדמאים.

ב': היום אני מטפלת באומנות.

ב': נפגעתי בתוך המשפחה שלי מגיל חמש ויותר מעשור.

ב': באמת עברתי ממשקים רבים מול מערכות רבות, מהחינוך, בריאות, רווחה.

ב': פגשתי אנשים שונים ובכל זאת הפגיעה שלי נמשכה כל כך הרבה שנים ופוספסה על ידי אנשים שהיו יכולים להיות שם, לא ברמת האשמה אבל ברמה שאולי אם היה להם כלים, הם היו יכולים לא לפספס את ההזדמנויות שנתתי למערכת לעזור לי.

ב': אני אתחיל בזה שהייתי קטנה ובכלל לא באמת הבנתי שאני נפגעת.

ב': פשוט הפגיעה הייתה חלק מהחיים שלי.

ב': בסביבות גיל חמש הייתי מגיעה לרופאה עם תלונות חוזרות ונשנות של צריבות ודלקות שטופלו ברמה הרפואית בלי שאף אחד ניסה להבין למה התלונות האלה חוזרות, איך זה יתכן.

ב': אף אחד לא שאל אותי, לא את ההורים שלי האם יש איזה סיבה שבגינה המצב הרפואי שלי לא משתפר.

ב': זה היה ממש ברמת טיפול רפואי.

ב': אחרי זה קצת גדלתי.

ב': ביסודי התחילו כאבי בטן, כאבי ראש, המון תלונות סומטיות שנבדקו רפואית.

ב': לא נמצא להן תשובה, אז ההחלטה של הרופאה היא שזה כנראה רגשי, שזה יפה, שזה כבר התחלה טובה אבל היא לא שאלה אותי האם משהו מטריד אותי או משהו מפריע לי.

ב': הם החליטו בשבילי שכנראה הלימודים מלחיצים אותי, מה שלא היה נכון כי הם ממש לא עניינו אותי, אבל זה מה שהיא החליטה, ושזה כנראה הסיבה לכאבי הבטן וכאבי הראש שלי.

ב': פשוט חייתי על משככי כאבים בלי שזה טופל, בלי שאף אחד ניסה להבין למה התלונה הזאת.

ב': גם במשך כל היסודי היא מלווה אותי ברמה שהייתי קופצת בחבל והולכת לקחת כדור אקמול.

ב': אחרי זה כשכבר גדלתי, אז כבר אני הבנתי יותר מה קורה לי.

ב': כבר ידעתי קצת יותר מה זה הדבר הזה, מה קורה לי, מה אני עושה, מה עובר עלי וחיפשתי מישהו לספר לו כי רציתי שזה ייפסק.

ב': רציתי שיעזרו לי אבל מאוד פחדתי כי הרגשתי מאוד אשמה.

ב': הרגשתי שותפה למעשים ולא ידעתי איך יגיבו, וחיפשתי מישהו שאני לא מכירה כי פחדתי שמישהו שאני מכירה יכעס עלי, יגעל ממני, יעזוב אותי.

ב': זה נורא קשה למצוא מישהו שלא מכירים, כי לא מכירים אותו.

ב': מה שהייתה ההחלטה שלי היא לספר בתנועת נוער שזה החינוך הבלתי פורמלי, למדריכה שכבר סיימה איתי, זאת אומרת היא סיימה י"ב, עזבה אותנו.

ב': היא כנראה בת 18.5–19 והחלטתי לספר לה.

ב': היא הייתה נורא קטנה אז אני לא מאשימה אותה, אבל אחרי שסיפרתי לה אז זהו, שם ניתק הקשר בינינו ולא שמעתי ממנה יותר.

ב': אני מניחה שזה הבהיל אותה מאוד, כי אני מניחה שלא היה כלים כמו שלי לא היה כלים.

ב': אם מישהו היה פעם מדבר איתה על זה, אז אולי היה לה גם למי לפנות אחרי שהיא הייתה שומעת את הסיפור הזה, ולקבל עזרה כדי לעזור לי, אבל לא היה ושם דרכנו נפרדו.

ב': אני חייבת להגיד שהאירוע הזה היה מאוד מכונן כי בעצם הוא היה ניסיון שלי לבדוק איך העולם יגיב.

ב': כל החששות שלי אומתו ואמרתי אוקיי, אז באמת אני לא יכולה לספר כי יכעסו עלי, יגעלו ממני, אז מה שקורה זה באמת נורא ולא כדאי שאני אספר.

ב': אחרי החופש של כיתה ח' אמרתי, התחלתי להיפגע כבר מגיל חמש וזה כבר היה המון שנים, וגדלתי וזה כבר נהיה נורא גם מבחינת המעשים.

ב': הם הלכו והתעצמו וגם ברמת הדיסוננס הרגשי שלי של מה שקורה לי.

ב': אני כבר הבנתי יותר ומאוד רציתי שזה ייפסק וחיפשתי למי אני יכולה לספר שוב למרות מה שקרה, ואז אמרתי, אבל אני לא יכולה לספר באמת מה שקרה אז אולי אני סתם אגיד איזה משהו אחר ואז יתחילו לעזור לי ומשם אני אראה לאן זה יתגלגל.

ב': בחרתי במחנכת שלי בכיתה ט'.

ב': חשבתי מה לומר לה.

ב': לא אחד מההורים שלי פגע בי אבל החלטתי לומר לה שאני לא אוהבת את ההורים שלי.

ב': זה משפט שהרבה ילדים בגילאי ההתבגרות יכולים להגיד, אז היא הסתכלה עלי ואמרה לי, טוב, את יודעת, זה מה שקורה בגיל ההתבגרות כי הרבה ילדים מרגישים ככה.

ב': זה יעבור לך.

ב': זה נכון שהרבה ילדים מרגישים ככה אבל לא כל הילדים הולכים למחנכת שלהם ואומרים לה את המשפט הזה.

ב': אני חושבת שיש בו משהו שהוא היה קורא לאיזושהי עזרה.

ב': זה מה שהיא אמרה לי ובזה הסתיימה השיחה שלי עם המחנכת שלי.

ב': הבנתי שגם משם אני לא אקבל עזרה אבל הפחד נשאר ולמרות כל הניסיונות שלי הרפואיים, המילוליים לספר, היה לי מאוד מאוד קשה לוותר על לנסות לקבל עזרה ועדיין המשכתי לחפש מישהו שאני לא מכירה, ולא היה כזה.

ב': לא הכרתי את מרכזי הסיוע ולא מצאתי מישהו שאני לא מכירה בחיים שלי.

ב': הייתי בסוף כיתה ט' והחלטתי שאני מסיימת את החטיבה ואני נפרדת מהמורה שלי למתמטיקה שממש לא אהבתי כי היא נתנה מלא שיעורי בית, והיא לא מישהו שאני אאבד, היא לא מטרידה אותי, אני לא אוהבת אותה, לא אכפת לי ממנה ואני אנסה לספר לה משהו ואז מקסימום היא לא תעזור לי, אז היא לא תעזור לי, אני לא הפסדתי עוד בן אדם מהחיים שלי.

ב': הלכתי אליה ממש בסוף הלימודים אחרי שנגמרה כיתה ט', בשבוע האחרון או משהו כזה.

ב': ביקשתי ממנה לדבר איתה.

ב': התקשיתי באמת לספר לה מה קרה כי הניסיון הראשון שלי היה קצת קשוח, אז רק שאלתי אותה למה בנים עושים דברים טיפשיים.

ב': ואז היה רגע מכונן כי היא הסתכלה עלי והיא שאלה אותי מי עשה לך, מה עשה לך? היא הייתה יכולה להגיד שילדים מתבגרים עושים דברים טיפשיים וככה זה בגיל ההתבגרות, כמו המחנכת, אבל היא לא.

ב': היא באמת עצרה רגע והסתכלה עלי ואמרה לי, תספרי לי מה שאת רוצה לספר לי, ומשם באמת הסיפור שלי נפתח.

ב': הסוף שלו שם עוד לא היה טוב.

ב': היה פתאום מישהו שהיה איתי, אבל משם כמובן זה הגיע ליועצת ולרווחה ושוב הממשק שלי מול הרווחה היה לא חוויה טובה כי קראו לי ושאלו אותי מה אני רוצה, ואמרתי שאני רוצה לא לחזור הביתה, וחזרתי באותו יום הביתה.

ב': המשכתי להיפגע עוד כמעט שנה עד שבכלל זזו הגלגלים.

ב': כעבור שנה קראו לי בלי להכין אותי מראש.

ב': מהמפגש הראשון עד המפגש השני אף אחד לא דיבר איתי.

ב': לא ידעתי כלום.

ב': פשוט המשכתי להיפגע והבנתי שגם הרווחה, שזה הגוף שכביכול היה אמור לעזור לי שם וזה באמת היה התפקדי שלו, זה לא מחנך, זה לא מדריכה, זה אנשים שאליהם הייתי צריכה להגיע, שחיפשתי קודם, לא עוזרים לי, אז הבנתי שאני בבעיה וניסיתי להפסיק את הפגיעה בעצמי.

ב': כבר הייתי בכיתה י"א ואז אחרי שבחוויה שלי הפגיעה נגמרה כי בחוויה שלי הפסקתי אותה בעזרת הכוחות שלי, הם פשוט התקשרו אלי ואמרו לי, תבואי עכשיו לרווחה, אימא שלך עכשיו בפנים.

ב': בלי שהכינו אותי מראש, באתי, פגשתי את אימא שלי אחרי שהיא שמעה את הסיפור הזה.

ב': כל מה שהם אמרו לי, אנחנו רואים שקשה לך אז נשחרר אותך, והייתי צריכה לחזור הביתה.

ב': אימא שלי שמעה את הסיפור הזה הרגע בלי שאף אחד הסביר לה, בלי שאף אחד הסביר לי.

ב': מאז לא שמעתי מהם.

ב': ככה נגמר הסיפור שלי עם הרווחה.

ב': היה שם הרבה ממשקים, הרבה אנשים.

ב': אני חייבת להגיד שאני לא הסכמתי לדבר על זה עם אימא שלי אבל הפגיעה הזאת, למרות שהיא כבר לא קרתה, היא ליוותה אותי עוד הרבה שנים והיה לה הרבה השלכות וקשיים על החיים שלי.

ב': בסוף התואר הראשון כשהתחלתי לעשות עבודה על פגיעות מיניות, למדתי תקשורת חזותית והחלטתי לעשות איזה סרטון שקשור.

ב': חיפשתי באינטרנט מידע ואז הגעתי למרכזי סיוע ושם בעצם בפעם הראשונה קיבלתי מענה לכל הצרכים שלי, שזה גם למענים הרפואיים וגם למענים הרגשיים.

ב': מעבר לכל המענים הרפואיים שתיארתי, גם היה לי הרבה קשיי נשימה בתיכון וכל הזמן אמרו לי, אין לך כלום, אין לך כלום, זה פסיכולוגי.

ב': כשהגעתי למרכז הסיוע אז פגשתי שם את מיקי ומיקי שלחה אותי לרופאה, זו הייתה רופאת נשים אבל היא אמרה לי, תספרי לי את כל מה שיש לך, הכול, מה שרגשי, מה שפיזי, גם מה שאת חושבת שלא קשור אלי, והיא שלחה אותי לכל הבדיקות.

ב': הנשימה, התברר שזה אסטמה שהיה אפשר לטפל בה כבר הרבה שנים לפני.

ב': זה נכון שאסטמה מושפעת מדברים רגשיים אבל אפשר לטפל בה.

ב': יש לה תרופה.

ב': זה מחלה פיזיולוגית בסוף.

ב': בוא נגיד שהיום אני בלי כאבי בטן, בלי כאבי ראש, עם אסטמה מטופלת וכמעט לא צריכה תרופות, ועובדת וחיה ומתפקדת ועם שני ילדים קטנים וחמודים.

ב': זהו.

ב': אני חושבת שאם באמת היה שם אנשים שהיה להם קצת יותר כלים, אז התקופה שלי הייתה יכולה להתקצר וגם הריפוי שלי היה יכול להיות קודם.

ב': לא הייתי צריכה לחכות עד גיל 25.

ב': תודה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה ששיתפת אותנו.

מיכל שיר סגמן: הכשלים במהלך החיים כשהציפייה הלא ההגיונית בעליל מילד להבין מה קורה לו, ילד וילדה להבין מה קורה לה בעצמה, לתת לזה ביטוי, לתת לזה מילים ולצפות שילד או ילדה ידעו, שאת תדעי לשקף את מה שקורה לך ולאזור את האומץ.

