ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 23, פרוטוקול מספר 134, 2020-12-28 09:30

רם שפע: בוקר טוב לכולם.

רם שפע: בוקר טוב.

רם שפע: איחור קל.

רם שפע: שלום לחברת הכנסת אורלי פרומן, הנהגת ההורים הארצית שמקפידה גם היום להיות פה, גם צופית וגם מירום.

רם שפע: ושלום לכולם, לכל מי שאיתנו בזום, באמת נציגות בכירה של כלל הקשת החינוכית.

רם שפע: יש איזו שמועה שאתמול הייתה פה איזו החלטה משמעותית.

רם שפע: אני עוד לא בדיוק בטוח.

רם שפע: לא, אבל באמת עברנו אתמול יום משמעותי.

רם שפע: אני חושב שעשינו את אחת ההחלטות היותר משמעותיות שהוועדה הזאת קיבלה בחודשים אחרונים.

רם שפע: אני מאוד מאוד שמח, כי במשך כמה חודשים באופן מאוד עקבי הייתה לי ולנו כוועדה עמדה ברורה, שאנחנו חושבים שאם יש סגר, לא סוגרים.

רם שפע: זה הגיע לפתחנו ועשינו את הדבר הנכון.

רם שפע: אני חושב שהאדוות של זה הן מאוד מאוד ברורות ומשמעותיות.

רם שפע: הורים ובעיקר תלמידים ותלמידות – אני מודה שבתוך כל הדברים המרגשים שהיו אתמול, השיחה הכי מרגשת שקיבלתי היא מאחיינית שלי שמתקשרת אליי חצי שעה אחרי שהדיון נגמר ואומרת לי: רם, זה אמיתי או לא?

רם שפע: זה אמיתי או לא?

רם שפע: אני לומדת מחר?

רם שפע: אמרתי לה: כן, כן, אני נשבע לך, זהו, זה סגור, זה סופי, החלטנו.

רם שפע: אז זה מסוג הדברים הקטנים והנחמדים.

רם שפע: אבל יש לי אחיינים, אגב, מכל הגילים.

רם שפע: אז אין פה איזה עניין.

רם שפע: יש לי כמעט בכל שכבת גיל אחיין או אחיינית.

רם שפע: זהו.

רם שפע: זה ככה באמת ההחלטה של אתמול.

רם שפע: אני רק אגיד, בהמשך היום, בדיון שיש לנו ב-13:30, אני חושב, אנחנו גם נדון בשאלת התוקף, לכמה זמן אנחנו רוצים שהחלטות של אתמול יהיו תקפות.

רם שפע: זו החלטה שנקבל בצוהריים.

רם שפע: עכשיו התכנסנו פה לדיון, שאומנם קבענו אותו לפני שהבנו מה קורה עכשיו בסגר ועם משמעויות של הרמזור, אני חושב שהוא הופך להיות הכי הכי רלוונטי כרגע.

רם שפע: הדיון שכולנו זועקים, בוודאי השטח, השלטון המקומי ומנהלי בתי הספר, כולם, כולם, מדברים על זה שאנחנו כבר כמה חודשים בהזדמנות אדירה להעביר חלק ניכר מהסמכויות, מהניהול, לייצר גמישות, לרשויות המקומיות ולמנהלי בתי הספר.

רם שפע: ועדיין משרד החינוך ובכלל הממשלה, בעיניי, לא הפנימו את זה שזה התהליך שהם צריכים לעשות.

רם שפע: נכון, שהרמזור, גם באיחור ניכר, אבל כבר נכנס לפעולה.

רם שפע: ומערכת החינוך כן מנוהלת לפי הרמזור.

רם שפע: אבל יש המון סמכויות, המון כלים שאפשר לתת לרשויות ולמנהלים שעדיין לא הועברו.

רם שפע: אני מזכיר לכולם שבתוכנית שאנחנו הצגנו פה לפני, אני לא יודע, מספר רב של שבועות, דיברנו על קבינט חינוך מקומי, שתיווצר סיטואציה שהרשות עם מנהלי בתי הספר, עם ההורים, עם פיקוד העורף, יוכלו להיות בגמישות הרבה יותר גדולה לגבי מה מותר ואסור לעשות ברשות.

רם שפע: אף אחד לא ידע יותר טוב מאותה רשות מקומית, שוב, בתוך הקבינט הזה, מה לעשות, לא אני, לא השר גלנט ולא ראש הממשלה.

רם שפע: אז אנחנו עכשיו מנסים בדיון הזה, מבחינתי, לתת לזה קונקרטיזציה יותר ברורה, ואולי לצאת מפה עם גיבוש מסקנות מאוד ברורות, עם הצעה אופרטיבית מה הן השתיים, שלוש, ארבע פעולות שאפשר לעשות במיידי כדי לנהל את המגפה הזאת טוב יותר.

רם שפע: נכון, שהתחילו החיסונים.

רם שפע: זה מצוין.

רם שפע: זה גם בינתיים עובד יפה, אבל ברור לכולם שאנחנו לקראת חודשים מאוד מאוד מאתגרים.

רם שפע: מכיוון שידידי חיים ביבס ביקשת לדבר בהתחלה, אני אתן לך לפתוח ומשם נמשיך.

רם שפע: אז בבקשה.

רם שפע: ובוקר טוב לכל מי שצופה בנו.

חיים ביבס: בוקר טוב ליושב-ראש הוועדה.

חיים ביבס: בוקר טוב כמובן לכל המשתתפים, לכל החברים.

חיים ביבס: אני חושב שהדיון הזה במהות היה צריך להיות דיון קצת יותר משמעותי מכיוון שסוף כל סוף, אחרי מאמצים של הרבה מאוד שנים, הצלחנו להכניס אותו בטיוטת חוק הסדרים.

חיים ביבס: בסוף הוא מדבר, מה שנקרא, על אוטונומיה בחינוך, על היכולת של הרשויות המקומיות לקחת, לפחות, בפיילוט ראשון של 20 רשויות.

חיים ביבס: יש לנו היום 60, 70 רשויות שיכולות להיכנס בטווח המיידי כדי לקחת על עצמן את הניהול של מערכת החינוך באוטונומיה, בדברים מרכזיים.

חיים ביבס: צריך גם לזכור, אנחנו עושים את זה.

חיים ביבס: נמצא פה ידידי רן ארז, יושב-ראש ארגון המורים, שאנחנו עובדים יחד הרבה מאוד זמן, בטח ובטח בתקופת הקורונה.

חיים ביבס: כאשר משרדי הממשלה לא מצאו את נפשם, בעצם כולנו נכנסנו מתחת לאלונקה יחד, כמובן, עם מה שאנחנו מביאים מהבית.

חיים ביבס: עכשיו, תראו, בסופו של דבר, צריך לזכור דבר מרכזי.

חיים ביבס: לדוגמה, בעיר כמו שלי, אני מביא הרבה מאוד משאבים מהבית.

חיים ביבס: עם כל הכבוד, אני לא רוצה ולא מצפה ולא מתכוון שאף אחד ינהל לי את זה.

חיים ביבס: אלה משאבים שאני חושב שמינהל החינוך שלי יודע לנהל את זה יותר טוב מכל אחד אחר.

חיים ביבס: ובסופו של דבר, את החינוך האמיתי מי שעושה בראש ובראשונה זה הרשות המקומית עם מינהל החינוך, עם המורים, המנהלים, כולם ביחד.

חיים ביבס: וככל שיהיה יותר, מה שנקרא, ממוקד ברשות כך אנחנו נוכל – בצד אחד כולם מדברים כל הזמן: דיפרנציאלי, דיפרנציאלי.

חיים ביבס: אבל בסוף הדיפרנציאליות האמיתית היא שמי שיכול, ואנחנו בלאו הכי לא רוצים לתת לו, לפחות בואו נשחרר אותו.

חיים ביבס: ניתן לו את האוטונומיה כדי לרוץ קדימה.

חיים ביבס: דרך אגב, לא רק בזה; גם במשאבים עצמם.

חיים ביבס: כי בסוף אני יכול לבוא לתושבים שלי ולומר להם: רבותיי, אתם רוצים חינוך X, זה שווה Y; אתם רוצים חינוך Y, זה שווה C.

חיים ביבס: אנחנו מייצרים משוואה אחרת לגמרי.

חיים ביבס: זה קיים במקומות אחרים בעולם.

חיים ביבס: אין שום סיבה שאנחנו נמשיך להתנהל כאשר בעצם את מערכת החינוך מנהלים רק מירושלים, וכל אחד ברשות צריך לקבל, מה שנקרא, את הרשות אם לנהל או לא לנהל.

חיים ביבס: זה לא קורה בפועל.

חיים ביבס: אנחנו לוקחים את האוטונומיה לידיים.

חיים ביבס: אנחנו רוצים לדבר על הרבה מאוד דברים.

חיים ביבס: אני חושב שהשנה האחרונה מוכיחה שככל שישחררו לנו יותר, נוכל נשחרר את משרד החינוך להתעסק באמת במה שהוא צריך להתעסק: בפריפריה, במגזר, במי שצריך, גם משאבים וגם ליווי וגם כל מה שצריך, ולצד זה, כמובן, רגולציה עם איזשהו סוג של פיקוח.

חיים ביבס: אבל לשחרר אותנו על מנת שנוכל לקחת ולדחוף את המערכת הקדימה.

אני תמיד אומר: אני חושב שיש לתת לרשויות סמכויות לניהול המערכת בראש ובראשונה בתחום ארגון הלימודים, אם זה קביעת מספר ימי הלימוד השבועי, לימוד במשמרות, כי אני חושב שתקופת הקורונה מביאה לנו הזדמנות אדירה.

רם שפע: חד-משמעית.

חיים ביבס: הזדמנות שבה אפשר לשלב גם משמרות, אפשר לשלב גם למידה, חצי למידה פיזית, חצי היברידית או חצי מקוונת, כל הדברים האלה.

חיים ביבס: תחילת יום מדורגת.

חיים ביבס: קביעת מספר הימים ללמידה הפיזית עצמה.

חיים ביבס: קביעת מתחמי לימוד ביישוב.

חיים ביבס: אנחנו כל הזמן רצים סביב עצמנו לבנות עוד בתי ספר, גני ילדים, והשכונה מתבגרת והכול הופך להיות או סלאמס או משהו אחר.

חיים ביבס: ואנחנו חושבים שהגיע הזמן לחשוב מחוץ לקופסה, לתת לנו את הסמכויות, לתת לנו את המשאבים שבלאו הכי חלק גדול מהם אנחנו מביאים, כדי לייצר משהו אחר.

חיים ביבס: יש פה הזדמנות שלא תחזור על עצמה.

חיים ביבס: אני כבר שוחחתי בנושא, מעבר לאוצר ולמשרד החינוך, גם עם יושב-ראש ארגון המורים.

חיים ביבס: דרך אגב, אנחנו עושים את זה בעל-יסודי.

חיים ביבס: ואנחנו מתכוונים להרחיב את זה ביחד.

חיים ביבס: ואני מאמין גדול.

חיים ביבס: כאשר אנחנו נייצר את האשרות, רשות שנמצאת ועומדת בקריטריונים כדי להיכנס לאוטונומיה בחינוך, תרוץ קדימה.

חיים ביבס: רשות שלא עומדת בקריטריונים, תקבל יותר תהליך ממוקד של משרד החינוך.

חיים ביבס: עם כל הכבוד, ואני אומר באמת לא, חלילה, לזלזל, מילה על החינוך, שאני עושה את כל העבודה בעיר שלי.

חיים ביבס: אני לא רוצה שאותם פקידים ישבו וישחקו פה בין הרגליים של האנשים שלי.

חיים ביבס: שילכו וישבו בבית שאן ובדימונה ובירוחם ובעראבה ובנצרת ובמקומות אחרים.

חיים ביבס: כך אנחנו נוכל לייצר דיפרנציאליות אמיתית.

חיים ביבס: לא רק בחוֹר בגרוש, אלא לייצר משהו שיביא לשינוי תפיסתי מהותי.

חיים ביבס: יש לנו הזדמנות.

חיים ביבס: צריך לנצל אותה בטכנולוגיה, בתפיסה, ביציאה מחוץ לקופסה, וכל אלה יביאו אותנו לקפיצת המדרגה המשמעותית כדי שנוכל לקחת את מערכת החינוך ולתת קפיצה נוספת ומשמעותית.

חיים ביבס: תודה רבה.

רם שפע: תודה רבה, חיים ביבס.

רם שפע: אין לי אלא להצטרף לכל מילה.

רם שפע: אני חושב שגם כולנו אמרנו את זה במשך זמן רב ויכול להיות שהדבר שצריך לעשות עכשיו זה פשוט לגבש מהלך משותף, מסמך משותף עם דברים מאוד ברורים.

רם שפע: כמו שאמרת, יש המון שאלות.

רם שפע: שאלה של הקשר של סמכויות על צוותים, על תקציב, על כוח האדם.

רם שפע: כלומר, יש פה הרבה מאוד אפשרויות לאן לקחת את זה.

רם שפע: בסוף צריך ביחד להחליט מה הם הדברים הכי נכונים ולנסות לגרום לדבר הזה לקרות.

חיים ביבס: תשמע, כבר עשינו את רוב התהליך.

חיים ביבס: ישבנו, הכנו את כל מה שצריך.

חיים ביבס: זה היה בחוק ההסדרים.

חיים ביבס: לצערי, החלטתם שאתם רוצים לפזר את הכנסת.

רם שפע: אני החלטתי לפזר את הכנסת?

רם שפע: לא שמעתי על זה.

חיים ביבס: - - - לפזר את הכנסת - - - במקום להתעסק בדברים אמיתיים ולא לפזר את הכנסת.

רם שפע: אני לא שמעתי על הקשר שלי לפיזור הכנסת, אבל אני אבדוק את זה.

חיים ביבס: טוב.

רם שפע: אבל, אתה יודע, לא חשוב.