מיכל שיר סגמן: ילדה מבינה את ההשלכות ואת כובד המשקל.

מיכל שיר סגמן: זה משקל עצום על הכתפיים.

מיכל שיר סגמן: תודה.

ב': לפעמים זה יותר מפחיד בחוויה מלהמשיך להיפגע.

מיכל שיר סגמן: ברור.

מיכל שיר סגמן: אני חושבת שזה איזשהו שיקול שלאו דווקא לוקחים אותו.

מיכל שיר סגמן: ילד או ילדה מבינים, לפעמים עוד בגיל לפני שהם יודעים אפילו לדבר, את כובד המשקל של מה המשמעות של אם אני אספר.

מיכל שיר סגמן: הציפייה של מערכת שיספרו לה פשוט היא בלתי אפשרית ולכן מתן הכלים לסייע לך, לילדים אחרים, לילדות אחרות ולהקל, כי אנחנו לא מדברים על מניעה בשלב הזה, זה פשוט להקל על התהליך, הוא קריטי.

ב': אני יכולה להגיד עוד משפט אחד?

מיכל שיר סגמן: בטח.

ב': בתור מי שהיום נמצאת בצד השני כי אני מטפלת באומנות ועובדת במשרד החינוך ופוגשת את הילדים האלה מהצד השני, אז אפשר לפעמים להגיד על הסיפור שלי, טוב, היא בת 38, זה היה מזמן, אבל אני פוגשת את הילדים האלה היום והחוויות שלי מול הרווחה היום הן מאוד דומות הרבה פעמים, והחוויות שלי מול המערכת החינוכית בכלל הן מאוד דומות.

ב': ילדים זועקים לעזרה והרבה פעמים גם כשהם כבר חושפים ואומרים את זה באופן ישיר, הגלגלים עובדים ממש לאט והילדים חוזרים אחורה ומכחישים.

מיכל שיר סגמן: ואז לא מבינים למה הם מכחישים.

מיכל שיר סגמן: הוא בסך הכול הולך לספר על הורה או על דוד או על שכן או על מישהו קרוב ומרגיש שהוא זה הגורם של הבעיה ולא הבעיה עצמה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה ששיתפת, זה חשוב מאוד, אני מודה לך מאוד.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נשמע עדות נוספת.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נשמע סקירה של מרכזי הסיוע ואז אני אשמח לשמוע את חברי הכנסת ולאחר מכן אנחנו נשמע את המשרדים האמונים על הנושא.

מיכל שיר סגמן: א', בבקשה, אנחנו איתך.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה שאת איתנו.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה שבחרת לשתף אותנו.

א': תודה רבה לכם.

א': אוקיי, אני מקריאה.

א': שלום לכולם, אני רוצה לספר לכם על הכישלון של הרווחה, של האומנה, של המשטרה, של הפרקליטות, של בית המשפט ושל כולם.

א': הגשתי תלונה בגיל 16 על הטרדה מינית מצד אב האומנה.

א': כיום אני בת 19 ועדיין התיק רק בתחילתו.

א': עוד אפילו לא התקיימה הקראה.

א': מורחים אותי שלוש שנים ורק השנה זכיתי לכתב אישום.

א': אני אתחיל מהתחלה.

א': בגיל 16, אפילו קצת לפני, הגשתי תלונה על פגיעה מינית שאירעה באומנה שלי.

א': עשר שנים קודם לכן הוציאו אותי ואת אחיי לאומנה.

א': הייתי ילדה צעירה בת שש בלבד.

א': לאורך השנים בקושי היה לנו קשר עם מישהו מהרווחה.

א': לא ביקרו אותנו מלשכת הרווחה של המקום ממנו יצאנו לאומנה וגם לא זכור לי שנציגי עמותת האומנה ביקרו אותנו הרבה.

א': אני יכולה להגיד בוודאות שלא היה לי איש אמון שהרגשתי נוח לפתוח בפניו את העובדה שאני חושבת שאב האומנה נוהג בי לא כראוי.

א': הורי האומנה יכלו לעשות איתנו מה שהם רוצים ולא נראה לי שהיה להם פיקוח כלשהו.

א': כאשר כבר העזתי לדבר על זה בגיל 16, זה היה לחברה טובה שלי שהיא שכנעה אותי לספר לאם האומנה, ואם האומנה העבירה את זה לעו"סית שלי ומפה התגלגלו העניינים.

א': כאשר כל עולמנו התערער בשנייה, עברתי לפנימייה ושם ניתן לי טיפול רגשי, אבל זה לפעמים הרגיש קצת כמו עונש כי ניתקו אותי מהאימא האומנת שאהבתי ולא הצלחתי להבין למה אני זאת שמוענשת, נשלפת מחיי הקודמים אבל החיים של הפוגע נשארים אותו דבר.

א': הגשתי תלונה במשטרה.

א': דרשו ממני הוכחות לכך שהוא פגע בי.

א': הזמינו אותי אלף פעם לחקירות, ומה שזכור לי הכי כסיוט זה הפעם הראשונה שהזמינו אותי לחקירה.

א': עוד לא הבנתי מה קורה מסביבי והחוקרת במשטרה לא הקלה על שאלות מעיקות, מתי זה היה, לפני, אחרי.

א': בתוך המשבר הנפשי שעברתי הייתי צריכה לענות על כל השאלות החופרות האלה.

א': גם אחרי שהגשתי תלונה לא עדכנו אותי מה נעשה עם התיק, וכל פעם שעורכת הדין שלי שאלה למה לא מוגש כתב אישום, נאמר לה שהתיק בהשלמת חקירה.

א': אי אפשר לחקור תיק כזה כל כך הרבה שנים.

א': כואב לי שאני עדיין עוסקת בעבר שלי, ובמקום לעסוק בעתיד שלי אני עדיין בעבר כי התיק עדיין מתנהל עד היום, ולא מבינה למה האב האומן ממשיך בחייו כרגיל וכלום לא נעשה לו.

א': גם עכשיו אני מרגישה שמורחים את התיק.

א': הוגש כתב אישום לפני שבעה חודשים ועוד לא התקיימה הקראה.

א': כל הזמן היא נדחית מסיבות שונות.

א': אני אפילו לא מבינה.

א': מרגיש לי שזה שמירה רק על הזכויות של מי שפגע בי.

א': אפילו עוד לא נפגשתי עם מי שמטפל בתיק שלי בפרקליטות כבר שלוש שנים, ועכשיו הפגישה שאנחנו אמורים לקבוע נדחית.

א': כל פעם יש תירוץ אחר, חופש, קורונה ומה לא.

א': אני מבינה שאולי אם הייתי אומרת קודם שמי שהיה כמו אבא עבורי והיה כל כך חשוב לי, מתנהג אלי לא כראוי, הדברים היו נעצרים קודם, אבל אני הייתי קטנה ולא הבנתי כלום ולא היה קשר עם מישהו מבחוץ להגיד לו את הדברים.

א': לא היה שם מישהו שמפקח עליי ואני מרגישה שגם עכשיו שאני כבר גדולה ויש לי אומץ להגיד את הדברים ואמרתי אותם בקול ברור, שוב אין מי שמפקח עליי ומבין שצריך לתת לי מענה.

א': זהו, תודה רבה לכם.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה א'.

מיכל שיר סגמן: תודה שחלקת איתנו, תודה שבחרת לשתף אותנו בסיפור שלך.

מיכל שיר סגמן: אני יודעת שזה לא קל.

מיכל שיר סגמן: זה צעד חשוב מאוד להגיע פה לוועדה ולחלוק את הסיפור שלך, אז תודה לך.

מיכל שיר סגמן: אני כבר רוצה לשמוע את הסקירה.

מיכל שיר סגמן: אנחנו רואים כאן גם כשלים בזיהוי של המקרים עצמם ואנחנו גם רואים מה קורה אחרי, כשסוף סוף כבר יש זיהוי, שגם שם יש כשלים, כלומר לא מגיעים למנוחה ולנחלה.

מיכל שיר סגמן: גם משם המשך הטיפול לא באמת מהודק, לא מותאם למקרים, לא מותאם לאותם צעירים וצעירות, ילדים וילדות.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה רגע לעבור בסקירה קצרה.

מיכל שיר סגמן: עורכת הדין איילת רזין, בבקשה.

בית אור: אני היועצת המשפטית של איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית.

בית אור: יש תשעה מרכזי סיוע בכל רחבי הארץ שנותנים שורה של מענים לנפגעות ונפגעים, סיוע, ליווי בהליכים משפטי, חינוך גם.

בית אור: מדי שנה מגיעים אל המרכזים כ-54,000 פניות מכל האוכלוסיות, כל הגילאים, מגדרים, ואנחנו פה וחשוב שתכירו.

בית אור: מכאן גם נובע הידע והניסיון שלנו ומייד אני אתייחס להמלצות שלנו.

בית אור: אנחנו ממש לפני פרוץ הקורונה גיבשנו תוכנית לאומית, הנחתי לכם את זה על השולחן, תוכנית לאומית למיגור האלימות המינית.

בית אור: הגשנו את זה לרוב שרי ושרות הממשלה הרלוונטיים.

בית אור: יש פה בעצם עיקרי המלצות המדיניות הנוגעים לכל משרד.

בית אור: אני אתייחס ממש בקצרה לדברים העיקריים שבדברים.

בית אור: שכחתי לברך את יושבת-הראש של הוועדה.

בית אור: את אישה הכי נכונה במקום הכי נכון, בזמן הכי מדויק.

בית אור: בהצלחה, ברכות.

בית אור: אנחנו לרשותך בכל מה שצריך.

בית אור: אני חוזרת לתוכנית הלאומית.

בית אור: זה זום אין על המלצות שנוגעות לקטינים כמובן, בגלל הוועדה.

בית אור: יש גם המלצות רחבות יותר אבל אני בזום אין על ההמלצות האלה.

בית אור: דבר ראשון הכשרות חובה לכל הצוותים החינוכיים, הכשרות חובה בחוק.

בית אור: חברת הכנסת ברק נכנסה בדיוק בשלב הזה.

בית אור: זו הצעת חוק שחברת הכנסת הגישה, שנוגעות להכשרות חובה לאנשי חינוך, רפואה וטיפול.

בית אור: זיהוי התעללות בכלל בילדים ומתן מענה מותאם.

בית אור: היום למשל כדי לקבל תעודת הוראה חייבת מורה לעבור הכשרה בעזרה ראשונה.

בית אור: זה חשוב מאוד, אבל אם יוצאים מנקודת הנחה, מחקר טריאנה, המחקר המקיף ביותר שנעשה בישראל, שבכל כיתה יושבים חמישה-שישה תלמידים שעוברים רק פגיעה מינית, אני לא מדברת על הזנחה, על אלימות פיזית, על כל שלל מעשי האלימות הקשים שיכולים להיות כלפי ילדים.

בית אור: רק אלימות מינית, חמישה-שישה ילדים.

בית אור: אין לנו כחברה, כממשלה, ככנסת את הפריבילגיה שלא יהיו למורים האלה מינימום של כלים בארגז הכלים להושיט יד, כמו ששמענו את א', כמו ששמענו את ב', להושיט להם יד או לדעת לזהות שמושטת אליהם יד ולדעת לתת מענה מותאם, מדויק, לא מאשים, לא מצמצם, לא מזלזל.

בית אור: זה ממש החובה שלנו, חובת השעה.

בית אור: מן הצד השני חינוך לילדים.

בית אור: א', ב' דיברה פה על זה שהיא בכלל לא ידעה שהיא נפגעת.

בית אור: יש הצעת חוק שנוגעת לחינוך חובה בנושא של שוויון מגדרי, זה גם של חברת הכנסת ברק, של חבר הכנסת יוראי הרצנו להב, של חינוך למיניות בריאה ומניעת פגיעה מינית.

בית אור: אנחנו פוגשות את זה הרבה במקרים שמגיעים למרכזים, שהן בכלל לא מבינות שהן נפגעות, שאין להן את המילים למלל את הפגיעה של מה שקורה לי זו פגיעה מינית.

בית אור: חלקן חושבות שבכל הבתים זה מה שקורה, שזו מציאות החיים.

בית אור: זה פשוט חובה של מערכת החינוך לתת גם לילדים את הכלים האלה להבין א', שיש כתובת, ו-ב', שמה שקורה זה לא בסדר ולא צריך להיות ככה, וכמובן כל הנושא של מתן ידע.

בית אור: המלצות ועדת ברלינר, אני חושבת שזה חשוב שנקיים דיון ייעודי בנושא, אז אני לא אעמיק בזה.

בית אור: הוועדה המליצה על פיילוט של הקמת יחידות ייעודיות לעבירות מין במשטרה, בפרקליטות ובבתי המשפט.

בית אור: אני עצמי מגיעה מן הפרקליטות.

בית אור: הייתי הרבה שנים פרקליטה, טיפלתי באין-ספור תיקי עבירות מין, ואני אומרת היום שאני לא הבנתי את המטריה כמו שאני מבינה אותה היום כשאני במרכזי הסיוע.

בית אור: זה ארגז כלים ייעודי, ייחודי כדי לתת מענה מתאים והולם לתופעה הכול כך רחבה של אלימות מינית.

בית אור: חייבים לצייד את האנשים שיושבים במערכת אכיפת החוק והיום זה לא מספק.

בית אור: יש מעט מדי הכשרות.

בית אור: אין בכלל הכשרות הסמכה, כלומר מתישהו צריך לעשות הסמכות.

בית אור: זה לא מספיק מוטמע, ושמענו את הדוגמה של ב' וזו אחת מיני רבות.

בית אור: ביטול ההתיישנות בעבירות מין.

בית אור: חברת הכנסת, את עוסקת גם בזה.

בית אור: גם את, חברת הכנסת ברק.

בית אור: ביטול ההתיישנות בעבירות מין, אני לא אעמיק בנושא אבל אפשר היה לשמוע משתי הנפגעות שהעידו פה על כל המשוכות שצריך לעבור כדי בכלל להגיע לפתח תחנת המשטרה.

בית אור: יש יותר מדי מקרים שבהם היא מגיעה לתחנת המשטרה, אזרה את הכוחות ואומרים לה, פג תוקף, התלונה שלך פגת תוקף, את לא מעניינת אותנו כבר.

בית אור: הוא כבר המשיך בחיים שלו.

בית אור: בוא ניתן לו להמשיך בחיים שלו.

בית אור: שוב, אין לנו את הפריבילגיה הזאת להגיד אנחנו לא רוצים לשמוע.

בית אור: סיוע משפטי מהגשת התלונה, היום זה מוגבל.

בית אור: אני לא אכנס לכל הדקדוקים.

בית אור: היום זה מוגבל.

בית אור: אנחנו מבקשות להרחיב את זה לאורך כל ההליך הפלילי, בכל העבירות ולו מן הטעם ש-85% מתיקי עבירות המין נסגרים.

בית אור: אני לא יודעת אם חברי הכנסת מכירים את הנתון הזה.

בית אור: 85% מן התיקים נסגרים ואנחנו חייבים לחזק את הצד של נפגע העבירה.

בית אור: לגבי הרווחה, יש היום תורים ארוכים מאוד.

בית אור: הנושא של מעני בריאות הנפש, יש תורים ארוכים מדי.

בית אור: מחכים הרבה יותר מדי זמן ובכל הקונסטלציות, חשוב לי להגיד.

בית אור: כולם מנסים, כולם רוצים, כולם עוקפים את כל הנהלים והניסיון לעזור.

בית אור: עדיין זה לא מספיק וזה משהו שצריך לתקצב אותו ולהחליט שהוא בעדיפות לאומית, הריפוי של נפגעים ונפגעות, בוודאי קטינים.

בית אור: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה, עורכת הדין איילת רזין.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נעבור עכשיו לפרופסור רחל ויזל בזום.

מיכל שיר סגמן: אני רק מבקשת שוב לקצר על מנת שבאמת יהיה לנו את הזמן גם לשמוע את חברי הכנסת וגם את גורמי המקצוע ממשרדי הממשלה.

רחל לב ויזל: תודה רבה.

רחל לב ויזל: אני הכנתי מצגת אבל אני לא אראה אותה.

רחל לב ויזל: אני פשוט אדבר בכמה כותרות.

רחל לב ויזל: אחד, מדובר פה, וגם בעדויות שניתנו, על שלושה תחומים: אחד זה הזיהוי והאיתור שהוא גם זיהוי איתור ראשוני, איך אנחנו מזהים ואיזה כלים בכלל יש לחברה הישראלית או למטפלים לאתר.

רחל לב ויזל: הדבר השני זה החקירה ברגע שזיהינו, מה קורה מבחינת חקירות ילדים.

רחל לב ויזל: למשל, חקירת ילדים נעשית על פי פרוטוקול שהוא כיום לצערי לא מבוסס התפתחות ילד, לא מבוסס השלכות חמורות על תפקוד מוחי ממש במובן של פגיעת ראש באזורים שלא מאפשרים בעצם יכולת ורבלית וקוהרנטית לילד, במיוחד אם הוא צעיר, לספר את הסיפור שלו, ולכן גם עורכת הדין שדיברה, דיברה על זה ש-85% מהחקירות נסגרות.

רחל לב ויזל: הדבר השלישי זה הנושא של התערבות וטיפול, באיזה אופן מתערבים, באיזה מידה יש לנו כלים שהם מתוקפים והם יצירתיים כדי לאפשר - - -

מיכל שיר סגמן: פרופסור ויזל, אנחנו עוסקים פה יותר בנושא הזיהוי עצמו בדיון הזה.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נדון גם על הנושאים הנוספים.

מיכל שיר סגמן: כרגע אנחנו על זיהוי.

רחל לב ויזל: אני אתייחס רק לזיהוי הראשוני והאיתור.

רחל לב ויזל: אנחנו יודעים שיש פער מאוד גדול בין השכיחות ובין כמה משתפים ומדווחים.

רחל לב ויזל: הכלים היום שקיימים לזיהוי הם ברובם כלים שלא עונים על הצורך של איתור וזיהוי.

רחל לב ויזל: אחד, זה מבחנים פסיכולוגיים שבעצם מדברים על רמת חומרת הסימפטומים.

רחל לב ויזל: השני זה חקירות הילדים שדיברתי עליהם, מעצם היכולת הקוהרנטית וורבלית.

רחל לב ויזל: השלישי זה בדיקות פורנזיות שצריך אז להגיע תוך 72 שעות לבדיקה אם הייתה חדירה.

רחל לב ויזל: היום אנחנו ביחד עם משרד העבודה והרווחה, ואני חייבת להגיד שאני מאוד מקווה שמתישהו משרד החינוך יאמץ את זה, פיתחנו מערכת של בינה מלאכותית לזיהוי פגיעה מינית.

קרן ברק: רחל, תספרי להם על המערכת.

קרן ברק: זה מאוד חשוב.

רחל לב ויזל: אוקיי, אז המערכת הזאת היא מערכת שמבוססת על ציור עצמי של ילד, שמוכנסת לתוך המערכת בינה מלאכותית שהיא מבוססת על אלפי ציורים גם בארץ, גם בעולם, בשיתוף היום עם משרד העבודה והרווחה, ויכולה לזהות ברמת סבירות של 86% אם הילד נפגע או לא נפגע מינית.

רחל לב ויזל: המערכת הזאת, המטרה שלה לעמוד לרשות אנשי המקצוע גם הרווחתיים, גם בפרקליטות, בתקווה, בחזון משרד החינוך שפעם בשנה כמו שדואגים להאם יש סיכון לאובדנות או אין סיכון לאובדנות, פעם בשנה יהיה אפשר להעביר את התוכנה הזאת לכל הילדים במדינת ישראל, והיועצים והפסיכולוגים והעובדים הסוציאליים יוכלו לפנות ולהמשיך לבדוק.

רחל לב ויזל: היא לא במקום אנשי מקצוע, היא לסיוע לאנשי מקצוע כדי לעשות ringing bell.

רחל לב ויזל: אני גם חושבת שאנחנו, כמו שאמרתי, חייבים לשנות את השיח מול הילדים, והביאה את זה העדה הראשונה שדיברה.

רחל לב ויזל: ילד נותן רמז.

רחל לב ויזל: אנחנו קשובים לרמז כדי להמשיך לשאול אותו או לא?

רחל לב ויזל: הילדים עצמם אמרו, אם לא שואלים אותנו שאלות ישירות, וזה מהמחקר טריאנה, אני יודע שאני לא יכול לדבר.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה פרופסור לב ויזל.

מיכל שיר סגמן: אני חייבת להודות שזו פעם ראשונה שאני שומעת על תוכנה שכזו.

קרן ברק: זה חדש.

מיכל שיר סגמן: אני אשמח אחר כך בשלב השאלות לשאול גם כן עלויות, סבירות, אמינות של המערכת.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה בבקשה לעבור לסקירה של המועצה לשלום הילד.

מיכל שיר סגמן: בבקשה לקצר כדי שאנחנו באמת נספיק לשמוע את כולם.

לירון אשל: תודה, גבירתי, אני קודם כל מברכת אותך, הוועדה אולי החשובה ביותר ומשפיעה על דור העתיד שלנו, ואני שמחה שאתם בחרתם בנושא הזה של הצלת נפשות של ממש.

לירון אשל: אני אגיד שהמועצה מפעילה כבר 20 שנה מרכז לליווי ילדים נפגעי עבירה בכל הגילאים, כל השפות, נחשפים מקרוב לקשיים.

לירון אשל: אני מוצאת את עצמי נוסעת לדיון בבוקר ודומעת.

לירון אשל: למרות שהתעסקנו בזה עשרות פעמים וקיימנו המון דיונים, כי זה לא בתיאוריה.

לירון אשל: בזמן הזה, עכשיו כשאנחנו מדברים, ילדים נפגעים במקום הכי בטוח שלהם.

לירון אשל: כמו א' ו-ב' אנחנו מלווים את מ' בת חמש ו-נ' בת עשר ו-י' בת 12, וכל יום מספר פגיעות שמגיעות על פגיעות כאלה ואלה המקרים המאותרים.

לירון אשל: כדי לבטא את זה בצורה הכי נאמנה אני כן רוצה להקריא משהו שנפגעת כתבה.

לירון אשל: "קורה לפוגעת בילדים.

לירון אשל: אני לא מפחדת להידבק בקורונה, לא מפחדת לחלות ואפילו לא מפחדת למות.

לירון אשל: אני כן מפחדת מזה שמאות אם לא יותר ילדים כמוני חווים עכשיו אלימות פיזית, מינית על בסיס יומי כשהם סגורים בבית, נטולי מערכות תמיכה לחלוטין מבלי שיש מי ששומע או רואה אותם, בלי יכולת ללכת לבית הספר בשביל כמה שעות של שקט, בלי מפגש עם גורם חיצוני שיזהה, בלי אף אחד שישים לב למבט המצוקה שלהם.

לירון אשל: אין יוצא ואין בא, זה רק אתה והפגיעה.

לירון אשל: אני הצלתי.

לירון אשל: עבורי חומות השתיקה נסדקו והעלילה השתנתה, אבל אני לא יכולה שלא לתהות ביני לבין עצמי מה קורה לילדים אחרים.

לירון אשל: מה אם כל זה היה יכול להיחסך ממני?

לירון אשל: " כמו שגם אמרה פה ב'.

לירון אשל: "שנים של כאב ובדיקות ולבד.

לירון אשל: מה היה קורה אם היו רואים אותי אז בת עשר?

לירון אשל: מה עם אותם אלפי ילדים שממשיכים למות מבפנים מבלי שיש מבוגר שיוכל להושיט להם יד או מקום שיוכלו למצוא בו תקווה?

לירון אשל: לשום ילד לא מגיע להישאר עם זה לבד".

לירון אשל: גבירתי, זה כמו שאמרתי, זה עדות אחת מבין אלפים.

לירון אשל: בשנת 2019 נפתחו 15,271 תיקים בגין פגיעה בילדים.

לירון אשל: זה רק קצה הקרחון.

לירון אשל: כמו שאמרו פה, מחקרים מדברים על אחד מתוך חמישה ילדים, ואם יש לנו שלושה מיליון ילדים במדינת ישראל, צריכים להבין בחשבון פשוט מה זה אומר.

לירון אשל: כשאנחנו מסתכלים על האולם הזה, מה זה אומר מבחינה סטטיסטית, כמה ילדים נמצאים כרגע מתחת לרדאר, זועקים בשקט, נושכים את הלשון, מקווים שמישהו ישמע אותם.