רם שפע: אנחנו יודעים מי החליט שלא יהיה תקציב.

רם שפע: בסדר, חיים, תודה רבה.

חיים ביבס: בבקשה.

רם שפע: הזכרת את רן ארז, אז באמת אני אשמח לשמוע מה יש לו לומר.

רם שפע: אני בטוח שגם הוא רואה את זה כמוך.

רם שפע: וגם יצא לנו לשוחח בעבר בהקשר הזה, בטח של משמרות, של ניסיון להפוך את המשבר להזדמנות.

רם שפע: רן, שלום לך.

רם שפע: בוקר טוב.

רן ארז: בוקר טוב.

רן ארז: אני מקווה ששומעים אותי.

רם שפע: שומעים אותך מצוין.

רן ארז: אני חייב להצביע על נקודה שונה.

רן ארז: מדובר פה בביזור מערכת החינוך.

רן ארז: אנחנו חיים במדינה מאוד צנטרליסטית, למרות שאנחנו במאה ה-21.

רן ארז: כאשר הוקמה המדינה והיו גלי העלייה ואנשים לא ידעו קרוא וכתוב בעברית, אז הממשלה לקחה על עצמה לדאוג לחינוכם של הילדים ושל ההורים.

רן ארז: היום אנחנו נמצאים בתקופה אחרת.

רן ארז: בקורונה אנחנו גילינו לא מעט נקודות אור.

רן ארז: אני התוודעתי למנהיגות החזקה ביותר של ראשי הערים.

רן ארז: הם אלה שקבעו כאשר משרד החינוך אמר: יומיים בשבוע, אי-אפשר יותר – אנחנו נלמד ארבעה וחמישה ימים, ועמדו בזה.

רן ארז: אני רואה מה שקורה עכשיו עם בדיקות הקורונה, איך ראשי ערים נערכים ובודקים ועושים הרבה מאוד מהלכים שהמדינה לא מסוגלת לעשות.

רן ארז: היא לא מסוגלת לעשות לא מפני שהיא לא רוצה; היא לא יכולה.

רן ארז: ולכן יש גם זיגזוג גדול מאוד.

רם שפע: כן.

רן ארז: משרד החינוך מצד אחד אומר דבר אחד, אחר כך מתקן.

רן ארז: אחר כך באה ועדת החינוך של הכנסת ומתקנת את מה שאמר משרד החינוך.

רן ארז: יש פה בלגן, כי מצד אחד לא נותנים סמכויות לאלה שאחראים.

רן ארז: ראש העיר הוא למעשה המנהיג בקהילה.

רן ארז: ראש העיר נבחר אישית.

רן ארז: הוא צריך לתת דין וחשבון לתושבים שלו.

רן ארז: והוא מודע לכל כיתה ולכל מתנ"ס ולכל חלל, ששם הוא יכול לקיים לימודים.

רן ארז: האנכרוניזם הזה שאנחנו היום נמצאים במצב של ניגוד עניינים מובנה, שמשרד החינוך מצד אחד הוא רגולטור, מצד שני הוא מתקצב, מצד שלישי הוא מפקח, ומצד רביעי הוא גם מעסיק.

רן ארז: הדבר הזה יוצר ניגוד עניינים, וניגוד העניינים הזה יוצר בלגן.

רן ארז: עובדה היא שראשי ערים שאחראים על החינוך המוכר מצליחים יפה מאוד גם בתקופת קורונה להביא את התלמידים לבחינות בגרות ולהיערך בהתאם ולקיים את הלימודים בבתי הספר.

קטי קטרין שטרית: איפה, למשל?

קטי קטרין שטרית: איפה?

רן ארז: אני משוכנע שאם היו נותנים להם את הסמכות ולא רק את האחריות, היו מצליחים יותר.

רן ארז: גם חוק הפיקוח קובע, חוק מדינת ישראל קובע שראש הרשות החינוכית הוא ראש הרשות המוניציפלית.

רם שפע: נכון.

רם שפע: זה חשוב.

רן ארז: ולכן נותנים לו אחריות להיות ראש רשות המוניציפלית ואומרים לו: אתה גם ראש הרשות החינוכית.

רן ארז: אבל, מצד שני, לא נותנים לו את הכלים ואת האפשרויות באמת לנהל את המערכת.

רן ארז: אני חושב, אני משוכנע, שאם יתחילו בפיילוט, כפי שאמר חיים ביבס, שאמרתי את זה – כל הכבוד ליוזמות שהם לקחו על עצמם – אם יתחילו בפיילוט, אנחנו נוכל להוכיח, השלטון המקומי ואנחנו המורים נוכל להוכיח שאפשר לעשות גם אחרת.

רן ארז: העצמאות הזאת היא לא רק עצמאות על הנייר.

רן ארז: צריך לאפשר לנו לנהל את מערכת החינוך בשיתוף פעולה, תוך ביזור סמכויות.

רם שפע: רן, תודה רבה.

רם שפע: כמו שאמרתי, גם יצא לנו לשוחח על זה וגם אני מאוד מחזק את הדבר.

רם שפע: אבל בסוף בסוף בסוף, במבחן התוצאה, אנחנו צריכים להצליח לגרום באמת לזה לקרות.

רם שפע: אני לא חושב שיש מישהו שלא מסכים לזה שאם תהיה יותר גמישות לרשויות, למנהלים – בטח אם ארגונים תומכים, תכף גם נשמע כמובן את יפה – אני לא חושב שיש מי שמתנגד, רק זה פשוט בסוף לא קורה.

רם שפע: כן, חברת הכנסת פרומן.

אורלי פרומן: אני רוצה רגע שאלה לך, רן.

אורלי פרומן: רן, שלום.

אורלי פרומן: זו אורלי.

אורלי פרומן: יש לי שאלה.

אורלי פרומן: דווקא בתוך המערך של - - -

רם שפע: אתה שומע אותנו, רן?

רן ארז: כן, כן.

רם שפע: חברת הכנסת פרומן שואלת אותך שאלה.

רן ארז: כן, כן.

אורלי פרומן: אני לגמרי כאילו מסכימה איתך על העיקרון של ביזור הסמכויות בחינוך.

אורלי פרומן: והאנומליה הזו שבעצם החינוך, על פי חוק, ניתן מצד אחד למדינה באמצעות השלטון המרכזי, ומצד שני לרשות המקומית באמצעות השלטון המקומי.

אורלי פרומן: אבל בתוך השלטון המקומי, בתוך הרשויות, יש הרבה מאוד רשתות שרשויות מקומיות בחרו להעביר את ניהול החינוך של בתי הספר על-יסודיים לרשתות.

אורלי פרומן: יש פה גורם נוסף שנכנס לתוך המורכבות הזאת.

אורלי פרומן: זאת לא רק הרשות עצמה.

אורלי פרומן: איך אתה רואה את הניהול הזה, הכולל?

רן ארז: אורלי, שלום.

אורלי פרומן: שלום.

רן ארז: השלטון המקומי רשאי להפעיל את החינוך ישירות וגם באמצעות רשתות ציבוריות.

רן ארז: הן זוכות במרכזים פעם בחמש שנים לניהול המערכת, וראשי הערים, שלא מרגישים את עצמם מספיק מסוגלים לנהל, רשאים להעביר את זה לגופים אחרים, כמו אורט, עמל, אמי"ת וכדומה.

רן ארז: לכן עדיין האחריות היא של הם.

רן ארז: הם יושבים בוועד המנהל של כל בית ספר ובית ספר, ולמעשה הכול מתנהל על פי מה שהם אומרים.

רן ארז: ולכן הרשתות הן חלק מקבלני המשנה של הרשות המקומית.

אורלי פרומן: זאת אומרת, הן נכנסות תחת אותה אחריות שבעצם מוטלת על פי חוק על ראש הרשות המקומית?

רן ארז: נכון.

רן ארז: נכון מאוד.

אורלי פרומן: אוקיי.

אורלי פרומן: תודה.

רם שפע: תודה רבה.

רם שפע: כמו שאמרתי גם מקודם, צריך להפוך את זה למשהו אופרטיבי שכולם מסכימים עליו.

רם שפע: כלומר, לא רן ארז בנפרד, חיים ביבס בנפרד, רם שפע בנפרד, מנהלי בתי הספר בנפרד, אלא לנסות להתגבש לתוך מהלך שייצור מציאות – כמובן, אני זה הוועדה – ייצור מציאות שזה קורה.

רם שפע: וגם אם זה לא יקרה עכשיו, ולשלטון המרכזי עוד ייקח זמן, יכולה להתחלף פה הממשלה שצריכה לקבל על מגש, מי שיהיה שר החינוך, באמת מצע מוכן לעשות שינוי שהוא שינוי דרמטי.

רם שפע: לא השינוי היחיד, אגב, שהמערכת הזאת זקוקה לו, בלשון המעטה, אבל משמעותי.

אורלי פרומן: יפה על הקו?

רם שפע: כן.

רם שפע: כן.

רם שפע: יפה בן דוד, את איתנו?

רם שפע: אוקיי.

רם שפע: היא עברה רגע לרדיו ועוד מעט חוזרת.

רם שפע: אז הנהגת ההורים הארצית, בבקשה, מירום צופית, מי מכם שרוצה לפתוח.

רם שפע: מירום, בבקשה.

מירום שיף: בוקר טוב.

מירום שיף: אני חושב שהרעיון הוא מבורך.

מירום שיף: ראינו בתקופת הקורונה שפשוט לקבל החלטות בשלטון המרכזי.

מירום שיף: הן לא תמיד מיושמות והן גם לא מתאימות לכל קהילה וקהילה.

מירום שיף: אין ספק שצריכים להעביר גם את האחריות וגם את הסמכות לשלטון המקומי וגם לבתי הספר, ולהחליט מה נשאר ברמת מנהל בית ספר ומה הולך לרמת השלטון המקומי.

מירום שיף: יחד עם זה, אני חושב שצריכים גם להחליט להקים קבינט חינוכי-עירוני ומקומי, שבו יהיו שותפים כל הגורמים המקומיים שמכירים הכי טוב את הקהילה שלהם ומה מתאים לאותה קהילה, כדי שהסיפור הזה באמת יעבוד בצורה נכונה ותהיה התאמה לאותה קהילה, למבנה בתי ספר, להורים, לתלמידים.

מירום שיף: בכלל יש פה רעיון מבורך.

מירום שיף: וכמובן, צריכים לעזור לכל אותן רשויות מקומיות שאין להן את היכולת להעמיד את זה ולשם לתת את עיקר המשאבים, שהמדינה תיתן להן את עיקר המשאבים ולעזור ולדחוף אותן קדימה, כי אסור להשאיר אף רשות מאחורה, כי המשמעות היא מאוד חמורה אם משאירים איזושהי רשות מאחורה.

מירום שיף: ולכן צריכים לארגן את זה ולהחליט מה עובר ומה לא עובר.

מירום שיף: אבל אין ספק שהרעיון הזה מבורך וחייבים לבצע אותו.

רם שפע: אני רק רוצה להדגיש.

רם שפע: ברגע שהממשלה תאפשר לחלק מהרשויות החזקות להתנהל, היא תוכל להשקיע את המשאבים שלה באותן רשויות מוחלשות שיש להן פחות משאבים.

רם שפע: וככל שמנסים לעזור כל הזמן לכולם רוחבית, אז שום דבר לא עובד.

צופית גולן: גם לתת להן כלים.

מירום שיף: בדיוק.

צופית גולן: היום פשוט לא נותנים כלים.

רם שפע: זה מה שאני אומר.

צופית גולן: נכון.

רם שפע: אם חיים ביבס במודיעין, סתם כדוגמה, מסתדר לא רע, אבל עשר דקות ממנו יש רשות שצריכה הרבה יותר עזרה, אפשר יהיה לתת לה הרבה יותר כלים.

צופית גולן: זה, דרך אגב, הגדרה של שוויון.

צופית גולן: שוויון הוא לא לתת לכולם את אותו הדבר, אלא לתת לכל אחד את מה שהוא צריך.

רם שפע: אני מסכים איתך מאוד.

רם שפע: אפשר להיכנס לדיון פילוסופי על שוויון כמה שאת רוצה.

רם שפע: אני שם.

רם שפע: אם יפה עוד לא חזרה אלינו, אז אולי נשמע את משרד החינוך.

רם שפע: הוא נראה לי גורם די רלוונטי פה באירוע.

רם שפע: מיכל טביביאן מזרחי נמצאת איתנו?

מיכל טביביאן מזרחי: כן.

מיכל טביביאן מזרחי: אני איתכם.

מיכל טביביאן מזרחי: בוקר טוב.

רם שפע: שלום, מיכל.

רם שפע: מה שלומך?

מיכל טביביאן מזרחי: מצוין.

מיכל טביביאן מזרחי: תודה.

רם שפע: זמן רב לא נפגשנו פה בוועדה.

רם שפע: בבקשה.

מיכל טביביאן מזרחי: אז קודם כול, אני אגיד שעם כניסת שר החינוך גלנט לתפקיד הוא קבע שהגמישות הניהולית והפדגוגית למנהלי בתי הספר תורחב, ובהתאם לזה ובניגוד לפעולה בגל הראשון של הקורונה, בעצם הועברו הרבה יותר סמכויות למנהלי בתי ספר.

מיכל טביביאן מזרחי: ניתנו להם גם יותר משאבים גמישים לצורך העניין, אם זה בהקשר של עוזרי הוראה, אם זה בהקשר של ארגון הלמידה שחיים ביבס הזכיר.

מיכל טביביאן מזרחי: אז בעצם המתנה אפשרה להם הרבה יותר גמישות לארגון הלמידה.

מיכל טביביאן מזרחי: וכל את זה עשינו מתוך תפיסה שאומרת שהשלטון המקומי הוא שותף מרכזי בעשייה שלנו.