לירון אשל: הם לא הולכים לדבר על זה.

לירון אשל: לרוב הם לא באים ואומרים, נפגעתי.

לירון אשל: הם מדברים דרך גוף, הם מדברים דרך הרבה פעמים חולי, סימפטומים.

לירון אשל: הם לא מגיעים אולי לבית ספר.

לירון אשל: באלף ואחת סיבות הם רק מחכים בעצם שמישהו יושיט להם את היד.

לירון אשל: הם הרבה פעמים מלאי בושה ואשמה וחשש, מה אם לא יאמינו לי?

לירון אשל: ואני אגיד יותר מזה, ככל שהילדים יותר קטנים, לפעמים הם אפילו לא מבינים שמה שנעשה בהם זו עבירה.

לירון אשל: ילדה בת חמש שאבא שלה פגע בה מינית גדלה לתוך זה.

לירון אשל: היא אפילו לא מבינה שהחברה שלה לא עוברת את זה בבית, ופה נכנסת באמת החשיבות של האיתור וזיהוי, ובזה אני מתרכזת.

לירון אשל: אני אגיד עוד משהו על התקופה האחרונה, על תקופת הקורונה.

לירון אשל: אנחנו כבר שנתיים בתוך תקופת הקורונה.

לירון אשל: מצבי הסיכון הלכו וגברו.

לירון אשל: אנחנו יודעים שבעצם יש ירידה בדיווחים בעבירות.

לירון אשל: אני אומרת את זה במרכאות, העבירות השותקות, כאלה שאין להן מילים, עבירות מין בטח בתוך המשפחה.

לירון אשל: ילדים סגורים בתוך הבתים מבלי שהם רואים אנשי חינוך, אנשי טיפול, אנשי רווחה.

לירון אשל: אין מי שבעצם יזהה את אותה פגיעה ויושיט להם את אותה היד.

לירון אשל: מדי שנה 50,000 דיווחים חדשים מגיעים על חשד להתעללות בילדים, לעובדים סוציאליים.

לירון אשל: חשוב לומר ש-14,500 מגיעים מגורמי חינוך.

לירון אשל: שתבינו מה קורה בתקופה הזאת של תקופת הקורונה.

לירון אשל: 4,000 ילדים מאותרים בבתי חולים, קופות חולים.

לירון אשל: בטיפות חלב, שגם השירותים האלה כמעט לא ניתנו בשל הקורונה, כמה ילדים עוד נוספו לנו מתחת לרדאר.

לירון אשל: אני מדברת מדם ליבי אבל אני מדברת, הילדים.

לירון אשל: אני תמיד מבטיחה להם בשיחות שלי איתם שאני אקח אותם איתי לדיונים, ואני אגיד רק כמה המלצות נקודתיות הכרחיות ומצילות חיים.

לירון אשל: אחד, כמו שאמרו לפניי, הכשרות חובה.

לירון אשל: לא ייתכן שהיום ההכשרות ברוב המקצועות הן וולונטריות אצל גורמי חינוך, מטפלים, רופאים.

לירון אשל: אני אגיד שבמחקר שהמועצה לשלום הילד, ממש מחקר חדש שעשתה עם עמותת גושן, 35% מהרופאים שנשאלו, רופאי משפחה וילדים, אמרו שלמרות שעלה להם איזשהו חשד לפגיעה בילד, הם לא דיווחו מתוך כל מיני חששות.

לירון אשל: זה רק ממחיש את זה, כשיש הכשרה, כשאין הכוונה, כשאין כלים, כשאין פיקוח על זה, ילדים מפוספסים מתחת לרדאר.

לירון אשל: אז כמו שאמרנו, הכשרות בחקיקה, שחייבו אנשי מקצוע לאתר, לזהות, להושיט יד.

לירון אשל: עיבוי שירותי ייעוץ וטיפול לתלמידים להמשך קשר איתם.

לירון אשל: מעטפת טיפולית, יד מושטת בזמן שהם מגיעים ללימודים, גם מחוץ ללימודים, שתהיה איזושהי יד מושטת.

לירון אשל: היום כשיש יועץ אחד על 1,000 תלמידים או פסיכולוג חינוכי אחד על 1,000 תלמידים, אי אפשר להושיט יד ובטח אי אפשר לזהות.

לירון אשל: דבר שלישי, ודיברו פה, ממש זה מתחבר לעדות הראשונה שלנו, יישום המלצת ועדת וינטר.

לירון אשל: אחרי רצח רוז פיזם קמה ועדה מלפני כבר למעלה מעשר שנים.

לירון אשל: יש המלצות שמעלות אבק, שמדברות על העברת מידע בין גופים ורשויות שונות.

לירון אשל: הרבה פעמים המידע נמצא, הכתובת נמצאת על הקיר, המידע מפוזר בין רשויות וכשאין מעבר מידע, ילדים לא יכולים להיות מאותרים.

לירון אשל: בדיעבד אחרי שקורה מקרה טראגי, אומרים, אה, הנה, הפאזל מתחיל להתחבר.

לירון אשל: דבר נוסף, חקירות יצירתיות, יזומות, נחושות.

לירון אשל: ילד בן חמש, בן עשר לא בהכרח יכול לדבר את הדברים האלה מבחינה וורבלית, מבחינה גילאית, מבחינת בשלות.

לירון אשל: לעשות חקירות יזומות, להעמיד לדין באמת את אותם פוגעים, ורוב הפוגעים הם מהסביבה הקרובה.

לירון אשל: דבר אחרון, אני רק אגיד שצדק בעיניו של ילד, בטח שרוב התיקים נסגרים, הצדק הוא בהתחלה, באמצע ובסוף זה שמישהו יראה אותו, מישהו יאמין לו ומישהו יושיט לו את היד, וזה מה שאנחנו צריכים לשאוף אליו כחברה מתוקנת.

לירון אשל: תודה, גבירתי.

מיכל שיר סגמן: בהחלט.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: אני אפתח עכשיו עם חברי הכנסת לפי סדר ההגעה.

מיכל שיר סגמן: חברת הכנסת אבתיסאם מראענה, בבקשה.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה לברך אותך, גבירתי היקרה, מיכל, על תפקידך החדש.

אבתיסאם מראענה: אני גם בטוחה ונחושה שקודם כל לפי הדיון הראשון שהחלטת לפתוח, זה מעיד על נכונות, על מקצועיות, על רגישות ואני מאמינה בדרך שתעשי כאן.

אבתיסאם מראענה: שיהיה לך בהצלחה ולכולנו.

אבתיסאם מראענה: קשה לי לא להתייחס ל-ב' המופלאה.

אבתיסאם מראענה: קשה לי לא להתייחס לעדות של א' הנהדרת ולהגיד לכן שאני ישבתי כאן ואני פשוט הייתי בתחושה של חוסר אונים מוחלט, איך יכול להיות ששוב ושוב ושוב כל יום מחדש אנחנו נחשפות לעוד עדויות ועוד עדויות ועוד עדויות וכל פעם מחדש צריך להתאפק, להיות מקצועיות ולהיות חברות כנסת ולהיות בתפקידים שלנו ולא להישפך על השולחן ופשוט לבכות מחוסר אונים שאנחנו פשוט לא מצליחות תמיד להיות במקום הנכון, להיות קשובות, לעזור.

אבתיסאם מראענה: מה שמנחם אותי לא להתפרק עכשיו מדמעות ומכאב, זה שאת כאן וש-א' כאן.

אבתיסאם מראענה: אתן פשוט מופלאות ומדהימות.

אבתיסאם מראענה: הכוח שלכן לבוא לכאן ולספר ולדבר לתת עידוד כל כך כנה על תהליך פוגעני, אגרסיבי, נוראי, פגיעה בתמימות שלכן, בביטחון האישי שלכן.

אבתיסאם מראענה: אתן עומדות כאן ומדברות.

אבתיסאם מראענה: אתן גם מדברות בפה של כל כך הרבה נפגעות ונפגעים שלא מסוגלים ומסוגלות לפתוח את הפה שלהם ולספר את הסיפור, לספר את מה שהם עברו.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה להגיד לכן שאני גאה בכן.

אבתיסאם מראענה: אתם מדהימות ומדהימים.

אבתיסאם מראענה: רק הפה שלכם והיכולת שלכם לבוא לכאן ולספר את הסיפור שלכם זה הריפוי שלנו.

אבתיסאם מראענה: לא לסתום את הפה, לא לשתוק, לא לפחד.

אבתיסאם מראענה: תגידו כל מה שיש לכם.

אבתיסאם מראענה: אתם תמצאו תמיד את האוזן.

אבתיסאם מראענה: אתם תיתנו את הכוח לנשים ולבנות ולילדים ולילדות שיושבות בבית ויושבות בבית ספר ומפחדות ומפחדים, רואות אתכם והן יודעות שאפשר אחרת.

אבתיסאם מראענה: את יושבת כאן ו-א' נמצאת איתנו בזום והן יודעות שאפשר להמשיך לחיות עם הפגיעה, כי אי אפשר לבטל אותה.

אבתיסאם מראענה: אנחנו נמשיך לחיות עם הפגיעה שלנו אבל היא לא תנהל אותנו.

אבתיסאם מראענה: אנחנו ננהל אותה.

אבתיסאם מראענה: רציתי להגיד תודה.

אבתיסאם מראענה: מיכל יקירתי, אני רוצה שתיקחי בחשבון בדיונים שלך שאני רוצה, למרות שאני לא חברה בוועדה, לצערי הרב לא מבחירה, אני רוצה לבקש ממך, יש אוכלוסיות שלמות בחברה הישראלית שהן לא יכולות בכלל להבין את השיח הזה.

אבתיסאם מראענה: יש את המחסום של שפה, יש מחסום של תרבות.

אבתיסאם מראענה: הם לא חלק בכלל מזה.

אבתיסאם מראענה: אפילו הדיון הזה לא יכול להגיע אליהם, אז אני מבקשת ממך לאפשר גם דיונים שהם בשפה הערבית, להביא את החברה הערבית לכאן.

אבתיסאם מראענה: גם היא נפגעת מינית.

אבתיסאם מראענה: יש גם פשעים, יש חוסר מוסריות מוחלטת.

אבתיסאם מראענה: הפרקליטות, אני לא יודעת כמה היא מדברת ערבית או לא מדברת ערבית.

אבתיסאם מראענה: אני לא באה בטענה, כמה גופים וכמה עמותות שבאמת מטפלות בפגיעה מינית בתוך החברה הערבית השמרנית כל כך.

אבתיסאם מראענה: יש שם טאבו.

אבתיסאם מראענה: החברה הישראלית עשתה דרך מאוד ארוכה בשביל לפרום את הטאבו והחברה הערבית חייבת ללכת בעקבות החברה היהודית.

אבתיסאם מראענה: אני מבקשת את העזרה שלך.

מיכל שיר סגמן: תודה, חברת הכנסת מראענה, אנחנו נעבוד על זה יחד.

מיכל שיר סגמן: דיברנו על זה גם במליאה.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נמשיך על זה בהמשך.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה על האכפתיות ועל שהעלית כאן נקודה מאוד חשובה.

מיכל שיר סגמן: חברת הכנסת יסמין פרידמן, בבקשה.

יסמין פרידמן: אני רוצה להגיד שוב תודה על העדויות ועל כך שהסכמתן להיחשף.

יסמין פרידמן: אני חושבת שזה בסדר שחברת כנסת חדשה תגיד שיש לה עוד המון מה ללמוד, ואני צריכה להעמיק כדי להבין.

יסמין פרידמן: אני חושבת שזה בסדר.

יסמין פרידמן: אני רק אומר שכן הייתה חסרה לי התייחסות לאיתור גם של הפוגעים מגיל צעיר, שגם את הפוגעים אולי אם ננסה לאתר מגיל צעיר, אז יהיו פחות פגיעות.

יסמין פרידמן: יכול להיות שזה בדיון אחר אבל זה משהו שצריך כן להתייחס אליו.

קרן ברק: את מאתרת את הנפגע אז אתה יודע מי פגע.

מיכל שיר סגמן: היא מדברת אולי על מניעה מלכתחילה.

יסמין פרידמן: כן, על מניעה.

מיכל שיר סגמן: זה אכן דיון שהוא אחר.

יסמין פרידמן: אני בהחלט אלמד ואני בהחלט אעמיק ואני רוצה לעזור בכל דבר שאני אוכל.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת עלי סלאלחה.