מיכל טביביאן מזרחי: השותפות הזאת היא עיקרון יסוד גם בחוק, אבל גם בעבודה.

מיכל טביביאן מזרחי: אני חושבת שלאורך הדרך במהלך השנה האחרונה ראיתם איך היסוד הזה מתממש אחד לאחד.

מיכל טביביאן מזרחי: אנחנו במקביל בתהליך חשיבה על איזו גמישות נדרשת גם בהיבטים ניהוליים וגם בהיבטים פדגוגיים.

מיכל טביביאן מזרחי: זה תהליך מאוד מורכב.

מיכל טביביאן מזרחי: הוא לא תהליך שנעשה מהיום למחר והוא לא – גם ארבעה עקרונות מכוננים - - - זה עושים משהו.

מיכל טביביאן מזרחי: המערכת הזאת היא מערכת מורכבת עם הרבה מאוד אוכלוסיות ומגזרים וצרכים.

מיכל טביביאן מזרחי: ואנחנו בתוך תהליך חשיבה בצורה מידתית, הדרגתית, אבל מתוך כיוון מלא של יותר גמישות ניהולית לבתי הספר, למנהלי בתי הספר ומתוך שותפות עמוקה עם השלטון המקומי.

רם שפע: מיכל, את יכולה קצת יותר לפרט מה הן הסמכויות שהועברו לרשויות המקומיות ולמנהלי בתי הספר בחודשים האלה?

מיכל טביביאן מזרחי: כן, בוודאי.

מיכל טביביאן מזרחי: אז תראה, קודם כול, קבענו מתווים שמאפשרים לבתי הספר, אם אתה זוכר, לפחות מספר ימים בכל אחת משכבות הגיל.

מיכל טביביאן מזרחי: אבל אפשרנו ל רשויות לתת מעבר ככל שהן יכולות.

רם שפע: נכון.

מיכל טביביאן מזרחי: אפשרנו לרשויות לפתוח את מערכת החינוך גם למבנים אחרים מחוץ למבנים של בתי הספר.

מיכל טביביאן מזרחי: נתנו להן גמישות בשעות הלימוד בהיבט של, למשל, באיזו שעה להתחיל ובאיזו שעה לסיים.

מיכל טביביאן מזרחי: הגמישות, אני חושבת, הכי חשובה היא זו שבמקום לומר בכל שכבת גיל בבתי הספר היסודיים כמה שעות הם ילמדו שפה וכמה מתמטיקה וכך כל מקצוע ומקצוע, עשינו אשכולות של הומניסטי, של מדעים ושל מתמטיקה ואפשרנו להם בתוך זה לייצר גמישויות במקצועות השונים.

מיכל טביביאן מזרחי: כמובן, נתנו תקציב להצטיידות ולהעשרה בבתי הספר היסודיים.

מיכל טביביאן מזרחי: כל הנושא של תוכניות תקשוב דיגיטליות, העלינו את היקף התקציב ונתנו גמישות יותר גדולה בבחירה של התוכניות הדיגיטליות בגלל הלמידה מרחוק.

מיכל טביביאן מזרחי: יש עוד כהנה וכהנה.

מיכל טביביאן מזרחי: אני לא ארחיב.

מיכל טביביאן מזרחי: אבל אני חושבת שאם תשאל מנהלי בתי ספר, וזה מה שאני שומעת מהשטח, הסמכויות הורחבו באופן משמעותי בשנה האחרונה.

מיכל טביביאן מזרחי: ואותו דבר גם לגבי הרשויות המקומיות.

רם שפע: קודם כול, אני תכף אשאל, כי יש איתנו מנהלי בתי ספר בזום.

רם שפע: אבל אני רוצה לשאול.

רם שפע: מתוך כל מה שאמרת, יכול להיות שאני מפספס משהו, אבל שום דבר מהדברים האלה הוא לא sustainable לאחר כך.

רם שפע: אלה החלטות שקשורות לקורונה.

רם שפע: היומיים לפחות וזה, זה מצוין.

רם שפע: אני לא מזלזל בזה.

רם שפע: למרות שגם זה קרה אחרי לחץ יותר מדי גדול ומאוחר מדי, אבל זה טוב.

רם שפע: השאלה היא מה מזה נשאר איתנו ליום שאחרי הקורונה במהירה ובימינו.

מיכל טביביאן מזרחי: על זה באמת שוקדת כרגע ועדה פנימית שהקים השר גלנט.

מיכל טביביאן מזרחי: כמו שנאמר פה על ידי חיים ביבס, זה היה אמור להיות מעוגן גם בחוק ההסדרים.

מיכל טביביאן מזרחי: ומה שיהיה sustainable, יהיה חלק מההחלטה המקצועית שהיא תקבע.

רם שפע: הוועדה הזאת מתכנסת?

רם שפע: הם נפגשים?

מיכל טביביאן מזרחי: כן.

מיכל טביביאן מזרחי: אבל זה צוות פנימי של משרד החינוך.

רם שפע: אוקיי.

מיכל טביביאן מזרחי: הוא צוות עבודה פנימי.

רם שפע: זה הצוות הפנימי או הצוות שהוקם, של יועצים חיצוניים שדנים באוטונומיה?

רם שפע: או שאלה שני צוותים שונים?

מיכל טביביאן מזרחי: אני מדברת על צוות עבודה.

אורלי פרומן: צוות פנימי.

רם שפע: צוות פנימי את מתכוונת?

מיכל טביביאן מזרחי: כן.

רם שפע: אוקיי.

דודי מזרחי: רם, אם אפשר, להתייחס לנקודה נוספת.

דודי מזרחי: זה דודי.

רם שפע: כן, דודי.

רם שפע: דודי מזרחי, בבקשה.

דודי מזרחי: בוקר טוב.

דודי מזרחי: אני מצטרף למה שהציגה כאן מיכל.

דודי מזרחי: ואני רוצה לשים דגש – וגם חיים ביבס דיבר קודם על משאבים – קודם כול, שלא נתבלבל.

דודי מזרחי: הרוב המוחלט של המשאבים שמוקצים במדינת ישראל לחינוך הם של המדינה.

דודי מזרחי: גם בעיריית מודיעין, בסדר?

דודי מזרחי: למעלה מ-95% מהתקציב הוא תקציב של משרד החינוך.

דודי מזרחי: דיברנו קודם על הקורונה.

דודי מזרחי: במסגרת הקורונה, 4.2 מיליארד, חבילת הסיוע המשמעותית מאוד שהממשלה והכנסת אישרו למערכת החינוך, ניתנו כולם באופן מאוד מאוד גמיש, קודם כול, במחשבה על מנהלי בתי הספר, שעות גמישות למנהלי בתי הספר וגם לרשויות המקומיות.

דודי מזרחי: תקציב מאוד גמיש של תקשוב, תוכניות פדגוגיות מתוקשבות וציוד אמצעי קצה.

דודי מזרחי: הכול גמיש באמצעות הרשויות המקומיות.

דודי מזרחי: עוזרי חינוך, דבר שלא היה בעבר, הם הקצאה שהמשרד העביר באמצעות הרשויות המקומיות.

דודי מזרחי: וכמו שמיכל אמרה, זה חלק בלתי נפרד מהמדיניות הכוללת של השר, שהיא באה ליד ביטוי בקורונה, אבל היא באופן כללי, כשהמטרה היא להרחיב את הגמישות הניהולית והפדגוגית.

דודי מזרחי: אבל, ואת זה אני שם כאן בתור דגש, הפוקוס שלנו הוא גמישות פדגוגית וניהולית למנהלי בתי הספר.

דודי מזרחי: הרשויות הן שותפות שלנו.

דודי מזרחי: אנחנו עושים גם על פי חוק וגם, מאחר שיש מערכת יחסים באמת מצוינת, אנחנו פועלים במשותף.

דודי מזרחי: אבל הפוקוס שלנו והמיקוד שלנו הוא העצמת השטח, העצמת מנהלי בתי הספר, לתת יותר גמישות.

דודי מזרחי: זאת המטרה שלנו.

דודי מזרחי: והרשות המקומית היא, כמובן, שותף משמעותי שלנו, אבל היא שותף.

דודי מזרחי: עכשיו, אלוהים נמצא בפרטים הקטנים.

דודי מזרחי: יש כאן המון המון דקויות.

דודי מזרחי: דברים שניתן לעשות ברשות כגון מודיעין, שמתנהלת באופן מופתי, אי-אפשר לעשות במקומות אחרים.

דודי מזרחי: זו תוכנית שנצטרך להבנות אותה באופן מאוד מדויק.

דודי מזרחי: ולכך, כפי שאמרה מיכל, יש צוות מקצועי של המשרד שבוחן את זה בימים אלה.

רם שפע: אוקיי.

רם שפע: אפשר לקבל איזשהן מסקנות של הצוות הזה?

רם שפע: לשמוע בגדול מה קורה שם?

רם שפע: במה דנים?

רם שפע: האם יש נציגים שמחוץ למשרד שהצוות הזה פוגש?

רם שפע: אני לא מכיר את עבודתו מספיק.

דודי מזרחי: אנחנו נוכל בהמשך, ואנחנו כך גם נעשה, לעדכן כמובן גם את ועדת החינוך.

דודי מזרחי: מטבע הדברים זה תהליך שלא הולך להסתיים בשבועות הקרובים.

רם שפע: בעשור הקרוב?

רם שפע: מה?

דודי מזרחי: הוא מאוד מורכב גם מבחינת משאבים וגם מבחינה תפעולית.

דודי מזרחי: אנחנו נעשה את הכול, כמובן, בדיאלוג עם כל השותפים.

דודי מזרחי: יש לנו מספר עקרונות מנחים.

דודי מזרחי: אנחנו לא רוצים, חלילה, לפגוע באף שחקן שנמצא בשטח.

דודי מזרחי: רוצים לעשות הכול בתהליך של הסכמה.

רם שפע: כן.

רם שפע: אבל, דודי - - -

רם שפע: אבל, דודי, בואו נהיה קצת כנים, בסדר?

דודי מזרחי: אני תמיד כן.

דודי מזרחי: אני תמיד כן.

דודי מזרחי: ואני מקווה שלא נרמז אחרת.

רם שפע: האמת, זה נכון.

רם שפע: לא, רגע, אתה צודק.

רם שפע: אתה כן.

רם שפע: אני מסכים.

רם שפע: אבל בואו נשים את הדברים המורכבים על השולחן.

רם שפע: רוב המוחלט של הסמכויות לא עברו לא לבתי הספר ולא לרשויות.

רם שפע: הייתי קצת עדין מקודם עם מיכל.

רם שפע: בואו נגיד את האמת, אתם קיבלתם החלטות אחרי המון המון המון לחצים לשחרר קצת סמכויות ברמזור, בחלוקת ימים ובעוד כמה דברים יחסית מינוריים.

רם שפע: שום דבר מהדברים האלה בינתיים הוא לא משהו שיישאר פה אחרי הקורונה.

רם שפע: עכשיו, זה טוב שיש צוות.

רם שפע: וזה טוב שזה היה אמור להיות בחוק ההסדרים.

רם שפע: אבל כרגע אין.

רם שפע: אז אם אתה שואל אותי כרגע אם אני יודע להגיד מה הם שלושת, ארבעת, חמשת הפעולות שמשרד החינוך חושב שצריך להעביר, בהן סמכויות, כי הוא מאמין בדבר הזה באמת, אין שום דבר כזה כרגע על השולחן.

רם שפע: זאת האמת.

רם שפע: צריך להגיד אותה.

רם שפע: אני לא מאשים אותך.

רם שפע: זאת שאלה של מדיניות של השר, אבל פשוט צריך להגיד את האמת כי זה כרגע המצב.

דודי מזרחי: אני חושב, רם, אבל עם כל הכבוד, אתה יודע, יזמתם את הדיון הזה מעכשיו לעכשיו בוועדת החינוך.

רם שפע: לא.

רם שפע: אבל אנחנו מדברים על זה חצי שנה.

דודי מזרחי: ואני לא גורם פוליטי.

דודי מזרחי: אז לא אתייחס לכל המורכבות שיש כאן מסביב.

דודי מזרחי: אבל אנחנו עושים עבודה מקצועית מאוד מאוד אינטנסיבית באמת, רב-תחומית.

רם שפע: בסדר.

דודי מזרחי: יש כאן נושאים של פדגוגיה, של מדידה, נושאים מאוד מורכבים בעולם של כלכלת החינוך.

דודי מזרחי: עם כל הכבוד, זה לא – אני אשמח לקיים דיון עומק.

דודי מזרחי: אני לא מבין את האשמה הזאת.

שושי כחלון כידור: אני רק רוצה לומר, ברשותכם.

רם שפע: לא.

רם שפע: רגע, רגע.

רם שפע: מי זה?

רם שפע: אנחנו פה מעבירים את הדיון בלי שאני רואה מי אנשים.

רם שפע: את יכולה להחזיר את הכוורת, רגע?

קריאה: כן.

רם שפע: כן?

רם שפע: מי רוצה לומר משהו?

שושי כחלון כידור: שמי שושי כחלון כידור, ראש עיריית כפר יונה.

רם שפע: אוקיי.

רם שפע: שושי, את לא מורגלת בזה שבדרך כלל לא מעבירים מזום לזום.

רם שפע: אבל אני מפרגן לך.

שושי כחלון כידור: אני אבל, ברשותך, רוצה רגע להתייחס.

רם שפע: אמרתי שאני מפרגן.

רם שפע: בבקשה.

שושי כחלון כידור: בגלל שאני ראש רשות, אני חושבת שגם ראוי שיהיה לנו איזשהו say בעניין הזה.

רם שפע: קודם כול, את רשומה פה.

שושי כחלון כידור: אני רוצה רגע להתייחס למה שאמרת, דודי.

רם שפע: רגע, שושי.

רם שפע: שושי, רק רגע.

רם שפע: אני רק רגע רוצה להתייחס למה שאמר, דודי.

רם שפע: רגע, רגע.

רם שפע: אני רק רוצה להגיד.

רם שפע: קודם כול, בשמחה, אני נותן לך את זכות הדיבור.

רם שפע: שנית, את כבר רשומה אצלי ברשימה והיית מקבלת אותה עוד רגע.

רם שפע: שלישית, בבקשה.

שושי כחלון כידור: תודה.

אורלי פרומן: בהצלחה, שושי.

שושי כחלון כידור: תודה.

שושי כחלון כידור: קודם כול, אני מברכת על הדיון הזה.

שושי כחלון כידור: זה אחד.

שושי כחלון כידור: ולך, דודי, אני אגיד שאני מאוד מעריכה את המאמצים ששר החינוך עושה באמת ותמים.

שושי כחלון כידור: להשיג תקציב של 4.2 מיליארד שקלים זה לא עניין של מה בכך.

שושי כחלון כידור: יחד עם זאת, זאת לא אוטונומיה.

שושי כחלון כידור: אם אנחנו רוצים מערכת חינוך חדשנית, זה תקציב שכבר היה שצריך להיות מועבר מזמן.

שושי כחלון כידור: ומה שזירז את זה הוא הסיפור של הקורונה, מכיוון שאין מה לעשות שיטת הלימוד השתנתה ואנחנו הבנו שאנחנו בקרייסיס בבתי הספר, והשר הבין את זה היטב ועשה את כל מה שהוא צריך לעשות כדי שאנחנו נוכל לתת לתלמידים את מה שאנחנו צריכים לתת להם לא בצורה פרונטלית אלא בצורה היברידית, אוקיי?

שושי כחלון כידור: אז זה מה שקרה.

שושי כחלון כידור: אז זה לא אוטונומיה, אוקיי?

שושי כחלון כידור: חשוב שלא תיקחו את זה למקום של אוטונומיה.

שושי כחלון כידור: אוטונומיה זה דברים אחרים.

שושי כחלון כידור: וכשיורשה לי, יש לי הרבה מה להגיד גם על הסיפור של הסמכויות.

שושי כחלון כידור: תודה.

רם שפע: שושי, לא.

רם שפע: אני חושב שדווקא זה יהיה טוב אם פשוט תמשיכי את הרצף של מה שתכננת להגיד מקודם.

רם שפע: זה הכי היעיל.

רם שפע: היא חזרה ל-mute.

רם שפע: אנחנו רגע עושים פה החלפה.

שושי כחלון כידור: אוקיי.

שושי כחלון כידור: אם אתה נותן לי את זכות הדיבור, אז אני אשמח להגיד כמה דברים בנוגע לאוטונומיה.

שושי כחלון כידור: אוטונומיה וגמישות זה לא עניין של קורונה, אוקיי?

שושי כחלון כידור: הקורונה זימנה לנו את ההזדמנות עכשיו לשבת ביחד ולהבין שמשהו צריך להשתנות, אוקיי?

שושי כחלון כידור: ואני מברכת על הקורונה, כי אם לא כן, לא היינו עושים גם את הדיון הזה.

שושי כחלון כידור: אז לא צריך לייחס את זה רק לתקופת הקורונה, בבקשה.

שושי כחלון כידור: זה צריך להיות מ-day one.

שושי כחלון כידור: ככה צריכה להתנהל מערכת חינוך אם אנחנו רוצים באמת למצות את הפוטנציאל שלה.

שושי כחלון כידור: אני גם אגיד שאם יש פיילוט, אני אשמח להיות בין הרשויות שלוקחות חלק בפיילוט הזה.

שושי כחלון כידור: אני חושבת שכמי שמאמינה בחינוך כדרך חיים ומחזיקה בתיק חינוך אני יכולה גם בהחלט להצליח בפיילוט כזה ולהראות גם למשרד החינוך שאפשר לעשות את זה בהורות משותפת, כמו שתמיד משרד החינוך מגדיר.

שושי כחלון כידור: אבל בדרך כלל הם קובעים ואנחנו שותפים למה שהם קובעים.

שושי כחלון כידור: אז זה עוד משהו שאני רוצה לומר.

שושי כחלון כידור: הדבר השני הוא שצריך לקבוע גם פרמטרים, אוקיי?

שושי כחלון כידור: כי יש רשויות שונות, יש מגוון של רשויות.

שושי כחלון כידור: צריך לקבוע באמת את המכנים המשותפים הרלוונטיים באמת לאוטונומיה כזו.

שושי כחלון כידור: צריך לקבוע מתווה שהוא הדרגתי ודיפרנציאלי גם כדי לייצר את האמון בקרב שני השותפים, הרשות המקומית ומשרד החינוך, כדי שזה יצליח.

שושי כחלון כידור: זה לא זבנג וגמרנו.

שושי כחלון כידור: צריך לייצר פה אמון, כן?

שושי כחלון כידור: שהרשות המקומית יכולה ומסוגלת להוביל את מערכת החינוך לא פחות טוב, אם לא טוב, ממשרד החינוך.

שושי כחלון כידור: אז גם פה צריך לעשות את זה הדרגתי כדי לייצר את האמון הזה.

שושי כחלון כידור: צריך לשמור על זכויות העובדים והעובדות.

שושי כחלון כידור: זה שזה יהיה מחר בבוקר בשלטון המקומי, זה לא אומר שפה הרשות המקומית יכולה לעשות כל אשר לאל ידה בכל הנוגע למורים ולמורות, לסייעות.

שושי כחלון כידור: צריך פה לשמור ולהקפיד באמת גם על זכויות של העובדים והעובדות.

שושי כחלון כידור: צריך לקבוע יעדים לרשות מקומית, מדדים להצלחה, יעדים להצלחה, שרשות מקומית צריכה לעמוד בהם.

שושי כחלון כידור: ואם היא לא תעמוד בהם, היא לא תוכל לקבל אוטונומיה בתחום כזה או אחר.

שושי כחלון כידור: צריך פה באמת שהמסגרת תהיה מאוד ברורה גם למשרד החינוך וגם לנו כרשויות מקומיות.

שושי כחלון כידור: אני אגיד עוד משהו.

שושי כחלון כידור: אני בכלל באופן אישי חושבת שלא צריך להיות שר חינוך במדינת ישראל.

שושי כחלון כידור: צריכה להיות מועצת חינוך לאומית שלא מתחלפת כל שני וחמישי.

שושי כחלון כידור: חינוך זה לא משהו שיכול להתחלף כל שני וחמישי.

שושי כחלון כידור: כל מי שיושב כאן הם אנשים שעושים תהליכים חינוכיים.

שושי כחלון כידור: לחינוך זה תהליך, ולכן לא יכול להיות שכל שלושה-ארבעה חודשים בשנתיים האחרונות, ולא רק, אנחנו כל פעם נדרשים להתמודד עם שר חדש, מדיניות אחרת, שונה.

שושי כחלון כידור: חייבת להיות פה – וזה הנושא הבא שצריך לדבר עליו – מועצת חינוך לאומית.

שושי כחלון כידור: זה, לדעתי, מה שצריך להיות במדינת ישראל כדי שהחינוך פה באמת יצליח הרבה יותר ממה שהוא מצליח היום.

שושי כחלון כידור: זהו.

שושי כחלון כידור: תודה.

אורלי פרומן: תודה רבה, שושי.

אורלי פרומן: ואנחנו מאחלים לך הרבה הצלחה בתפקידך החשוב כראש העיר וגם כמחזיקת תיק החינוך.

שושי כחלון כידור: תודה.

אורלי פרומן: יפה בן דוד חזרה אלינו?

קריאה: כן.

אורלי פרומן: אז יפה, בבקשה.

אורלי פרומן: ואחר כך – אבי קמינסקי.

יפה בן דוד: שלום לכולם.

יפה בן דוד: אני פשוט עליתי לשידור, אז בגלל זה לא יכולתי להעלות כשקראתם לי.

אורלי פרומן: כן, אנחנו יודעים.

אורלי פרומן: כן, יפה בן דוד, בבקשה.

יפה בן דוד: תראו, חברים, אני אומר, אני חושבת, דברים קצת קשים.

יפה בן דוד: זה נראה לי כאילו זה מכירת חיסול פה עכשיו.

יפה בן דוד: סוף עונה.

יפה בן דוד: מתקרבים לבחירות ואז רוצים להעלות נושאים לדיון כשהדיון, אני מצטערת לומר, הוא לא דיון מעמיק, כי לא יכול להיות שדבר כל כך מורכב ישאירו רק לקטע הזה עכשיו שנמצאים בבחירות.

יפה בן דוד: עכשיו, תראו, יש סכנה.

יפה בן דוד: ואני אומרת שאנחנו, קודם כול, הסתדרות המורים, מתנגדים בכל תוקף להעביר את הסמכויות ממשרד החינוך לרשויות.

יפה בן דוד: הרשויות, כידוע, זה פוליטי.

יפה בן דוד: זה ראש עיר נבחר, מחר הוא יכול גם לא להיבחר.

יפה בן דוד: ואז אנחנו נהיה תלויים אך ורק בראשי ערים.

יפה בן דוד: ולכן מה שצריך לעשות הוא שמשרד החינוך הוא הסמכות הבלעדית בנושא של חינוך.

יפה בן דוד: כן וחובה להאציל סמכויות למנהלי בתי הספר, ואנחנו רואים שדווקא בתקופת הקורונה כמה המנהלים הם העוגן, באמת החוסן של מערכת החינוך יחד גם כמובן עם עובדי ההוראה וכמובן עם הגננות.

יפה בן דוד: תראו, אני חייבת לומר משהו.

יפה בן דוד: דיברו פה על חוק ההסדרים.

יפה בן דוד: אני בדקתי.

יפה בן דוד: קודם כול, חוק ההסדרים עדיין לא הוצג.

יפה בן דוד: ודבר שני, זה גם לא יהיה בחוק ההסדרים, הנושא של העברת הסמכויות.

יפה בן דוד: מה שיהיה הוא עברת הסמכויות והעצמת כוחם, בנושא של סמכויות הניהוליות, של מנהלי בתי הספר.

יפה בן דוד: אני חייבת לציין נקודה מאוד חשובה.

יפה בן דוד: תסתכלו, בבקשה, על כיתות העל-יסודיים.

יפה בן דוד: הרי זה הרשויות, הרשויות הן אלה האמונות על החינוך.

יפה בן דוד: ותראו מה קורה.

יפה בן דוד: מרבית מהרשויות מפעילות קבלני משנה.

יפה בן דוד: הן מעבירות את החינוך לרשתות.

יפה בן דוד: ואז מה קורה?

יפה בן דוד: עם כל הכבוד, הרשתות מקבלות הרבה כסף על נושא של התפעול של כל המערכת.

יפה בן דוד: אנחנו לא רוצים ואסור לנו בשום פנים ואופן.

יפה בן דוד: זו אחריות של המדינה.

יפה בן דוד: המדינה היא אחראית.

יפה בן דוד: החינוך צריך להיות חינוך ציבורי.

יפה בן דוד: בשום פנים ואופן לא להפריט את החינוך הציבורי.

יפה בן דוד: אני חייבת לציין משהו.

יפה בן דוד: ראשי ערים, מרביתם, חברים גם שלנו.

יפה בן דוד: ואני מאוד מעריכה אותם.

יפה בן דוד: הם שותפים.

יפה בן דוד: אבל עם כל הכבוד, הם לא יכולים לקבל את הסמכויות לניהול בנושא של מערכת החינוך.

יפה בן דוד: נכון ואי-אפשר לנצל את הנושא של הקורונה בנושא הזה ולהגיד: בואו ניתן את הסמכויות, תראו איך הרשויות עובדות.

יפה בן דוד: ולכן אני שוב חוזרת ואומרת: אחריות היא של המדינה; החינוך חייב להיות ציבורי.

יפה בן דוד: תראו מה קורה גם אם חליל ניתן דבר כזה.

יפה בן דוד: הרשויות החזקות יצליחו במערכת החינוך.

יפה בן דוד: אנחנו רואים את זה גם עכשיו.

יפה בן דוד: מה יקרה לרשויות שלא יהיו להן תקציבים, לרשויות שיהיו חלשות?

יפה בן דוד: יחלישו אותן יותר.

יפה בן דוד: ולכן המדינה היא האחראית על החינוך מגנים עד כיתות ט'.

יפה בן דוד: זו האחריות של המדינה.

יפה בן דוד: החינוך הוא ציבורי.

יפה בן דוד: ניסו לעשות את זה בעבר ולא צלח, כי אנחנו התנגדנו.

יפה בן דוד: המשרד אפילו יזם לעשות את זה בצורה אחרת כדוח ועדת דוברת ושנפל מהפרק.

יפה בן דוד: לכן אני חושבת, חברים, שצריך לקיים בנושא – א', בנושא בכלל אי-אפשר להחליט בהחלטה כזאת כל כך עמוקה, כל כך מורכבת, בדיון כזה.

יפה בן דוד: מה גם שאני אומרת את האמת.

יפה בן דוד: אני שמחה גם שוועדת החינוך היא לא הסמכות הבלעדית להחליט על דברים כאלה, כי מי שצריך לקבל את החלטה היא המדינה ובראשם משרד החינוך.

יפה בן דוד: ומשרד החינוך מתנגד ואנחנו גם מתנגדים.

יפה בן דוד: ואני חושבת שוב וחוזרת: האצלת הסמכויות צריכה להינתן למנהלים.

יפה בן דוד: למנהלים צריכים לתת כן.

יפה בן דוד: המנהלים יודעים יותר טוב מכולם כיצד לנהל את בתי הספר, ולהם צריך לתת את הסמכויות, פחות רגולציה, פחות, מה שנקרא, בקרות על הראש שלהם ולתת להם באמת את המרחב לעבודה, ליצירתיות.

יפה בן דוד: כי הם אלה שיודעים לעשות את זה הכי טוב, וכמובן יחד עם צוותי ההוראה ויחד עם הגננות.