עלי סלאלחה: חברים, דאגתי כן לטפל בנושא הזה ואני אומר לכם מכאן, להקדים תרופה למכה.

עלי סלאלחה: החוכמה היא למנוע האירוע לפני שזה קורה.

עלי סלאלחה: אני הייתי בבית הספר, ראיתי מה שמתרחש בתוך בית הספר והחלטתי לעשות מעשה.

עלי סלאלחה: בבתי הספר יש הרבה מקומות שאנחנו המבוגרים לא יכולים, לא מודעים לכך שאנחנו צריכים להיות שם, ואיפה שיש מבוגר במקום מסוים, האווירות האלו נעלמות, לכן אני אומר, אנחנו המבוגרים, אנחנו האחראים.

מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת סלאלחה, הרבה מאוד פעמים לצערנו הרב הפוגע דווקא יכול להגיע גם מתוך כותלי בית הספר עצמו.

עלי סלאלחה: נכון, למרות שמשרד החינוך, יש בו הנחיות לא לקבל אף עובד ואף מורה אלא אם כן מביא אישור שאין לו עבירות מיניות, אבל גם המשטרה לא יכולה לסגור את כל הפינות, לכן אני דאגתי שיהיה תורנות בהפסקות.

עלי סלאלחה: זה המקום שהרבה פעמים קורה, בתוך הכיתה.

קרן ברק: אתה היית מנהל בית ספר?

עלי סלאלחה: כן.

עאידה תומא סלימאן: היה מנהל בית ספר שהביא את התוצאות הכי טובות.

מיכל שיר סגמן: אנחנו צריכים פשוט לקצר כי זמננו מתחיל להתקצר, ואנחנו צריכים עוד לשמוע את גורמי המקצוע.

עלי סלאלחה: תוצאות בית הספר באו כתוצאה שאני הבאתי את כל תלמידי בית הספר להיות עם שקט נפשי שהם בטוחים בתוך בית הספר, אבל לא נשכח שהילד הזה גם נוסע או בא בדרך לבית הספר.

עלי סלאלחה: גם שם אנחנו צריכים לדאוג לו שהוא יהיה בטוח.

עלי סלאלחה: יש בתוך בית הספר מורים, יש בתוך בית הספר יועצת, יש בתוך בית הספר עובדים ועובדי מינהל.

עלי סלאלחה: כולם צריכים להיות עם עיניים פקוחות, אוזניים פתוחות, לב פתוח.

עלי סלאלחה: אם אנחנו עושים את זה, ללא ספק אנחנו ממעיטים את התופעות השליליות.

עלי סלאלחה: אני אומר לכם, מבחוץ לא יעזרו לנו.

עלי סלאלחה: אנחנו צריכים לעזור לעצמנו, כל אחד במקום שלו.

מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת סלאלחה, אתה הרגשת כמנהל בית ספר שיש מחסור ביועצים או יועצות?

עלי סלאלחה: תמיד היה לי מחסור בכול, גם בתקציבים, אבל אני דאגתי שאני אמלא את כל החוסרים על ידי עוד קצת מאמץ מהמורה הזה, מהיועצת הזו, מההורים, מכל מיני מקומות, ואפשר להביא את כולם שיתרמו.

מיכל שיר סגמן: אבל עדיין היית צריך כמנהל בית ספר להסתפק במה שיש ולנסות להוציא מזה את הטוב, כלומר עדיין מבחינה הזאת עבדת בחוסר מסוים.

מיכל שיר סגמן: היית צריך יותר.

מיכל שיר סגמן: זאת בעצם השאלה.

עלי סלאלחה: העניין הוא לא יותר, העניין איכות העבודה.

עלי סלאלחה: בית ג'ן סוציו אקונומי 2.

עלי סלאלחה: בית ג'ן מועצה מקומית קורסת אבל אני לקחתי יחד עם הצוות שלי, יחד עם ההורים, יחד עם כולם, אנחנו רוצים להביא את בית ספר מקיף בית ג'ן למקום ראשון במדינת ישראל, והבאנו אותו בלי משאבים, אבל אני לא מוותר על המשאבים.

עלי סלאלחה: אני יכול לעשות יותר טוב לכולם עם משאבים יותר טובים אבל אני המבוגר, הוא זה שיכול באמת לעשות את המעשה ולהביא למניעת כל הדברים האלה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

אבתיסאם מראענה: מה זה כל הדברים האלה?

אבתיסאם מראענה: יש להם שם.

אבתיסאם מראענה: פגיעה מינית, זה הטאבו החברתי שצריך להתייחס אליו.

אבתיסאם מראענה: זה לא כל מיני דברים.

עלי סלאלחה: יש הרבה דברים שאני לא רוצה למנות אותם.

אבתיסאם מראענה: צריך למנות אותם.

אבתיסאם מראענה: הגיע הזמן לתת לזה שמות.

עלי סלאלחה: אני רוצה להביא את הרעיון הזה בגדול.

עלי סלאלחה: אין לי הרבה זמן לעשות את זה.

עלי סלאלחה: אני יכול להרצות על זה שלוש-ארבע שעות.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נקדיש דיונים נוספים לנושא.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: אני שוב מבקשת מחברי הכנסת, אני יודעת שזה נושא שהוא טעון, שיש הרבה על מה לדבר עליו.

מיכל שיר סגמן: זו לא תהיה הישיבה האחרונה בנושא כי אין בכוונתי לזנוח את הנושא או להפוך אותו לאחד מהרבה מאוד נושאים.

מיכל שיר סגמן: זה נושא שהוא חשוב ומבחינתי הוא נושא מרכזי.

מיכל שיר סגמן: זה דיון אחד מיני רבים בעזרת השם שאנחנו נקיים פה בוועדה.

מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת מרעי בבקשה.

מופיד מרעי: אני באמת אשתדל להיות קצר כי אני צריך ללכת לדיון בוועדת העבודה והרווחה.

מופיד מרעי: אני קודם כל מברך אותך על המהות של הדיון, כי המהות של הדיון חשובה מאוד בשני דברים, דבר אחד חיובי, ששמענו כאן עדויות מרגשות ואתה יודע על בסיס מה שאתה שומע כאן לבנות דרך לטיפול בצורה כזו או אחרת להמשך.

מופיד מרעי: מה שאותי מטריד זה מה שאנחנו לא יודעים.

מופיד מרעי: לשם אני חושב שהוועדה צריכה למקד את העשייה שלה כי יש הרבה מאוד מקרים שאנחנו לא יודעים אותם, אנחנו לא יודעים להגיע אליהם, כמעט בכל המוסדות, ואם נצליח להביא ברכה מהוועדה לדרך שאנחנו נגיע אליהם, ונציף את הבעיות ונבנה להם דרך טיפולית כזו או אחרת, אני חושב שזה הברכה הגדולה שלנו בוועדה.

מופיד מרעי: אני חושב שיש לנו הרבה מה לעשות כאן.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה חבר הכנסת מרעי.

מיכל שיר סגמן: אני רק אומר, בדרך כלל מדובר על מניעה, שלב אחד שבו צריך לעבוד עליו.

מיכל שיר סגמן: זה תחום בפני עצמו, הזיהוי.

מיכל שיר סגמן: הדבר הכואב והעצוב ביותר זה שגם אם המערכות שלנו ידעו לזהות כל ילד וילדה, הטיפול לוקה בחסר.

מופיד מרעי: נכון.

מיכל שיר סגמן: והמדינה צריכה לדעת גם לקלוט את המקרים ולדעת לשמוע ולטפל כמו שצריך.

מופיד מרעי: ולגילוי הנאות, אני מתנדב במפעל הכשרת ילדי ישראל, בעיקר הילדים בחורפיש, 25 שנה בכל כובע שלי.

מופיד מרעי: אני תמיד אומר, הילדים שאנחנו יודעים לאתר אותם, אנחנו נדע איך לבנות להם מערכת טיפולית.

מופיד מרעי: מה שמפריע לנו, אלה שאנחנו עדיין לא הכרנו אותם.

מופיד מרעי: תודה רבה לכם.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: חברת הכנסת קרן ברק, בבקשה.

קרן ברק: טוב, אני אשתדל לעשות את זה קצר, פשוט בנקודות.

קרן ברק: כמעט על כל נקודה אני מניחה שמתישהו תעשי ישיבה בנושא ואני מבטיחה גם להגיע.

קרן ברק: קודם כל תקופת הקורונה הייתה ויכול להיות שהיא תחזור ולכן זה חשוב מאוד.

קרן ברק: מאוד חשוב שאת יושבת בראש הוועדה הזאת.

קרן ברק: את גם קשורה למשרד החינוך וגם למשרד המשפטים.

קרן ברק: אני חושבת שיש לך צומת מאוד משמעותית בחיבור הזה של בין משרד החינוך שזה המפלגה, ומשרד המשפטים, ואת יכולה לעשות פה ממש פלאים ולהביא את זה למקומות אחרים לגמרי, לכן יש לך תפקיד מאוד מאוד משמעותי בטח בכנסת הזאת ובתפקידים האלה.

קרן ברק: אני ממש מקווה שזה מה שיקרה ואת תהיי שליחה לילדי ישראל.

קרן ברק: בהקשר של השפה הערבית, עאידה הייתה כל כך הרבה שנים ועדיין בוועדה למעמד האישה, אז יש לה הרבה מאוד קילומטראז' בקטע של להנגיש את המסרים האלה לחברה הערבית.

קרן ברק: תמיד יש מה לשפר אבל זה לא שזה לא היה.

קרן ברק: זה מה שיש לי לומר על זה.

קרן ברק: בתקופת הקורונה אנחנו דיברנו על העניין הזה שילדים כלואים בתוך הבתים שלהם ואין להם לאן לברוח.

קרן ברק: אם לפני כן ילדים שעובדים התעללויות מיניות או פיזיות יכלו ללכת לחבר או ללכת לפארק או לברוח מהבית, אנחנו במו ידנו כלאנו אותם בתוך הבית.

קרן ברק: אז אמרנו, מה עושים?

קרן ברק: דיברנו גם עם גלעד ארדן שהיה אז שר, פשוט ששוטרים יראו מה קורה בתוך הבתים, אבל לא פחות חשוב מזה, דיברנו אז עם מי שהיה שר החינוך.

קרן ברק: היום יש פשוט שרת חינוך שאפשר נראה לי יותר לדבר איתה, אם חס וחלילה זה יקרה - - -

מיכל שיר סגמן: שרת חינוך שהייתה יושבת-ראש הוועדה.

קרן ברק: בדיוק, שאם חס וחלילה אנחנו כלואים, תהיה הנחיה לכל מורה להתקשר לילדים של הכיתה שלו ולנהל שיחה, ועם ילדים שחושבים שאולי יש איזושהי בעיה, לנהל שיחה יותר ארוכה.

מיכל שיר סגמן: אם למורה אין כלים לזיהוי, הוא יכול לשאול מה שלומך.

מיכל שיר סגמן: לא ייצא מזה שום דבר.

קרן ברק: אתה שומע בקול.

קרן ברק: הילדים שהיו כלואים אז, אם הייתה שיחה כזאת של מורים והיה שר חינוך יותר קשוב, הוא היה נותן את ההנחיה הזאת.

קרן ברק: אני חושבת שפה אם חס וחלילה נגיע לשם שוב, זה מאוד מאוד חשוב ששרת החינוך תעשה את זה מול המשרד שלה.

קרן ברק: דבר נוסף, איילת דיברה על החוקים שלי.

קרן ברק: אני אעשה את זה בקצרה.

קרן ברק: יש את החוק של הזיהוי ודיווח על ילדים שעברו התעללות.

קרן ברק: בדיוק דיברת על מניעה, זיהוי ודיווח.

קרן ברק: החוק שלנו שאנחנו מנסים להעביר אותו כבר הרבה מאוד זמן, ושוב פעם, זה תלוי במשרד החינוך, ושזה יהיה ממשלתי.

קרן ברק: זה הכי חכם שזה יהיה ממשלתי.

קרן ברק: 20% מהילדים עוברים התעללות פיזית, מינית.

קרן ברק: אחד מכל חמישה ילדים עוברים איזושהי התעללות.

קרן ברק: זה מספר מוחלט, זה לא הגזמה, לכן אם תהיה חובה למורים, רופאים, עובדים סוציאליים, לא משנה מה, אבל הכי חשוב שזה מורים כי יש 180,000 מורים, שזה סניפים שמפוזרים בכל הארץ.