יפה בן דוד: אסור לתת למשהו פוליטי שיכול להשתנות.

יפה בן דוד: היום אתה פה ומחר אתה לא תהיה שם.

יפה בן דוד: ואני לא רוצה להגיד לכם אילו מלחמות אנחנו גם מקיימים גם בעת מכרזים ובכלל מול ראשי הרשויות שמתחילים, אני לא רוצה להשתמש במילה קשה, אבל את הנושא של הפוליטיקה בתוך בתי הספר.

יפה בן דוד: ואסור לנו.

יפה בן דוד: לא כולם עושים את זה, אבל יש ראשי ערים שעושים פוליטיקה בתוך בתי הספר.

יפה בן דוד: רוצים את המנהל הזה כי הוא מקורב, כי הוא תמך, ולא רוצים את המנהל האחר למרות שהוא טוב, כי הוא לא תמך.

יפה בן דוד: יש מקרים כאלה.

יפה בן דוד: אנחנו רואים את זה גם במכרזים.

יפה בן דוד: אני חייבת לציין גם את הנושא של המגזר.

יפה בן דוד: גם עם המגזר הערבי, ששם אנחנו רואים את השבטיות.

יפה בן דוד: שם אנחנו רואים את החמולות.

יפה בן דוד: יש שם דברים מאוד קשים.

יפה בן דוד: חברים, אי-אפשר עכשיו לזרוק את התינוק עם המים ולנצל את כל הנושא של הקורונה ולהגיד: יאללה, קדימה.

יפה בן דוד: זה לא מכירת חיסול, חברים.

יפה בן דוד: זה חינוך.

יפה בן דוד: בוודאי שבחינוך אסור להתנהג בצורה כזאת.

יפה בן דוד: ולכן אנחנו כן מחזקים את עמדת המדינה, את עמדת משרד החינוך ושר החינוך שמתנגד לכך בכל תוקף.

יפה בן דוד: שותפות – בוודאי.

יפה בן דוד: אבל לקחת את הסמכות ולנהל את מערכת החינוך – אנחנו מתנגדים.

אורלי פרומן: תודה רבה, יפה.

אורלי פרומן: אני רוצה, רגע, להצטרף לדבריך, שנושא הוא נושא מאוד מאוד מהותי וחשוב, ואולי הוא המפתח גם להצלחת מערכת החינוך בעתיד.

אורלי פרומן: וזה דיון עמוק.

אורלי פרומן: זה דיון רחב, מאוד מאוד רחב ונקודות מבט מאוד - - -

קטי קטרין שטרית: נכון.

קטי קטרין שטרית: חד-משמעית.

אורלי פרומן: כמו שאת יודעת, ביחד ישבנו שעות הרי בדיונים קודמים על השותפות הזאת, כי השותפות מעוגנת בחוק.

אורלי פרומן: השאלה היא איך השותפות הזאת מתורגמת בסופו של דבר לעשייה בשטח ואיך היא מגיעה עד לאחרון המורים ועד לאחרון המנהלים ועד לאחרונת הגננות.

אורלי פרומן: ואני חושבת, ואני ואומרת את זה גם לדוברים הבאים, שנוצר פה איזשהו בלבול גם בדיון בין נושא מהותי-עקרוני לבין התקופה הנוכחית, שהיא התמודדות עם התנהלות המערכת בעת הקורונה, שאנחנו קוראים קצת לשחרר, כי באמת יש הרבה מאוד רעיונות ופתרונות יצירתיים שצמחו מן השטח, מהמנהלים, מהגננות, ממנהלי אגפי חינוך ומראשי ערים.

אורלי פרומן: ואני חושבת שקצת פספסנו פה, בלבול בין שני הדיונים האלו, כי הדיון המהותי של העברת או חלוקת סמכויות ואחריות הוא בין מדינה ושלטון מקומי.

אורלי פרומן: אני לא יודעת מה יש במסמך בחוק ההסדרים.

אורלי פרומן: אני חושבת שמן הראוי, אם בכלל היינו מגיעים לחוק ההסדרים, שקודם כול היינו רואים את המסמך הזה, דנים בו ונותנים את דעתנו עליו.

אורלי פרומן: זה נושא ראוי.

אורלי פרומן: זה נושא נכון.

אורלי פרומן: מה שהיה לא בהכרח מה שיהיה.

אורלי פרומן: אבל בסופו של דבר יש אלמנט אחד שכולנו רוצים לשמור עליו, והוא החינוך הציבורי, אוקיי?

אורלי פרומן: על החינוך הציבורי, על שוויון ההזדמנויות בחינוך, על עמוד התווך של מערכת החינוך והוא אנשי החינוך מגיל לידה עד גיל 21, כל מי שעובד במערכת הזו.

אורלי פרומן: ועל השותפות הזאת צריך לנהל דיון מעמיק.

אורלי פרומן: תודה רבה.

אורלי פרומן: אבי קמינסקי, יושב-ראש מנהלי אגפי החינוך, חוד החנית שלנו.

אבי קמינסקי: אורלי, אני בשיחה אחרת.

אבי קמינסקי: אני מבקש להעביר אותי לתור הבא, בסדר?

אורלי פרומן: בסדר.

אורלי פרומן: תחזור אלינו.

אורלי פרומן: אוקיי.

אורלי פרומן: ריקי ממן מפורום קהלת.

אורלי פרומן: ריקי, אתם עשיתם איזשהו מחקר בנושא ואשמח שתשתפו אותנו.

רבקה ממן: נכון.

רבקה ממן: נכון מאוד.

רבקה ממן: אנחנו ערכנו מחקר שטח ובעצם דיברנו עם הרבה מנהלי אגפי חינוך ומנהלי מחלקות חינוך מכל המגזרים, מכל אשכולות החברתיים, הכלכליים.

רבקה ממן: וניסינו להגיע לאיזושהי תמונה של מה קרה בפועל ואיך ראו את זה בצד של הרשויות.

רבקה ממן: התחלנו לעשות את זה כבר מיולי שעבר.

רבקה ממן: אז יש לנו תמונה די רחבה.

רבקה ממן: והם מצהירים שלמרות ההצהרות של משרד החינוך, בפועל הם לא הרגישו שהועברו אליהם סמכויות.

רבקה ממן: והתמונה שאנחנו ראינו היא שבפועל אוטונומיה היא לרוב נלקחת, היא לא כל כך ניתנת.

רבקה ממן: זאת אומרת, ראשי רשויות ומנהלי אגפי חינוך שהיו מספיק חזקים ומספיק נחושים כדי לפעול לפי מה שהם ראו לנכון, אז הם פשוט עשו את זה לעיתים בלי לשאול את משרד החינוך, לעיתים גם אפילו מול התנגדות.

רבקה ממן: והרבה פעמים זה היה הצעד הנכון ואחרי זה משרד החינוך לפעמים אימץ את הצעדים האלה.

רבקה ממן: זה בא לידי ביטוי מהנושא של קטיעת שרשראות ההדבקה, ויכוחים על סמכות מי רשאי לסגור בתי ספר, אצל מי הסמכות, אצל הרשות או אצל משרד החינוך.

רבקה ממן: ראינו מקומות, כמו כפר קאסם, שהצליחו באופן מאוד מרשים ברמה המקומית לעשות חקירות אפידמיולוגיות מקומיות ופשוט לעצור שרשראות הדבקה.

רבקה ממן: עוד לפני שמשרד הבריאות ומשרד החינוך הבינו שיש בעיה, הם הצליחו להקדים.

רבקה ממן: ראינו את זה גם בנושא של אמצעי קצה.

רבקה ממן: כל הקושי הלוגיסטי של למידה מרחוק וילדים שחסרים להם מחשבים.

רבקה ממן: ורשויות מקומיות הבינו את זה מאוד מהר בגלל כמובן הקרבה לשטח.

רבקה ממן: זאת אומרת, מן הסתם משפחות שמתקשות או הורים שמתקשים פונים, קודם כול, לנציג המקומי שלהם.

רבקה ממן: אין להם גישה למשרד החינוך.

רבקה ממן: אז הרשות המקומית מכירה את הקשים הרבה יותר מהר.

רבקה ממן: יש גם מחלקת רווחה שמדברת עם אגף החינוך ויודעים להגיע לאנשים האלה מאוד מהר.

רבקה ממן: ואז פעלו גם לקנות אמצעי קצה, לקחת מכשירים ישנים ולהשמיש אותם מחדש, לייצר כל מיני מכרזים מוזלים הרבה הרבה לפני משרד החינוך שקצת היה תקוע בביורוקרטיה של קול קורא איטי מאוד ומכרז.

רבקה ממן: ובסוף לקח הרבה מאוד חודשים עד שזה הצליח להגיע לשטח.

רבקה ממן: והרשויות הקדימו מאוד את משרד החינוך בנושא הזה ובהרבה מאוד נושאים אחרים.

רבקה ממן: ראינו את זה גם ביכולת להגדיל את מספר הימים שהילדים נמצאים בכיתה.

רבקה ממן: משרד החינוך אמר שהוא צריך חמישה שבועות ו-6 מיליארד שקל כדי לייצר מערכת שעות בקפסולות א', ב', וברשויות המקומיות עשו את זה בלי תקציב נוסף תוך כמה ימים.

רבקה ממן: וזה באמת כאמור לא בגלל שמשרד החינוך לא רוצה או שיש איזו פוליטיקה מעורבת, אלא באמת בגלל חוסר יכולת וחוסר הכרות עם המשאבים שנמצאים בשטח.

רבקה ממן: סקרנו במחקר שלנו, שהעברנו לכל חברי הכנסת של הוועדה, הרבה יוזמות מקומיות שנעשו.

רבקה ממן: הרבה מאוד הבנה של הקשיים המקומיים.

רבקה ממן: למשל, מועצות אזוריות שלא עובדות אותו דבר כמו ערים או מועצות מקומיות.

רבקה ממן: והן עשו את ההתאמות הנדרשות במקומות שלהן.

רבקה ממן: אבל לפעמים גם תוך כדי התנגדות של משרד החינוך.

רבקה ממן: אבל המתווים האחידים של משרד החינוך, סגנון הניהול הריכוזי הוא בבירור לא הצליח לתפקד מול המשבר הזה.

רבקה ממן: היו הרבה מאוד קשיים, הרבה מאוד עיכובים.

רבקה ממן: והרשויות המקומיות הצליחו להיכנס לוואקום הזה ולפצות עליו.

רבקה ממן: גם מנהלי בתי הספר בעצם.

אורלי פרומן: גם מנהלי בתי הספר.

אורלי פרומן: מנהלי בתי הספר היו שם פונקציה מאוד משמעותית בהרבה מאוד יוזמות.

רבקה ממן: נכון.

רבקה ממן: והמסקנות שאנחנו מעלים מהדבר הזה הן שבעצם מה שנכון בשגרה הוא נכון עוד יותר בשעת חירום.

רבקה ממן: אם צריך לתת אוטונומיה לבתי הספר ואנחנו מאמינים שכך נכון לעשות, למנהלי בתי הספר ולבזר סמכויות קרוב יותר לשטח, זה היה נכון על אחת כמה וכמה בזמן חירום שבאמת היו שינויים מאוד מאוד מהירים, תנאים קשים מאוד של אי-ודאות - -

אורלי פרומן: ריקי, משהו לסיכום מהחקר שלכם.

רבקה ממן: - - ורמות הפיקוח השונות מהמשרד, מהמטה, מהמחוז לרשות ולבית ספר.

רבקה ממן: זאת אומרת, עד שכל דבר עבר את כל השלבים, באמת הסיטואציה כבר שוב השתנתה.

רבקה ממן: אז אם אפשר לקחת את זה מהקורונה גם לימי שגרה, אנחנו מרגישים שמערכת החינוך רק תרוויח מזה.

רבקה ממן: וכאמור, מי שרוצה לקרוא את המחקר המלא, אז אנחנו נעביר את זה לוועדה.

אורלי פרומן: אוקיי.

אורלי פרומן: תודה רבה, ריקי.

אורלי פרומן: נמצא איתנו ערן דורון, ראש המועצה האזורית רמת נגב ויושב-ראש ועדת החינוך.

אורלי פרומן: ערן, בבקשה.

ערן דורון: בוקר טוב, אורלי.

ערן דורון: שלום.

אורלי פרומן: שלום וברכה, ערן.

ערן דורון: אני שמעתי את הדברים ואני חושב שאמרה יפה בן דוד נכון, שיכול להיות שבקרב הרשויות יש שונות גדולה, עם היתרונות ועם החסרונות.

ערן דורון: אבל באופן כללי, אם אנחנו מסתכלים מגמה קדימה, עשר שנים קדימה, עשור קדימה, בצורה חד-משמעית הסמכויות צריכות לעבור מהמשרד לרשויות.

ערן דורון: היום, בסופו של דבר, חלק גדול מהחדשנות, מהיוזמות, מהטיפול, מהיכולות, מהמענים הפרטניים, המענה פינצטה, נקרא לזה, קורים מתוך ה-grassroots, קורים מתוך השטח.

ערן דורון: והשטח זה גם באמת בתי הספר, ואני מאמין גדול באוטונומיה לבתי הספר, למנהלי בתי הספר, למורי בתי הספר.

ערן דורון: אני הייתי שמח שארגוני המורים ייתנו אוטונומיה למורים שלהם גם בשעות הלימוד, גם בימי הלימוד, גם באופי הלימוד.

ערן דורון: זאת אומרת, כשמדברים על אוטונומיה צריך לעבוד על כל הספקטרום גם בתוך בתי הספר.

ערן דורון: ואני חושב שארגוני המורים צריכים להיות שותפים גדולים להענקת אוטונומיה לצוותי ההוראה ולצוותים.

ערן דורון: אבל בוודאי ללא הרשויות המקומיות, שיתמכו במהלכים בתוך בתי הספר, מוסדות החינוך, גני הילדים, בבלתי פורמלי, והיכולת לתכלל, לראות את מערכת החינוך כמערכת של 24/7 וכמערכת שמתחילה מלידה ומסתיימת, לצערנו, בתמותה או בקבורה, לא משנה, לאורך כל ציר החיים של אותו תושב, כך אנחנו תופסים את זה.

ערן דורון: אנחנו תופסים את זה כשזה מתחיל, כשאנחנו בעצם מטפלים בתושבים שלנו מהיום שהם נולדים ועד היום שחס וחלילה הם נפטרים כחלק ממחזור החיים.

ערן דורון: ובוודאי אנחנו מתחילים איתם בשעות הבוקר ונמצאים איתם גם בבלתי פורמלי ובתרבות אחרי הצוהריים וערב.

ערן דורון: ולכן כל הדבר הזה, שבא באמצעות הרשות המקומית, הוא רק מכפיל כוח.

ערן דורון: וזה צריך להיות אינטרס של המדינה להעצים יותר את הרשויות המקומיות, להעצים את השטח, להעצים את הקהילות, כי בסוף חינוך צריך לבטא קהילה וקהילה מבטאת חינוך.

ערן דורון: והדבר הזה הוא גלגל שיניים שבאמת יכול להביא למחוזות חדשים, הרבה מאוד מהיעדים שהמדינה מציבה מבחינת המוביליות החברתית ורכישת מיומנויות ורכישת כלים ואת כל הדברים המאוד מאוד חשובים שמשרד החינוך מקדם.

ערן דורון: אבל משרד החינוך, כמו שאנחנו רואים את זה בקורונה, ראינו את זה בדיון שהיה אתמול ואנחנו רואים את זה היום, בסופו של דבר, היכולת של משרדי הממשלה לעשות מעין מכסחת דשא בין מטולה לאילת וכל מה שביניהן, היא דבר שלא מתקיים.

ערן דורון: הוא לא אפשרי.

ערן דורון: הוא גורם בהכרח לרדידות.

ערן דורון: הוא גורם להנמכה.

ערן דורון: הוא גורם למכנה משותף שבעיניי הוא מכנה משותף נמוך.

ערן דורון: ואנחנו צריכים לשאוף בדיוק הפוך.

ערן דורון: תמיד שיהיו קטרים שירוצו קדימה וימשכו את הרכבת, ואי-אפשר לעשות את זה באמצעות מכסחת דשא.

ערן דורון: והדרך המוכחת, גם ראינו את זה בטיפול היעיל באמת של רשויות מקומיות בקורונה, במניעת שרשראות ההדבקה, כך זה גם קורה ביוזמות חינוכיות.

ערן דורון: עכשיו, משרד החינוך ברור שהוא השותף המרכזי.

ערן דורון: שום דבר לא היה קורה בלי משרד החינוך.

ערן דורון: אנחנו מאוד מעריכים את משרד החינוך.

ערן דורון: אני חושב, כמו שנאמר לפניי, שהשר הנוכחי רואה ברשויות המקומיות מכפיל כוח שלו, וטוב שכך.

ערן דורון: והפקידות הבכירה של משרד החינוך גם כן אנחנו עובדים איתה שילובי זרוע ושכם.

ערן דורון: אבל בסוף, במגמה ארוכת טווח, צריך ללכת לתהליך הדרגתי שבו יוענקו סמכויות גדולות יותר לרשויות המקומיות ולבתי הספר ולגני הילדים, ופחות לשלטון המרכזי, שיעסוק בגיבוש מדיניות כללית, ויעסוק בהעברת תקציבים ויאפשר לשטח, בייחוד בתחום החינוכי, להיות פורץ דרך, להיות חדשני.

ערן דורון: ובמקומות שבהם צריכים עזרה, שיעזור.

ערן דורון: תודה רבה.

אורלי פרומן: תודה רבה, ערן.

אורלי פרומן: אבי קמינסקי, יושב-ראש איגוד מנהלי מחלקות החינוך, אתה איתנו?

אבי קמינסקי: כן.

אבי קמינסקי: שלום.

אבי קמינסקי: קודם כול, תודה רבה על הזכות לדבר.

אבי קמינסקי: אני רוצה לומר, קודם כול, שתמוה בעיניי שעד הרגע הזה בעצם כל הדוברים לא הזכירו את המילה שנקראת:

אבי קמינסקי: התפקיד המרכזי שמתווך בין כל התפקידים של המדינה לתפקידי הרשות המקומית שנקרא מנהל אגף חינוך.

אבי קמינסקי: והוועדה המכובדת כאן לפני הרבה מאוד שנים החליטה שהיא מגדירה את תפקיד מנהל אגף חינוך כתפקיד סטטוטורי ברשות המקומית על מנת לעגן מקצועית את נושא החינוך ברשות החינוך המקומית או האזורית.

אורלי פרומן: אבי, תרשה לי, מתוך הכרות עם התפקיד, עם קצת הכרות, הרי כשראש רשות מדבר או ראש מועצה מדבר, הוא לא יכול בלי זה שבעצם מוציא לפועל את המדיניות שאתם מתווים ביחד, וזה מנהל אגף החינוך או מנהל המחלקה לחינוך.

אורלי פרומן: אז זה ברור מאליו.

אבי קמינסקי: נכון.

אבי קמינסקי: עכשיו, כפי שאנחנו רואים ושומעים, אפילו בתוך הדיון הזה יש באמת איזושהי אנומליה שצריך לדעת איך מסבירים אותה.

אבי קמינסקי: אני גם נמצא בדואליות.

אבי קמינסקי: אני נמצא בדואליות מכיוון שאני חושב שיש מקום, וראינו את זה בקורונה, להרבה מאוד נושאים שהרשות המקומית יכולה לקחת ולקדם.

אבי קמינסקי: ומצאנו גם את מנהלי בתי הספר כחוד החנית בחזית לעבודה משותפת שהייתה בין מנהלי אגפי החינוך למנהלי בתי הספר וציינה את זה יפה גם בדבריה.

אבי קמינסקי: אבל אני רוצה לומר שאני מאוד מוטרד מהפוליטיקה הקיימת בשלטון המקומי.

אבי קמינסקי: וצריך לדעת ולומר את זה.

אבי קמינסקי: וצריך לדעת ולומר את זה, שלא כולם יכולים ולא כולם מסוגלים, ויש שיקולים לפעמים לא שיקולים מקצועיים, אלא שיקולים זרים כאילו ואחרים, שאותם צריך לדעת.

אבי קמינסקי: וחובה עלינו לשמר ולשמור על מערכת החינוך, מעבר לכל שיקול פוליטי כזה או אחר, או מקומי כזה או אחר.

אבי קמינסקי: ואני לא אומר שזה רע.

אבי קמינסקי: אני רק אומר שבמקומות האלה צריך לדעת ולהסתכל לאנשים בעיניים ולומר איפה אנחנו עושים.

אבי קמינסקי: ועד שלא תהיה הפרדה יותר ברורה, יותר מסיבית שבין הפוליטיקה המקומית, שהיא בסדר גמור, לבין המקצועיות, צריך לחשוב טוב טוב איך אנחנו מקדמים את הנושא של העברת סמכויות, כי זה חלק מהדברים שצריך לעשות.

אורלי פרומן: את זה אפשר לומר גם על הפוליטיקה הארצית.

אורלי פרומן: הרי אנחנו יודעים שבמהלך 30 השנים האחרונות בממוצע התחלף אחת לשנה וחצי שר חינוך וכל אחד מביא את האג'נדה שלו.

אורלי פרומן: ואין מועצה לאומית לחינוך שכבר דיברנו עליה, בוודאי שנינו, בשנים האחרונות, שתשמור על מערכת החינוך ותהיה חיצונית לכל המערכות הפוליטיות שאנחנו מדברים.

אורלי פרומן: מועצה ציבורית לאומית לחינוך שתשמור על מערכת החינוך ועל רצף תוכניות ועל רצף רפורמות וכל מה שצריך.

אורלי פרומן: יש פה גם מלמעלה וגם מלמטה.

אבי קמינסקי: ואני מזכיר לך שהגשנו, הקבינט הציבורי לחינוך, מסמך.

אבי קמינסקי: ואחת מהמלצות שלנו היא כמובן המועצה הלאומית לחינוך.

אבי קמינסקי: העברנו את ההמלצה הזאת כמובן לשר החינוך, כולל וריאציות שונות להקמת מועצה לאומית לחינוך.

אבי קמינסקי: וזה מחויב לקום.

אבי קמינסקי: וזה בהחלט יהיה מקל של מרוץ השליחים של מערכת החינוך במדינת ישראל.

אבי קמינסקי: אני רוצה עוד שני משפטים ואסיים את דבריי.

אבי קמינסקי: אחד, יש כן מקום וחייב להציב את מקומם של מנהלי בתי הספר, לתת להם יותר אוטונומיה.

אבי קמינסקי: אבל אני מציע להקים ועדה מקצועית, לא שמשרד החינוך ידבר עם עצמו, אלא להקים ועדה אולי בחסות ועדת החינוך של הכנסת שבה יהיו מרב הנציגים.

אבי קמינסקי: כל הנציגים יבואו, ישמעו, יראו, יחשבו, אילו סמכויות באילו נושאים אפשר להעביר, ואיזו אחריות אפשר להעביר.

אבי קמינסקי: וכמובן, לא לעשות את זה כמו מטוטלת של מדינת ישראל, הולכים מקצה אחד לקצה השני.

אבי קמינסקי: כאן מדובר במלאכת חינוך; כאן מדובר באחריות מאוד מאוד קשה, מאוד מאוד כבדה ומאוד מאוד רחבת היקף על החברה במדינת ישראל.

אבי קמינסקי: ולכן זה לא כמטוטלת: היום מעבירים, מחר לא מעבירים; מחר מספקים, מחר לא מספקים.

אבי קמינסקי: לא.

אבי קמינסקי: זה צריך להיות ברמה מאוד מאוד מדודה, מאוד מאוד ברורה, כאשר הדבר המרכזי הוא לשמור על המקצועיות של מערכת החינוך במדינת ישראל.

אבי קמינסקי: ובבגרות הפוליטית הקיימת היום במדינת ישראל, אני לא בטוח שזה הדבר הכי מרכזי שצריך עשות אותו ולבחון אילו רשויות כן ואילו לא.

אבי קמינסקי: אולי צריך לבחרו שתיים, שלוש רשויות, לראות איך זה נמצא ולראות, כמו שעשו את זה באנגליה.

אבי קמינסקי: מצאו את מה שמצאו.

אבי קמינסקי: חזרו חזרה לשיטה של משרד החינוך ולבחון את זה.

אבי קמינסקי: אבל עוד פעם אני חוזר ואומר: רק בצורה שתשמור על המקצועיות של המערכת ולקבל את החלטות הנכונות, ובמקום הזה צריך להיות בידיים רכות.

אורלי פרומן: בסדר.

אורלי פרומן: יש כמה תהליכים.

אורלי פרומן: קודם כול, כמובן הטריגר הוא תקופת הקורונה שחשפה והעצימה הרבה מאוד לקויות בניהול המערכות.

אורלי פרומן: ואין ספק שדיון מחודש בחלוקת האחריות והסמכות בין השלטון המקומי לשלטון המרכזי צריך להיות מגובה גם בתהליכי חקיקה בהתאם, כדי שזה לא ישנה אופי.

אורלי פרומן: כל קדנציה שמתחלפת, למשל, כמו בסקנדינביה שיש מחויבות לרציפות שלטונית, לרפורמה, לפרק הזמן שהרפורמה הזאת הוגדרה.

אורלי פרומן: והמועצה הציבורית הלאומית לחינוך שדיברנו.

אורלי פרומן: יש פה כמה תהליכים היקפיים שחייבים יהיו, ללוות מהלך כזה של חשיבה מחודשת על חלוקת הסמכות ואחריות בין המדינה לרשויות המקומיות.

אורלי פרומן: תודה רבה, אבי.

אבי קמינסקי: בהצלחה.

אורלי פרומן: אורית גור כהן, יושבת-ראש משותפת מנהיגים –ארגון מנהלי בתי הספר.

אורלי פרומן: אורית, את איתנו?

אורית גור כהן: בוקר טוב.

אורית גור כהן: איתכם.

אורלי פרומן: ואחר כך – שי פרוכטמן.

אורלי פרומן: אורית, שלום.

אורלי פרומן: מה שלומך?

אורית גור כהן: שלום.

אורית גור כהן: בסדר גמור.

אורית גור כהן: אני רוצה, לפני שאני מתייחסת לנושא, לברך קודם כול על השארת בתי הספר פתוחים ולנצל גם את ההזדמנות הזאת להוקיר ולהעריך את מנהלות ומנהלי בתי הספר שעומדים איתן מול כל הטלטלות של המערכת, והיו צריכים גם אתמול וגם לפני כן לסדר ולעמוד ביציבות כדי שנוכל להמשיך ולקיים את החינוך ואת מערכות החינוך.

אורית גור כהן: אז קודם כול, זאת הזדמנות.

אורית גור כהן: לעצם העניין, אני חושבת שמשבר הקורונה שיקף שני דברים מאוד מאוד משמעותיים.

אורית גור כהן: מצד אחד את הניתוק המאוד גדול של משרד החינוך מהשטח וחוסר היכולת שלו לתת מענים מיידיים מהרגע להרגע במצבים של חוסר ודאות.

אורית גור כהן: ומצד שני, היעדר הריכוזיות הזאת אפשרה קרקע של צמיחה ויצירתיות של מנהלים וצוותי חינוך שנתנו מענים מותאמים לצורכי הקהילה שלהם ונעשו דברים נפלאים בתקופה הזאת.

אורית גור כהן: לאורך השנים אני לא רואה שהריכוזיות של משרד החינוך הוכיחה שזה מקדם את החינוך.