קרן ברק: שהם יעברו הכשרות חובה כתנאי ללימודים.

קרן ברק: אני יכולה להגיד לך שגם אם זה לא יהיה בתנאי ללימודים אלא במסגרת גמול השתלמות שלהם בשנים הראשונות שלהם שהם עוברים השתלמויות חובה - - -

עאידה תומא סלימאן: אפשר בלימודי הוראה.

קרן ברק: אני רציתי בהכשרה למורים, לזיהוי, וגם מנגנון לאן דיווח, זאת אומרת זיהית, מה אתה עושה?

קרן ברק: לאן לדווח?

קרן ברק: 180,000 מורים ידעו, יקבלו את הכלים של איך לזהות ולאן לדווח, אנחנו נקטין את זה דרמטית, ומי כמוך יודעת שילד שעובר התעללות בשנות בית ספר, אם הוא עובר את זה בכיתה א', ב', ג', זה לא נפסק.

קרן ברק: הוא עובר את זה עד גיל 18, זאת אומרת שאם הם עוברים את ההכשרות האלה, הם מצילים חיים ברמה אמיתית בגיל 6, 7 או 8.

קרן ברק: זה לא ממשיך עד גיל 18.

קרן ברק: זה אמיתי הצלת חיים ולכן שוב פעם אני אומרת לך, יש לך פה שליחות מטורפת בקטע הזה.

מיכל שיר סגמן: קרן, זה ממשיך לכל החיים.

קרן ברק: אם הם עוברים הכשרות והם מזהים אותם בכיתה א' ו-ב', תחשבי כמה שנים, איך הם הצילו חיים אמיתיים.

קרן ברק: רחל לב לקחה בעצם את כל הידע שלה.

קרן ברק: הם עשו פיילוט עם אלפי אנשים בארץ ובעולם.

קרן ברק: הם יסבירו לך את זה, אבל יש דרך הרבה יותר פשוטה להעביר את זה, וזה באחוזי הצלחה מאוד גדולים.

קרן ברק: תודה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, בבקשה.

עאידה תומא סלימאן: תודה, בוקר טוב, מתנצלת על האיחור, ההפסד הוא כולו שלי.

עאידה תומא סלימאן: לא שמעתי את העדויות אבל תמיד מהניסיון שלי העדויות קודם כל מביאות את צעקתן של אלה שסבלו אבל גם כן את הכוח שעומד מאחורי האמירה וההופעה בפני הוועדה.

עאידה תומא סלימאן: חברת הכנסת מיכל שיר, אני מברכת אותך לא רק על זה שנבחרת לוועדה, אלא על ההחלטה לפתוח את הדיונים בוועדה בנושא החשוב והכואב הזה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שכמו שנאמר לפניי, עומדת בפנייך משימה מאוד קשה.

עאידה תומא סלימאן: אני התנסיתי בזה, נגעתי גם בנושא של פגיעות מיניות בילדים וילדות גם כאשר דיברנו בוועדה לקידום מעמד האישה אבל גם כן מניסיוני בעבודה הקודמת שלי.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד שאמנם אנחנו מרגישים שעברנו כברת דרך והנושא נמצא על שולחן הדיונים ועל שולחן השיח הציבורי, אבל אני חושבת, ככל שנעמיק ונבדוק עד כמה המדינה לקחה על עצמה את האחריות על מה שקורה לילדים ולילדות אזרחי ואזרחיות מדינת ישראל, וגם אלה שלא אזרחים אבל נמצאים בתוך מדינת ישראל, אני חושבת שנגלה כישלון מוחץ.

עאידה תומא סלימאן: נראה שלא נעשה מספיק ומה שנעשה, נעשה כדי לרשום שעשינו.

עאידה תומא סלימאן: לא מעמיקים בזה.

עאידה תומא סלימאן: אני מוכנה להעביר לך כמה מהסיכומים שהיו בדיונים הקודמים.

עאידה תומא סלימאן: אחד מהבולטים, מערכת החינוך.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו מפקידים את הילדים שלנו בידי מערכת החינוך.

עאידה תומא סלימאן: המדינה לפי אמנת זכויות הילד אחראית גם על המניעה וגם על הזיהוי וגם על הטיפול.

עאידה תומא סלימאן: מערכת החינוך עד עכשיו אפילו לא אוספים ומרכזים את הנתונים שמגיעים מהמחוזות.

עאידה תומא סלימאן: אחד מהדברים ששאלתי בדיונים שלי, תנו לנו כמה דיווחים כאלה היו במערכת החינוך בשנים הקודמות.

עאידה תומא סלימאן: הם לא ידעו.

עאידה תומא סלימאן: הם לא מרכזים מהמחוזות.

עאידה תומא סלימאן: מבתי הספר עולה למחוזות וזהו, נעצר שם, כך שאי אפשר לקבל אפילו תמונה ברורה מה קורה בבתי הספר.

עאידה תומא סלימאן: יש מחסור אדיר ביועצות בבתי הספר.

עאידה תומא סלימאן: לא יועצות מוכשרות לזהות, אני מדברת על הדבר הבסיסי, יועצות במיוחד בבתי ספר ערביים.

עאידה תומא סלימאן: איך אפשר לזהות אם אין יועצת ואם היועצת נמצאת ברבע משרה?

קרן ברק: זה מה שאני אומרת, שיכשירו את המורים.

עאידה תומא סלימאן: יש לי הצעת חוק שיכשירו את המורים אפילו בתקופת תעודת ההוראה, לפני שהם מקבלים תעודת הוראה, לפני שיוצאים.

עאידה תומא סלימאן: מיכל, דרכך אני גם פונה לשרת החינוך.

מיכל שיר סגמן: שרת החינוך הייתה פה אתמול בפתיחה של הוועדה הזו.

מיכל שיר סגמן: היא לחלוטין בתוך הנושא הזה, מבינה אותו קודם כל לעומק גם כי עסקה בו בעבר, וללא ספק אני מקווה מאוד שאנחנו נראה את השינוי המיוחל.

עאידה תומא סלימאן: בדיוק כמו שהכריזו שמכניסים את ההכנה למידע טכנולוגי מגן ילדים ורוצים שהילדים יתחילו לתכנת, אני חושבת שיתנו להם לתכנת את השליטה על הגוף שלהם.

עאידה תומא סלימאן: זה דבר ראשון שאפשר לתת לילדים, ללמד אותם שהם יכולים להגיד לא ושהם יכולים להתנגד ולמי לפנות וכו'.

עאידה תומא סלימאן: אפשר להכניס את זה ממחר בבוקר לבתי הספר, שבתחילת השנה הבאה כבר יהיה משהו נגיש.

עאידה תומא סלימאן: התוכניות שמעבירים בבתי הספר, יש להם את הסל הזה שנקרא כישורי חיים, 12 תוכניות שההחלטה למנהל בית הספר לבחור באיזה נושא, אז מנהל בית ספר שרוצה שקט, שלא רוצה להתעמת עם ההורים במיוחד במקומות שלא מקובל לגעת בנושא וזה נחשב טאבו, אז הוא לא בוחר את הנושא ולא מביא אותו לבית הספר.

מופיד מרעי: אז הוא לא מנהל בית ספר.

עאידה תומא סלימאן: בסדר, אבל הוא מנהל בית ספר במערכת החינוך ויש כאלה רבים.

עאידה תומא סלימאן: לא כולם עלי סלאלחה שקיבל פרס לאן הוא הביא את בית הספר.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שצריך לקחת כל גורם מגורמי המשרדים שונים ולתשאל אותם בנושא הזה.

עאידה תומא סלימאן: משרד הרווחה, אני אומרת לך, בדרך לפה התקשרו אלי, יש מרכז טיפולי לנפגעי ילדים, נפגעים ערבים, כנראה הולכים לסגור אותו.

עאידה תומא סלימאן: בדיוק עכשיו היועץ שלי מקבל את כל המידע.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה שתתגייסי איתי בנושא הזה.

מיכל שיר סגמן: בשמחה רבה.

תמי ברנע: מרכז טיפול או מרכז הגנה?

עאידה תומא סלימאן: מרכז טיפול.

עאידה תומא סלימאן: יכול להיות שזה מרכז הגנה.

עאידה תומא סלימאן: אני אומרת לך, דיברו איתי.

עאידה תומא סלימאן: עברתי כדי להגיע לפה.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה שתתגייסי איתי בנושא.

עאידה תומא סלימאן: אני אומרת לך, יש חסר אדיר.

עאידה תומא סלימאן: נערות במצוקה שזה השלב אחרי הפגיעה.

עאידה תומא סלימאן: יש דיון קודם שקיימנו עם מסמך מאוד עבה שהכנו כשהשרה יפעת שאשא ביטון הייתה בוועדה במקומך ואני הייתי בוועדה לקידום מעמד האישה.

עאידה תומא סלימאן: עשינו ביחד שיתוף פעולה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שצריך לקחת את זה הלאה.

עאידה תומא סלימאן: יש המון מה לעשות, רק צריך לדחוף.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

מיכל שיר סגמן: בסדר גמור, תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: אני מבקשת מחברי הכנסת, אנחנו עכשיו נעבור על משרדי הממשלה השונים.

מיכל שיר סגמן: סבלנות, להיות כאן.

מיכל שיר סגמן: חשוב לשמוע מה הם אומרים כדי שאנחנו נדע גם בדיוני ההמשך איך להתנהל.

מיכל שיר סגמן: ירדנה יעקב, את שומעת אותנו?

ירדנה יעקב: כן.

מיכל שיר סגמן: נהדר.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נשמח לשמוע אותך, ירדנה יעקב, משרד הרווחה והשירותים החברתיים.

ירדנה יעקב: אני מסכימה עם הדרישה להכשרות של צוות חינוכי או טיפולי או בריאותי לעניין הזיהוי, כי לפעמים לא רק שאין מספיק זיהוי, לפעמים אפילו יש זיהוי מוטעה של מקרים שילד נגיד מצייר ציור ואז כל המערכת חושבת וחושדת שהוא נפגע מינית ומתחילים להריץ את כל ההליך החקירתי המשפטי, אז אני מסכימה עם הדרישה הזאת שיש להכשיר את הצוותים שבאים במגע ראשוני עם הילדים.

ירדנה יעקב: אנחנו כשירות הרבה פעמים ניגשים ונענים לבקשות של משרד החינוך, בתי ספר למיניהם, להגיע ולעזור להם באיך מתשאלים ילדים בצורה נכונה שלא תזהם את החקירה.

ירדנה יעקב: לגבי הכשלים בטיפול בתיקים האלה, אני גם חווה את זה בתור מנהלת השירות לחקירות ילדים, שיש לפעמים ציפיות מוגזמות מילדים ומהתיאורים שהם יכולים או לא יכולים לספק למערכת המשפטית בהתבסס על הגיל שלהם, על היכולות שלהם, על הטראומה וההשפעה שלה על הזיכרון שלהם והיכולת לשליפה ולחשוף מהזיכרון שלהם את האירועים הטראומטיים שהם חוו.

ירדנה יעקב: עכשיו אני כן רוצה להתייחס למשהו שנאמר על ידי פרופסור רחל לב.

ירדנה יעקב: להערכתי זה לא שיטה נכונה לנסות כאילו על מנת לשווק את הטכניקה של הבינה מלאכותית, לבטל טכניקות חקירה שלנו.

ירדנה יעקב: הפרוטוקולים של החקירה שלנו פותחו לאורך שנים עם ליווי מחקרי בשותפות של אנשי מחקר לא רק מהארץ שמומחים בתחום הטראומה והשיח המשפטי וההתפתחות של ילדים אלא גם חוקרים מהעולם ולא רק מהארץ.

ירדנה יעקב: לעניין ילדים צעירים, יש לנו כן פרוטוקול שפותח עם ההתאמות הדרושות לחקירת ילדים צעירים בליווי גם מחקרי, וכל המחקרים שלנו הם מחקרי שדה.

ירדנה יעקב: אנחנו מעלים את הרעיונות, חושבים על שיטות תשאול, הולכים ומבצעים חקירות ובודקים את ההתאמה.

מיכל שיר סגמן: איפה את רואה את הכשל בזיהוי?

ירדנה יעקב: אני לא כל כך יודעת לתת מענה על זה.

ירדנה יעקב: אולי חוה לוי שהיא יותר עוסקת בתחום של זיהוי, איתור ודיווח, יכולה לתת אינפוט לגבי זה.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: סליחה, מנהלת השירות לא יודעת איפה הכשל בזיהוי?

קרן ברק: אז זה הכשל במערכת.

עאידה תומא סלימאן: מה זאת אומרת?

עאידה תומא סלימאן: איך יכול להיות?

מיכל שיר סגמן: אין מספיק חוקרים שעברו הכשרות?

קרן ברק: מיכל, זה נראה לך תשובה נורמלית?

ירדנה יעקב: רק לדייק ולתקן, חוקרי הילדים לא עוסקים בזיהוי של ילדים שנפגעו.

ירדנה יעקב: אנחנו עוסקים בביצוע חקירות של ילדים אחרי הזיהוי שלהם.

קרן ברק: אבל עדיין יש לכם מסד נתונים שאתם יכולים לדעת איפה הבעיה.

עאידה תומא סלימאן: הזיהוי זה שלב קודם לחקירה.

קרן ברק: בחקירה הם אמורים לעלות על איפה הבעיה, נכון?

קרן ברק: אמור להיות להם מסד נתונים כזה שהם אמורים לדעת איפה הבעיות אחורה כדי לעזור.

קרן ברק: אנחנו לא מאשמים, אנחנו צריכים את הכלי שלך לעזור לנו לעזור הלאה.

קרן ברק: בשביל זה אנחנו פה.

ירדנה יעקב: התייחסתי לעניין ההכשרות כפי שבא לידי ביטוי והדרישה שהייתה, שיש בעיה בזיהוי, ואמרתי שגם לפעמים יש דווקא זיהוי לא נכון, מוטעה, של ילדים שלא חוו פגיעה ואיכשהו מתרוצץ חשד לאור ביטוי מסוים או ציור מסוים לעניין הפגיעה.

קרן ברק: מה האחוז של זה?

קרן ברק: זאת אומרת, למה את שמה על זה את הזרקור?

מיכל שיר סגמן: להגיד משפט כזה כשרוב המקרים, ויושבים כאן מספיק אנשי מקצוע, אומרים בצורה מפורשת שאין מספיק זיהוי.

מיכל שיר סגמן: אנחנו רואים שאין מספיק זיהוי וכשיש זיהוי, אז כשמגיעים אליכם, אז הטיפול הוא לא, איך לומר, הטיפול החד ביותר שניתן לתת לילד שעבר פגיעה מינית, אז כשאת באה ואת אומרת שיש זיהוי מוטעה - - -

קרן ברק: זה עיקר המסר שלה.

מיכל שיר סגמן: זה עוול בפני עצמו לומר כזה משפט.

ירדנה יעקב: << אורח >> הם מקבלים את הטיפול הכי מקצועי, הכי טוב שהם יכולים לזכות בו ואחוזי החשיפה אצלנו מאוד גבוהים, אז אם אתם רוצים לדון באיך אנחנו מבצעים ומה המשמעויות ומה המקצועיות של חקירות ילדים ברגע שהם ניגשים לילדים, אז זה דיון שלם בעד עצמו.

ירדנה יעקב: << אורח >>

עאידה תומא סלימאן: אני יכולה לשאול שאלה?

עאידה תומא סלימאן: בשבועיים האחרונים ניגשה אלי אישה, אימא לשני ילדים שהיא שמעה מהבן שלה איך האבא שלו, הם שניהם פרודים.

עאידה תומא סלימאן: כאשר הילד נמצא אצל אבא שלו, עובר פגיעה מינית.

עאידה תומא סלימאן: היא צילמה את הילד בן ארבע מספר בדיוק מה הוא עובר.

עאידה תומא סלימאן: היא התלוננה, עבר הילד חקירה, המשטרה החליטה שהיא לא יכולה לקבוע אם עבר או לא עבר.

עאידה תומא סלימאן: מרכז הטיפול, העובדות הסוציאליות אומרות שלדעתן המקצועית הילד עבר משהו וזה ברור שזה פגיעה מינית.

עאידה תומא סלימאן: היא נלחמת עכשיו על זה שהילד לא יהיה אצל האבא בלי ליווי מקצועי, כלומר שיראה אותו במרכזי קשר.

עאידה תומא סלימאן: אף אחד לא מוכן לתת לה חוות דעת בנושא הזה, לא החוקרים שהחליטו שהם לא יכולים להוכיח שהילד עבר, לא העובדים הסוציאליים המטפלים במרכז ההגנה כי אנחנו חוקרות, אנחנו יכולות לזהות את הסימנים.

עאידה תומא סלימאן: מה קורה עם ילד כזה?

עאידה תומא סלימאן: למה אימא צריכה להילחם כדי להגן על הילד שלה במקרה כזה?

עאידה תומא סלימאן: איפה הטעות בשרשרת?

עאידה תומא סלימאן: שמישהו יגיד לי.

עאידה תומא סלימאן: אני לא ידעתי מה להגיד לאימא הזו.

קרן ברק: איילת, תגידי מה הטעות.

בית אור: אמרתי שאחר כך הקצה של זה, זה שמאשימים אותה בניכור הורי.

עאידה תומא סלימאן: בטח, כבר היא מואשמת בזה וכבר מאיימים עליה שאם היא לא תיתן לשני הילדים, היא מפחדת גם על השני, שיבקרו אצל האבא בלי שום ליווי, בלי הגבלת זמן, הם ייקחו ממנה את הילדים כי היא רוצה לנהל עניין של ניכור הורים.

בית אור: זה סיפור מוכר, ידוע, כואב ושאין לו פתרון כרגע.

קרן ברק: לא, אבל חייב להיות איזשהו פתרון.

מיכל שיר סגמן: על כל נושא חקירות ילדים אנחנו נקיים דיון בנפרד.

מיכל שיר סגמן: זה נושא בפני עצמו.

מיכל שיר סגמן: זה נושא מאוד מאוד חשוב.

מיכל שיר סגמן: הגלגלים גם במקרה של משרד הרווחה עובדים לאט מדי, מעט מדי ויש כאן ילדים שהולכים לאיבוד באמצע, וזאת לא השערה, זאת עובדה.

מיכל שיר סגמן: אנחנו רואים את זה ואנחנו שומעים את זה יום-יום.

מיכל שיר סגמן: אין ולא קיימת עדות של ילד או ילדה שקצת בגרו והיה להם את האומץ לדבר כמו שתי הנשים המאוד אמיצות שדיברו פה היום, ואני יכולה לומר שהסיפורים מהבחינה הזו, תמיד כשזה מגיע איכשהו לחוקרים, למשרד הרווחה, לטיפול בילד אחרי הזיהוי, זאת לא גאווה גדולה לומר שככה מדינת ישראל מטפלת בילדים האלה.

מיכל שיר סגמן: לא ככה.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נעבור לאיריס בן יעקב ממשרד החינוך, הממונה על חינוך למיניות ולמניעה ופגיעה.

איריס בן יעקב: שלום לכולם, נעים מאוד, אני מנהלת היחידה למיניות ומניעת פגיעה.

איריס בן יעקב: אני רוצה להגיד שהנושא הזה הוא באמת אחד הנושאים המורכבים ביותר והרגישים ביותר, ואנחנו משקיעים בו המון ואנחנו ממש שוברים את הראש על איך אפשר לצמצם את הפער בין שליחות לדיווח.

איריס בן יעקב: נמצאת פה פרופסור רחל לב ויזל, היא עשתה את המחקר המאוד מאוד גדול ומאוד חשוב על היקף התופעה.

איריס בן יעקב: ביחד איתה אנחנו מנסים ליישם את ההמלצות של המחקר ומנסים באמת לחשוב איך אפשר לצמצם ולפעול יותר על מנת לאתר ולזהות.

איריס בן יעקב: כמובן אנחנו פועלים גם ברמה הפרואקטיבית בתוכניות מניעה, וגם ברמה הריאקטיבית.

איריס בן יעקב: ברגע שאנחנו כבר מגלים, יש לנו כל מיני אמצעים וכלים שאנחנו מציידים את הצוותים שלנו על מנת ללוות ולטפל בתופעה.

איריס בן יעקב: כל היועצים שלנו, אנחנו מכשירים אותם.

איריס בן יעקב: יש להם הכשרת חובה לפני קבלת רישיון ייעוץ והם אלה שבעצם אמונים על העברת הנושא בבתי הספר, בחדרי המורים.

איריס בן יעקב: אני מסכימה שבאמת אם הייתה הכשרת חובה במכללות, באוניברסיטאות, זה היה מצוין, אבל אנחנו כרגע לא יכולים לסמוך על זה.

איריס בן יעקב: יש לנו הנחיה בחוזרי מנכ"ל שבכל שנה יועצת חינוכית מרעננת את חוזר המנכ"ל ומעבירה יחידת ידע על איתור וזיהוי ילדים בסיכון, איך זה נראה, איך הסימנים נראים, איך הם יכולים לקלוט על ידי בעצם סימנים.

איריס בן יעקב: גם כשעובדי הוראה לומדים את יחידת הידע בנושא של איתור וזיהוי, עדיין זה לא מספיק.

איריס בן יעקב: ברגע שהם פוגשים במציאות, זה תמיד מעלה שאלה.

איריס בן יעקב: זה לא פשוט לאתר ולזהות ולפגוש ילדים שיש חשד לגביהם שהם עברו התעללות.

איריס בן יעקב: זה קשה ולכן יש לנו מעטפת מקצועית.

איריס בן יעקב: המעטפת המקצועית, בעצם המדריכים שלנו.

איריס בן יעקב: יש לנו כ-70 מדריכים ביחידה למיניות ומניעת פגיעה שהם בעצם מהווים המעטפת המקצועית.

מיכל שיר סגמן: 70 מדריכים בכל הארץ?

איריס בן יעקב: יש לנו חרדי, יש לנו כללי, יש לנו ממלכתי, חמ"ד.

איריס בן יעקב: יש לנו ממש בכל הארץ מדריכים שהם בעצם צמודים למפקחת.

איריס בן יעקב: מקרה מגיע ליועצת ויש לה התלבטות ויש לה סימני שאלה והיא לא יודעת מה לעשות, אנחנו מהווים המעטפת המקצועית של היועצות החינוכיות בבתי הספר, ואלינו בעצם מגיעים הרבה מקרים להיוועצות.

עאידה תומא סלימאן: מה היה הנהלים של משרד החינוך בעניין פגיעות שמתבצעות על ידי הצוותים?

מיכל שיר סגמן: תיכף אנחנו נדבר על מה קורה על פגיעות מיניות על ידי הצוותים, אבל מעניין אותי מה היקף התלמידים השנתי שמגיעים אליכם, שאתם מצליחים לזהות?

מיכל שיר סגמן: השאלה השנייה שלי, הרי אין חובת הכשרה עדיין, זה אחד הדברים שלא נרפה.

מיכל שיר סגמן: כמה מורים כן עוברים הכשרה לזיהוי מתוך 180,000 מורים שיש במדינת ישראל?

איריס בן יעקב: ברשות

איריס בן יעקב: כם, אני תיכף אתן את הנתונים ואני אענה על השאלות.

איריס בן יעקב: אני רק אסיים את מה שרציתי.

איריס בן יעקב: בעצם היועצים שלנו כמו שאמרתי, הם אלה שמנחים את הצוותים החינוכיים.

איריס בן יעקב: לשאלתך, השנה ניתנה הנחיית חובה במיוחד בתקופת הקורונה כשראינו שמספר האירועים שמגיעים אלינו להיוועצות קטן.

מיכל שיר סגמן: קטן ביחס למה שהיה בשנה קודמת, מה זה אומר?

מיכל שיר סגמן: בכמה קטן?

איריס בן יעקב: רק כדי לסבר את האוזן, בתשע"ט הגיעו אלינו כ-6,500 אירועים להיוועצות.

מיכל שיר סגמן: לאו דווקא פגיעה מינית אלא בכלל.

איריס בן יעקב: מדובר על פגיעה מינית ועל התעללות, על הזנחה, על אלימות בתוך הבית.

איריס בן יעקב: תש"פ, 3,700 ותשפ"א 4,700, זאת אומרת שאין ספק שכשהילדים נמצאים בבית ספר, אני מניחה שגם ברווחה ידווחו את אותו דבר, שיש ירידה במספר האירועים שמגיעים.