אורית גור כהן: להפך, אנחנו רואים ירידה בהישגי התלמידים ברמה הבין-לאומית.

אורית גור כהן: אנחנו רואים שמכרזי מנהלי בתי הספר ריקים.

אורית גור כהן: יש מחסור במורים.

אורית גור כהן: הרבה הרבה מאוד דברים.

אורית גור כהן: שמחתי פה לשמוע את כל הדוברים שמדברים על גמישות למנהלי בתי הספר ואוטונומיה למנהלי בתי הספר.

אורית גור כהן: אני חייבת להגיד שאנחנו עדיין לא מרגישים את זה.

אורית גור כהן: אנחנו שומעים את זה הרבה.

אורית גור כהן: עדיין לא מרגישים וזה עדיין רחוק מהמציאות.

אורית גור כהן: וחשוב שזה יהיה ויהיה יותר, כי חינוך לא עושים בהעתק-הדבק, והוא חייב להיות מותאם לעיר ולבתי הספר ולקהילה ולצרכים.

אורית גור כהן: ולכן נכון שהוא יעבור לרמה הזאת של בתי הספר ולרמה המקומית.

אורית גור כהן: אני חושבת שהמרכיב המרכזי שחסר היום הוא סיפור של אמון.

אורית גור כהן: אז יש הרבה יותר אמון ברמה המקומית, אבל חייבת להיות עשייה יחד ובשיתוף עם מנהלי בתי הספר.

אורית גור כהן: וממקום שיש אמון, אפשר לעשות חינוך ראוי יותר, בטח במדינה שמושתתת על ההון האנושי, והחינוך אמור להיות חשוב כל כך.

אורית גור כהן: תודה.

אורלי פרומן: תודה רבה, אורית, ובהצלחה בימים טרופים אלו, לך ולכל צוות המנהלים ושאפו גדול.

אורית גור כהן: תודה.

אורלי פרומן: שי פרוכטמן, אתה איתנו?

שי פרוכטמן: כן.

שי פרוכטמן: אני איתכם.

אורלי פרומן: שי, תציג את עצמך, בבקשה.

שי פרוכטמן: שלום.

שי פרוכטמן: שמי שי פרוכטמן, מהנהלת איגוד מנהלי אגפי חינוך.

שי פרוכטמן: אני מנהל את האגף לחינוך באבן יהודה.

שי פרוכטמן: אני באמת רוצה להודות, קודם כול, על הדיון המשמעותי והחשוב הזה.

שי פרוכטמן: כמו שאמרו הקודמים, ואני ממש שמחתי לשמוע את כל הדוברים, כולם.

שי פרוכטמן: באמת המצב שבו מערכת החינוך נמצאת כרגע בעקבות הקורונה, המצב הזה בעצם מאפשר לנו לראות אופק אחר ולראות את התמונה מזוויות ראייה שונות.

שי פרוכטמן: ואני חושב ומצטרף פה לאמירה גם של הנהגת ההורים הארצית על הקמה של בעצם מנהלת חינוך בכל יישוב שבה כל הגורמים שותפים, וזו לא תהיה רק החלטה של דרג מדיני כזה או אחר, אלא באמת החלטה משותפת של הגורמים השונים בדרג היישובי.

שי פרוכטמן: וכך לעלות הלאה ולהתקדם לכיוון ישיבות עם ועדות שותפים ברמה הלאומית.

שי פרוכטמן: אני מסכים עם מה שאבי אמר לגבי מועצת חינוך.

שי פרוכטמן: גם את הזכרת את זה.

שי פרוכטמן: בעשר השנים האחרונות התחלפו שישה שרי חינוך, והמשמעות של זה היא גדולה למערכת חינוך, שבסופו של דבר הספינה הזאת סופגת טלטלות על ימין ועל שמאל.

שי פרוכטמן: ואנחנו צריכים לייצב אותה, והדרך לייצב אותה היא באמת בחשיבה משותפת של כל הגורמים המשותפים עם שמירה, בעיקר שמירה על מנהלי בתי הספר ועל צוותי ההוראה, על מנהיגי החינוך, כמו שאנחנו קוראים להם, שעושים עבודה באמת הרואית ויוצאת דופן בתקופה הקשה הזאת, ולהמשיך לשמור עליהם ולתת להם כמה שיותר משאבים כדי שהם יוכלו לקדם עד האחרון התלמידים, כמו שערן אמר, בפינצטה.

שי פרוכטמן: תודה.

אורלי פרומן: תודה רבה, שי.

אורלי פרומן: בהצלחה.

אורלי פרומן: דורית חזן מארגון גננות מחנכות.

אורלי פרומן: את איתנו, דורית?

דורית חזן: אני איתכם.

אורלי פרומן: כן.

אורלי פרומן: שלום, דורית.

דורית חזן: שלום.

דורית חזן: תודה על רשות הדיבור.

דורית חזן: אני לא אחזור על כל מה שאמרו.

דורית חזן: אמרו כאן הדברים ממש חכמים.

דורית חזן: אני גם חושבת שצריך שתקום מועצה.

דורית חזן: אבל אני רוצה קצת קצת ככה לדבר בשם הגננות.

דורית חזן: חשוב, לפני שעושים כל צעד באמת, למסד את כל הנושא של מחנכות הגיל הרך, וכן מלידה ועד גיל שש.

דורית חזן: לדאוג שכל מחנכת בגיל הרך, לפני הכול, כולל הסייעות, כולל המטפלות, יהיו מוכשרות לעבוד בחינוך הגיל הרך.

דורית חזן: נכון לרגע הזה, אני לפחות עדה לעשרות מקרים שהרשות ניתנה לרשויות המקומיות והן מרשות לעצמן, בגלל בחירות, בגלל כוח פוליטי, בגלל לחצים פוליטיים, לסגור גנים, לסלק בבריונות את הגננות שלנו מהגנים.

דורית חזן: ולכן אני ממש מבקשת שכל מה שייעשה, כל חשיבה שתיעשה, תיעשה לפני הכול בדאגה באמת לנשות החינוך שלנו.

דורית חזן: אשת חינוך שנכנסת לגן הילדים צריכה להיות מוכשרת.

דורית חזן: אחת שלא הוכשרה לכך לא יכולה להיכנס לגן הילדים.

דורית חזן: ולא משנה גם אם היא מחליפה חיתול, לצורך העניין, היא צריכה לדעת משהו על חינוך הילדים.

דורית חזן: זה אחד.

דורית חזן: והדבר השני, לא להעביר את הסמכות לאף גורם לפני שאנחנו דואגים באמת לנקות את הפוליטיקה, את הלחצים הפוליטיים.

דורית חזן: כי אחרת, אנחנו נביא למצב כזה כמו שאנחנו רואים, והזכירו את זה יפה ואחרים, במגזר הערבי ובמקומות שיש שם קבלת החלטה על ידי המעסיק יותר או על ידי הרשות, לחצים פוליטיים.

דורית חזן: ואז זה לא משנה אם היא באמת הוכשרה לכך או לא הוכשרה, אם היא גננת טובה או לא גננת טובה, היא תצא בבוז מהגן.

אורלי פרומן: ברור, דורית.

אורלי פרומן: דורית, אני לגמרי מסכימה איתך.

אורלי פרומן: כל חשיבה מחודשת על סמכויות ואחריות בין השלטון המקומי לשלטון המרכזי חייבת לכלול, מבחינתי, את הגיל הרך מלידה, מעונות, גנים פרטיים, כל מה שניתן כשירות לגיל הרך מגיל לידה ואילך.

אורלי פרומן: ובוודאי, מבחינתי, מי שלא הוכשר ושיש לו תעודה הסמכה, לא צריך להיכנס למערכת החינוך בכלל.

אורלי פרומן: אבל זאת אמירה קטגורית שאני אומרת על כל המערכת.

דורית חזן: נכון.

דורית חזן: נכון מאוד.

אורלי פרומן: תודה רבה, דורית.

דורית חזן: אני רוצה לחזק גם את קמינסקי וגם את רם שמואלי על הקמת המועצה הלאומית לחינוך.

דורית חזן: אני מאחלת שבאמת זו שתיכנס להיות מי שתנהיג את החינוך ותאזן בין משרד החינוך לבין הרשויות המקומיות.

דורית חזן: אני חושבת שמתוך אנשי השטח אפשר להניב הרבה יותר מאשר, איך אומרים, לחלק משכורות שלא מכירים את השטח.

אורלי פרומן: כן.

אורלי פרומן: בואו נאמר שזה צריך להיות מאוזן בין אלו ואלו ואלו.

אורלי פרומן: כל אחד רואה מנקודת ראות אחרת.

אורלי פרומן: אבל תודה רבה, דורית, על החשיבות של הגיל הרך.

דורית חזן: תודה.

אורלי פרומן: עומר שחר, תלמידנו, מועצת התלמידים והנוער הארצי.

אורלי פרומן: עומר, אתה איתנו?

עומר שחר: כן.

עומר שחר: בוקר טוב.

אורלי פרומן: בוקר טוב, עומר.

אורלי פרומן: מה שלומך?

עומר שחר: אני בסדר.

עומר שחר: יש עכשיו סגר, אבל אנחנו עדיין לומדים.

עומר שחר: אז זה קצת משמח, אבל עדיין אני מקווה שיהיה יותר טוב בהמשך.

עומר שחר: התחלואה תרד ונוכל לחזור ללמוד לגמרי רגיל.

אורלי פרומן: אתה לומד בזום היום?

עומר שחר: היום כן.

עומר שחר: היום אני לומד בזום.

עומר שחר: יש לי יומיים שאני לומד בבית הספר.

עומר שחר: זה קצת קשה, כי אנחנו גם צריכים להתכונן לבגרויות, מתכונות ולכל הדברים האלה.

עומר שחר: אבל זה עדיף מכלום.

עומר שחר: אז אנחנו מרוצים בחלקנו.

עומר שחר: וגם מרוצים שכיתות ה' עד י' ילמדו ולא יישארו בבית בזום.

אורלי פרומן: אוקיי.

עומר שחר: לגבי הדיון הזה, אני חושב שהדיון הוא באמת מבורך ודיון חשוב מאוד.

עומר שחר: אבל הבעיה היא שלדעתי הטיימינג הוא קצת בעייתי, כי כמו אמרת כבר, הדיון הוא על החלטה שהיא לא רק לתקופת הקורונה.

עומר שחר: היא החלטה לעוד הרבה מאוד זמן, שגם אחרי תקופת הקורונה נרצה שתהיה את החלוקה הזאת, לתת את האוטונומיה בעצם לראשי הרשויות.

עומר שחר: אבל אני חושב שהיום ובעוד שנה ובעוד שנתיים המצב יהיה די שונה.

עומר שחר: כי הקורונה לא הולכת להיעלם בקרוב כנראה.

עומר שחר: ואנחנו הולכים באמת להיות הרבה מאוד זמן בתקופת קורונה.

עומר שחר: לפחות לגבי הקורונה, אני באמת חושב שכן צריך להעביר הרבה מאוד, לתת אוטונומיה לראשי הרשויות, לראשי ערים, למינהל, להקים, כמו שערן אמר מקודם, סוג של קבינט חינוך כזה מקומי ברשויות עם כל הגורמים.

עומר שחר: ואני רק אוסיף למה שהוא אמר, שמועצות התלמידים הרשותיות חייבות להיות שם לפחות מבחינתנו, כי הרבה פעמים מדברים ושומעים את הקולות של כולם, שומעים את המורים, שומעים את העובדים, את המנהלים, את כולם, וחושבים שיודעים בשביל התלמידים מה הכי טוב לנו.

עומר שחר: אבל לרוב הם טועים, כי חושבים משהו אחד.

עומר שחר: וגם פה, בוועדת החינוך, הרבה פעמים אני שומע הרבה גורמים שמדברים על דברים, שכאילו בשם התלמידים, שהם שונים לגמרי מהמציאות.

עומר שחר: אז כן חשוב מאוד שהתלמידים יהיו שם.

עומר שחר: חוץ מזה, מה שיפה בן דוד אמרה מקודם לגבי זה שלא יהיה שוויון אם ייתנו את האוטונומיה לראשי הרשויות, אני דווקא חושב, כמו שהנהגת ההורים אמרו, שזה לא צריך להיות שוויון שנותנים לכולם: קחו, תסתדרו עם מה שיש, וכל אחד עושה אותו דבר.

עומר שחר: צריכים לעזור לכל רשות בהתאם לצרכים שלה, בהתאם לעזרה שהיא צריכה, אם יש רשות שצריכה יותר הכוונה, יותר תקציב, יותר דברים כאלה.

עומר שחר: כל רשות היא לעצמה, ויש המון רשויות – לפחות אצלי, אני לומד בעפולה, ואני בטוח במאה אחוז שאם ייתנו למחלקת החינוך, לראש העיר, לעירייה בעצם, לתפעל את העניין הזה ביחד עם התלמידים, אני בטוח שהלימודים יהיו הרבה יותר מסודרים ומותאמים לעיר שלי.

עומר שחר: אבל, בכל מקרה, אני חושב שאת הדיון החשוב הזה צריכים להרחיב לעוד דיוני המשך, ואולי אפילו להקים ועדת משנה לוועדת החינוך שתתעסק בעניין הזה.

עומר שחר: כי ועדה אחת שלא נערכו אליה יכול להיות מספיק טוב, יכולה להיות – צריך להיות לה איזשהו המשך מסוים, לפחות בעיניי.

אורלי פרומן: בהחלט.

אורלי פרומן: אני לגמרי מסכימה איתך.

אורלי פרומן: ואין פה כוונה לסכם דברים או לקבל החלטות.

אורלי פרומן: פשוט התקופה עוררה את הנושא מאוד, אוקיי?

אורלי פרומן: בין המדיניות ובין ההנחיות לבין הביצוע בפועל שהוא במסגרת הרשויות המקומיות ויצר פער מאוד מאוד גדול.