איריס בן יעקב: אין ספק שהילדים נמצאים במסגרת גם אם אנחנו בעצם, לדבריה של ירדנה, מוסרים מידע או חשד ומעבירים אותו לרווחה כי אנחנו לא בטוחים, עדיין אנחנו מעדיפים ככה מאשר לא לדווח ולהשאיר את זה במסגרת בית ספר.

איריס בן יעקב: מבחינתי אני שמה יד על זה.

איריס בן יעקב: יש לנו חוזרי מנכ"ל בנושא.

איריס בן יעקב: יש לנו ארבעה חוזרי מנכ"ל שמתייחסים לכל הסוגים של הפגיעות.

איריס בן יעקב: יש לנו חוזר מנכ"ל שאנחנו בעצם מנחים את הצוותים החינוכיים בכל מה שקשור לחובת דיווח וחקירת קטינים.

איריס בן יעקב: יש לנו חוזר מנכ"ל שמדבר על פגיעה של קטינים בתוך מוסדות החינוך.

איריס בן יעקב: יש לנו חוזר מנכ"ל אקלים חינוכי שמדבר על פגיעה של עובדי הוראה בתוך המערכת.

מיכל שיר סגמן: איריס בן יעקב, אני מאוד מכבדת את חוזרי המנכ"ל כמו גם את כל הביורוקרטיה של משרד החינוך, ועם זאת בסוף יש כאן אנשים בשר ודם שזקוקים למענה, אז את הטופסיאדה של משרד החינוך נשים רגע בצד ונתמקד.

מיכל שיר סגמן: אני מכבדת חוזר מנכ"ל.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה להגיע באמת לתכל'ס.

מיכל שיר סגמן: גם אנחנו לצערי קצרים בזמן.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נקיים עוד דיונים.

מיכל שיר סגמן: מה היקף התלמידים?

איריס בן יעקב: אני אעשה את זה ממש קצר.

איריס בן יעקב: אם דיברנו על תוכניות פרואקטיביות, וזה חשוב, זה נאמר כאן בוועדה וחשוב להתייחס לזה, קודם כל יש לנו את שיעורי כישורי חיים.

איריס בן יעקב: זה נכון שיש הרבה נושאים בשיעור כישורי חיים ואני מסכימה עם חברת הכנסת עאידה סולימאן שהיינו על זה לא פעם אחת בוועדות, אבל יחד עם זאת, מניסיון, אחרי שיעורים שקשורים למיניות ומניעת פגיעה, מגיעים תלמידים כי הם מבינים את המסר ויודעים שאפשר לדבר עם המורים על נושאים מורכבים ובמיוחד על הנושא הזה כי הוא נושא מאוד מאוד מביך וקשה לדבר עליו.

מיכל שיר סגמן: האם המורים יודעים מה לעשות עם ילד שמגיע אליהם?

מיכל שיר סגמן: האם הם יודעים איך להכיל אותו?

מיכל שיר סגמן: האם הם יודעים איך לטפל בו?

קרן ברק: הם לא יודעים כלום.

קרן ברק: היו לנו אלף דיונים על זה.

קרן ברק: הם כל הזמן מספרים משהו שהוא לא נכון ומתנגדים לחוק הכי - - - .

קרן ברק: כל פעם הם באים ומספרים על משהו שלא קורה באמת.

בית אור: גבירתי היושבת-ראש, יש על זה דוח מבקר מדינה חדש, ניתן לפני שנה לדעתי, שעוסק ממש לעומק בנושא של הטרדות מיניות ופגיעות מיניות בתוך מערכת החינוך, ויש שם אמירות קשות לגבי אוזלת היד של המערכת בטיפול.

בית אור: חשוב לי להגיד, איריס והצוות שלה הם אלה שנמצאים בחזית.

בית אור: עד היום, אני אומרת את זה בצער רב, התחושה, אני חושבת שהמועצה לשלום הילד תסכים איתי שזה לא היה בראש סדר העדיפויות של המשרד.

בית אור: אני מקווה מאוד שעם השרה החדשה שאני יודעת שהנושא הזה בנפשה, סדרי העדיפויות, התקציבים ישתנו, כי את איריס צריך לשכפל ולהוריד לשטח.

מיכל שיר סגמן: ללא ספק.

מיכל שיר סגמן: אני רואה איך היא מדברת.

מיכל שיר סגמן: נכונות רואים על האדם.

קרן ברק: המשרד עצמו הוא הבעיה, לא היא.

בית אור: אבל היא זאת שמובילה את זה וצריך לחזק אותה ולתגבר אותה ולתקצב אותה ולשכפל אותה.

עאידה תומא סלימאן: אולי תתחילו בזה שיוציאו מהמערכת את המורים שמואשמים בהטרדות.

עאידה תומא סלימאן: כמה פעמים הם מטרידנים, הם פוגעים בילדים והם ממשיכים ללמד.

עאידה תומא סלימאן: היה תחקיר מאוד מקיף על זה.

בית אור: כן, שהוא עובר בית ספר.

עאידה תומא סלימאן: שיפסיקו לשלוח את אלה שצריכים לעשות עבודות שירות כדי לשמור בכניסה.

עאידה תומא סלימאן: לפעמים הם מואשמים ומקבלים עבודות שירות כי פגעו מינית, והם שולחים אותם לשמור בכניסה לבתי ספר.

מיכל שיר סגמן: איריס, אני כבר נותנת לך לשוב ולדבר.

מיכל שיר סגמן: זמננו ממש בדקות האחרונות של הדיון הזה.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נקיים דיון המשך שבו אנחנו ניתן זמן לכל אחד מהמשרדים להכין חומרים, וכשאני אומרת חומרים זה ממש דיווח לא של אנחנו מבינים שזה חשוב, משנה לשנה הנושא מתגלגל ולא עושים איתו שום דבר, אלא באמת מתוך רצון לשנות את המציאות הבאמת קשה הזו.

מיכל שיר סגמן: בכל פעם אני תוהה מחדש למה זה כל כך מורכב להעביר אדם, וזה לא משנה אם זה מורה או רופא או כל בעל מקצוע, בין אם זה כבר עוד באקדמיה כשהוא לומד למקצוע הזה, בצורה שהיא כל כך נוחה וטריוויאלית, ואם הוא כבר כמובן נמצא בתוך מערכת, בין אם זאת מערכת החינוך או כל מערכת אחרת, פשוט הכשרה.

מיכל שיר סגמן: זה לא תואר בפיזיקה גרעינית, זאת הכשרה לזיהוי וזה דבר שהוא ישים, לא ארוך מדי.

מיכל שיר סגמן: אני בטוחה שלומדים בבתי הספר או ההכשרות המקצועיות דברים קשים יותר ומורכבים יותר, זיהוי, ופשוט להתחיל לשנות את הסטטיסטיקות במדינת ישראל.

מיכל שיר סגמן: זה מגיע לנו ולילדים שלנו.

מיכל שיר סגמן: איריס, סליחה שקטעתי אותך.

מיכל שיר סגמן: אני נאלצת גם לקצר אותך ואנחנו נחזור אליך גם בדיוני ההמשך.

מיכל שיר סגמן: אני רק אשמח שכן תאמרי לי כשאת עונה על שאר השאלות, כמה מורים עוברים מרצונם החופשי, כי זה כרגע סוג של התנדבות, הכשרה כזו, וכמה מתוך מי שכן הצליח לעבור את ההכשרה, מה מידת ההצלחה, כלומר כמה הם מצליחים בסוף כן לזהות ילדים וילדות נפגעי תקיפה מינית ובאמת לעשות שם את השינוי לפחות בזיהוי?

מיכל שיר סגמן: כי הבנו ששלב הטיפול הוא כל כך לוקה בחסר, אבל לפחות בואו נדבר על השלב של הזיהוי.

איריס בן יעקב: אז אני יכולה להגיד לך לגבי השנה, בגלל שניתנה הנחיה של הכשרת חובה, אז 3,900 מוסדות חינוך עברו בעצם יחידת ידע בנושא של איתור וזיהוי.

איריס בן יעקב: לגבי מידת ההצלחה, אני יכולה רק מתוך האירועים שהגיעו אלינו וההבדלים בין תש"פ לתשפ"א, שבעצם אנחנו קיבלנו יותר מקרים להיוועצויות, זאת אומרת שכן הייתה יותר מודעות.

איריס בן יעקב: גם הייתה שנה מאוד מורכבת, שנת הקורונה ואנחנו ממש נתנו גם הרצאות מקוונות לעובדי הוראה של איך אפשר לזהות ילדים בזום.

איריס בן יעקב: זה באמת אחד הדברים המסובכים ביותר.

איריס בן יעקב: ניסינו להתאים באמת את האיתור וזיהוי לרוח התקופה וכן ראינו איזושהי עליה בדיווחים.

איריס בן יעקב: מבחינתנו 3,900 זה אחוז מאוד גבוה מכלל בתי הספר ואלה שלא, אני לא יודעת מה להגיד עליהם.

איריס בן יעקב: זה פעם ראשונה בעצם שבדקנו מספר מדויק כי ניתנה הנחיית חובה.

מיכל שיר סגמן: איריס, תודה רבה.

מיכל שיר סגמן: רצינו גם לשמוע גם את משרד הבריאות, הסיוע המשפטי, המשטרה, רשימה שלמה של משרדים.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נעשה על זה דיון המשך.

מיכל שיר סגמן: מי מהמשרדים שנמצא בזום, אני מאוד מבקשת להגיע לדיון הבא.

מיכל שיר סגמן: אנחנו נודיע לכם בקרוב מתי יהיה דיון ההמשך.

מיכל שיר סגמן: להגיע עם נתונים, להגיע מוכנים.

מיכל שיר סגמן: הייתה התראה קצרה, אז ללא ספק.

מיכל שיר סגמן: הוועדה הזאת הולכת לעסוק בזיהוי ובהרבה מאוד נושאים נוספים וחשובים.

מיכל שיר סגמן: הנושא הזה הוא קרוב לליבי מאוד ולכן אני מבקשת שלקראת הדיון הבא של הוועדה שאנחנו נעסוק בנושא הזיהוי, שמשרדי הממשלה, משרד הבריאות, אנחנו נחזור גם למשרד החינוך כמובן, לחוה לוי ממשרד הרווחה, המשטרה ומשרד המשפטים.

מיכל שיר סגמן: אני מבקשת פשוט להגיע מוכנים ולהגיע עם תשובות.

מיכל שיר סגמן: אני רוצה קודם כל לפני הסיכום לומר ל-ב' ול-א' שוב תודה רבה שהסכמתן לבוא לכאן.

מיכל שיר סגמן: זה לא פשוט בכלל שוב ושוב לספר את הסיפור.

קרן ברק: מה שחשוב, שזה באמת עוזר כדי לטפל בבעיה ואולי למנוע את זה מילדים אחרים ולכן זה כזה חשוב.

מיכל שיר סגמן: זה מאוד חשוב.

מיכל שיר סגמן: זה מה שעוזר לנו באמת למנוע ולשנות את המצב הקיים, אז תודה רבה לכן שוב.

מיכל שיר סגמן: זה לא מובן מאליו.

מיכל שיר סגמן: תודה ששיתפתן.

מיכל שיר סגמן: אני במשך שנים שומעת את המילה זיהוי.

מיכל שיר סגמן: במשך שנים זה נשמע כאילו זה דבר טריוויאלי.

מיכל שיר סגמן: הגיע הזמן לשים על זה את הזרקור.

מיכל שיר סגמן: אנחנו מדינה קטנה.

מיכל שיר סגמן: אנחנו באמת מדינה שהיא בגודל של עיר ממוצעת אם אני משווה את זה למקומות אחרים בעולם.

מיכל שיר סגמן: אין שום סיבה בעולם ושום הסבר שבעולם ושום תירוץ שבעולם לאף אחד ממשרדי הממשלה, לאף חבר כנסת שיושב פה בכנסת ולאף שר בממשלה, שלא יכול לבוא ולהגיד למה אנחנו לא משנים מצב שבאופן יחסי קל לפתור אותו, שזה זיהוי של ילדים שנמצאים כרגע תחת - - - .

מיכל שיר סגמן: אגב, כל סוג של אלימות, כל סוג של הזנחה ובפרט פגיעות מיניות בבית או על ידי אנשים קרובים, אז אנחנו נעשה על זה דיון המשך.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה לכם שבאתם, תודה על ההשתתפות, תודה שקפצתן בהתראה כל כך קצרה.

מיכל שיר סגמן: אני נועלת את הישיבה.