אורלי פרומן: אין לי ספק שדיון מהותי כזה, כמו שאמרתי קודם, צריך להתנהל במסגרות אחרות, גם בוועדת החינוך כמובן, אבל גם במסגרות אחרות.

אורלי פרומן: יש לו הרבה מאוד השלכות והרבה מאוד נקודות שצריך יהיה ללבן.

אורלי פרומן: ואין ספק שאתם, התלמידים, גם קולכם צריך להיות ולהישמע.

אורלי פרומן: אבל תמיד תזכור שהדור של היום מחנך את הדור של מחר.

אורלי פרומן: זה תמיד היה במערכת, ויש שיאמרו שאפילו הדור של אתמול מחנך את הדור של מחר.

אורלי פרומן: אלו פערים בבחינת דור לדור יביע אומר, אוקיי?

אורלי פרומן: אנחנו התנסינו, נפלנו במקומות שנפלנו.

אורלי פרומן: רוצים לחנך אתכם וללמוד אתכם שלא תיפלו באותם בורות.

אורלי פרומן: אבל הקול הצעיר שלכם והעכשווי כמובן חייב להישמע.

עומר שחר: אגב, אנחנו מאוד מעריכים את זה, כאילו את זה שהם מנסים לעזור לנו.

אורלי פרומן: כן.

אורלי פרומן: כן.

אורלי פרומן: אני יודעת.

אורלי פרומן: אני לגמרי מסכימה איתך לגבי השונות בין הרשויות.

אורלי פרומן: אני חושבת שלזה גם יפה התכוונה.

אורלי פרומן: אז תודה רבה, עומר.

אורלי פרומן: ואני מאחל לך ולכל התלמידים המון הצלחה בלימודים בכלל ובוודאי בבגרויות.

עומר שחר: תודה רבה.

אורלי פרומן: אנחנו כבר מתכנסים עוד רגע לסיום.

אורלי פרומן: אני רוצה רגע את ענת דדון מהסתדרות המורים לגיל הרך, מי שמריצה את הגננות בהסתדרות.

אורלי פרומן: ענת, את איתנו?

ענת דדון: שלום לכולם.

ענת דדון: שלום, אורלי.

אורלי פרומן: שלום, ענת.

אורלי פרומן: בבקשה.

ענת דדון: קודם כול, אני רוצה להודות לך, אורלי, על הקמת השדולה ועל הפעילות לגיל הרך, על כל מה שאת עושה.

אורלי פרומן: רגע, רגע, ענת דדון.

אורלי פרומן: תעלו אותה ואת התמונה שלה.

אורלי פרומן: ענת, את איתנו?

ענת דדון: שומעים אותי?

אורלי פרומן: כן.

אורלי פרומן: זאת היא, זאת היא.

אורלי פרומן: ענת, בבקשה.

אורלי פרומן: תתחילי מהתחלה.

ענת דדון: אוקיי.

ענת דדון: תודה.

ענת דדון: אז אני חוזרת ומודה לך, אורלי, ראשית, על הקמת השדולה ועל כל המאמצים שאת וחבר הכנסת מאיר כהן עושים למען ציבור עובדי ההוראה בישראל.

ענת דדון: אני רוצה, כמובן, להודות לחברת הכנסת קטי שטרית על חוק, על קיומו של חוק כל כך חשוב בשיתוף עם הסתדרות המורים לגבי נושא הגננות.

ענת דדון: זאת אומרת, היינו עדים למצב שבו כל מי שרק רוצה, פותחת גן וקוראת לעצמה גננת.

ענת דדון: ואנחנו מאוד מבקשים שהחוק ייושם ויהיו סנקציות נגד אנשים שמשתמשים בשם היקר הזה גננת לחינם.

ענת דדון: כמו שאמרה המזכ"לית יפה בן דוד, הסתדרות המורים מתנגדת להעברת הסמכויות לרשויות המקומיות.

ענת דדון: הסתדרות המורים מייצגת את כלל ציבור עובדי המדינה בישראל ואת הגננות כמובן.

ענת דדון: ואני ממש מבקשת להסביר.

ענת דדון: אנחנו עובדים בשיתוף פעולה עם השלטון המקומי.

ענת דדון: אין לנו שום בעיה איתם.

ענת דדון: אבל אני נתקלת חדשות לבקרים כל יום למצב שהרשויות המקומיות לא מסוגלות לספק סייעת שנייה לגני הילדים בשוטף, ובטח עכשיו בתקופת הקורונה שיש המון בלגן שקורה בשטח.

ענת דדון: אז בואו לא ניתן להן יותר ממה שצריך לתת להן.

ענת דדון: התפקיד שלנו הוא לייצג את עובדי ההוראה בישראל.

ענת דדון: ותשאירו את התפקיד הזה בידנו כמו שצריך.

ענת דדון: אנחנו כן עובדים בשיתוף פעולה עם השלטון המקומי.

ענת דדון: אבל מתנגדים בכל תוקף להעביר את הסמכויות ממשרד החינוך לשלטון המקומי.

ענת דדון: תודה רבה לכולם.

אורלי פרומן: תודה רבה, ענת.

ענת דדון: תודה.

אורלי פרומן: שתי דוברות אחרונות.

אורלי פרומן: צמרת אביבי, את איתנו?

אורלי פרומן: צמרת אביבי?

צמרת אביבי: כן.

צמרת אביבי: אני איתכם.

אורלי פרומן: ואחר כך – צופית, אוקיי?

צמרת אביבי: שמי צמרת אביבי, נעים מאוד לכולם.

צמרת אביבי: אני מנכ"לית ארגון מורי תל"ן.

צמרת אביבי: כולם מדברים על העניין של באמת העברת הסמכויות.

צמרת אביבי: ואני רוצה להציב בפניכם את העוולה באמת באמת גדולה, שיש פה ציבור של כ-30,000 מורים של תל"ן שנמצאים כרגע בבית מתחילת יולי.

צמרת אביבי: אנחנו עדיין תקועים בבית.

צמרת אביבי: ואני מאוד מאוד מאוד רוצה שיהיה ביזור ושכן יעבור לשלטון המקומי.

צמרת אביבי: אני חושבת שאם עכשיו אני גרה בכפר יונה והעיר שלי ירוקה, אני יכולה לעבוד בגנים שלי.

צמרת אביבי: אני יכולה.

צמרת אביבי: זה שנגיד עכשיו עכו היא עיר אדומה, לא צריך לסגור תחומים.

צמרת אביבי: אני אמרתי את זה מ-day one.

צמרת אביבי: לא צריך תחומים.

צמרת אביבי: צריך לסגור ערים אדומות.

צמרת אביבי: אז אני חושבת שזה כן צריך.

צמרת אביבי: אני רוצה גם להגיד שכל הנושא של מה שאנחנו מעניקים לילדים הוא כל כך חשוב.

צמרת אביבי: שמו אותנו עכשיו בצד.

צמרת אביבי: אנחנו לא יכולים להיכנס למוסדות החינוך למרות שהבאנו מתווה מאוד מאוד, שלא הכניס גנים או בתי ספר לבידוד.

צמרת אביבי: אנחנו יכולים להעביר את הפעילויות שלנו לחצר.

צמרת אביבי: ואני חושבת שהרשויות המקומיות, אם יש ראש עיר שיסכים להכניס אותנו וכן להבין את התרומה הגדולה שאנחנו מעניקים לילדים, האוורור הזה שהילדים צריכים, הורדת מפלס החרדה, מה שהם צריכים, כל המענה הנפשי שכרגע הוא באמת, מפלס החרדה של הילדים הוא בשמיים.

צמרת אביבי: ואנחנו כאן במיוחד בשביל לתת את המענה הזה.

צמרת אביבי: אבל משרד החינוך פשוט שם אותנו בצד.

צמרת אביבי: פלט אותנו מהמערכת לפני הרבה שנים ושמו אותנו בצד למרות שאנחנו אנשי חינוך ואנחנו מאוד מאוד רוצים לחזור לעבוד ואנחנו מברכים על זה שכל הביזור יעבור לרשויות המקומיות.

צמרת אביבי: אנחנו מאוד מברכים על זה.

אורלי פרומן: אוקיי.

אורלי פרומן: תודה רבה, צמרת.

אורלי פרומן: אני מצטרפת לקריאה של צמרת, להתחלה שלה.

אורלי פרומן: וכל הזמן אנחנו צריכים לזכור שיש 30,000 אנשי חינוך שיושבים בבית, שהתפקיד שלהם במערכת החינוך הוא מאוד משמעותי בתוכניות העשרה, בתל"ן, שעובדים בדיוק על הקטע שדיברנו עליו אתמול ארוכות, על הבריאות הנפשית של הילדים, כן מוזיקה, כן תיאטרון, כן פעילות ספורטיבית, כן יצירה, כל מה שאפשר כדי להפיג באמת ולרענן את נפשם של הילדים בתקופה כל כך קשה.

אורלי פרומן: אנחנו נמשיך ונעלה את מקומכם שנעדר מכל התקנות ומכל החלטות עד שנצליח.

אורלי פרומן: תודה רבה, צמרת.

צמרת אביבי: תודה רבה, אורלי.

צמרת אביבי: תודה רבה.

אורלי פרומן: בבקשה.

אורלי פרומן: צופית, בבקשה, סגנית יושב-ראש ארגון ההורים.

צופית גולן: אני רוצה להוסיף שלוש נקודות.

צופית גולן: אמרו פה בדיון כמה פעמים שאי-אפשר לנהל את הדיון הזה ברגע האחרון ופתאום על הדרך.

צופית גולן: אני לפחות הייתי לפחות באחד, אם לא בשניים כאלה, פה בוועדת החינוך.

צופית גולן: זה לא הדיון הראשון.

צופית גולן: אז קודם כול, חשוב להגיד את זה.

צופית גולן: דבר שני שלמדנו אותו במיוחד אתמול אבל אנחנו רואים אותו לכל אורך הקורונה הוא שאי-אפשר להמשיך להתייחס למדינה הזאת כמכלול אחד.

צופית גולן: חייבים להתחיל לחלק את זה, כי אי-אפשר.

צופית גולן: זה פשוט לא הגיוני להמשיך להתייחס לזה כמכלול אחד.

צופית גולן: והכי חשוב – מה שאני שמעתי ממשרד החינוך הרבה פעמים, זה לא העברת סמכויות, זה לא העברת האחריות, זה לא אוטונומיה; זו גמישות ניהולית.

צופית גולן: גמישות ניהולית משאירה, בסופו של דבר, את הכול באותו סל עם אותו בן אדם ששומר על הכול.

צופית גולן: בסופו של דבר, לא נותנים להם כלום.

צופית גולן: סמכות באה עם אחריות.

צופית גולן: ואם אנחנו רוצים שהרשויות יבואו וייקחו וייתנו באמת את המענה הנכון לנו, הם צריכים לקבל גם סמכות וגם אחריות; לא גמישות ניהולית, שזה פשוט שם מכובס לנתנו לכם קצת משהו, תסדרו עם זה.

אורלי פרומן: כן.

אורלי פרומן: אוקיי.

אורלי פרומן: תודה רבה.

אורלי פרומן: חברים, מילות סיכום שלי.

אורלי פרומן: הנושא הזה הוא נושא מאוד מאוד משמעותי, חשוב ומהותי במערכת החינוך.

אורלי פרומן: אני חושבת, כמו שאמרתי קודם, שנקלענו לבלבול בין שני הדיונים, בין הדיון – שליווה אותנו בחודשים האחרונים איך מתנהלת מערכת החינוך בשטח והפער בין הנחיות מטה ליישום בשטח, ההכרות המעמיקה של ראשי הערים וראשי המועצות ומנהלי אגפי החינוך והמנהלים את השטח להם, את הקרבה שלהם לתת פתרונות דיפרנציאליים, ליזום רעיונות, וכל זה לאור מגבלות הקורונה – לבין דיון אמיתי, מעמיק, שמחויב להתקיים בפורומים שונים, אבל באיזשהו ניהול אחד.

אורלי פרומן: הלוואי שהייתה לנו מועצה ציבורית לאומית לחינוך, שהייתה מובילה מהלך כזה של דיונים, לוקחת גם את כל החומרים שנעשו.

אורלי פרומן: אני לא זורקת לפח, לא את עשרות ומאות ישיבות שנערכו במסגרת ועדת דוברת.

אורלי פרומן: אני יכולה להביא אפילו את הניסיון שלי, שהייתי מנהלת מחוז תל אביב וצוות עיר ידוע היה מורכב מאנשי רשות המקומית ואנשי מחוז תל אביב שניהלו בקוֹ את הרשות המקומית, לא התיימרתי כמחוז לראות ולשלוט בכל הרשויות המאוד שונות שהיו תחת מחוז תל אביב.

אורלי פרומן: ויש הבדל בין גמישות ניהולית וסמכויות ואחריות, ואת כל הדברים האלה צריך ללבן.

אורלי פרומן: ומקומם של אנשי החינוך ובעלויות שונות שמעסיקות אנשי חינוך, איך זה בא לידי ביטוי בפועל ברשות המקומית.

אורלי פרומן: רציפות שלטונית על החלטות ועל רפורמות.

אורלי פרומן: איך שומרים על החינוך הציבורי.

אורלי פרומן: איך מאפשרים שוויון הזדמנויות אמיתי בין ילדים שגדלים ברשויות חזקות ולבין ילדים שגדלים ברשויות מוחלשות או הכסף לא זורם שם בין תוספות שניתנות לתלמידים במקומות מסוימים למקומות אחרים.

אורלי פרומן: יחד עם הראייה הגלובלית, יש פה גם ראייה פרטנית, אזורית, מקומית.

אורלי פרומן: איך מדברים על שותפות הזאת, מישהו אמר פה על ההורות המשותפת הזאת, כי החוק נותן את הסמכות לניהול החינוך מצד אחד לשלטון המרכזי באמצעות משרד החינוך ולשלטון המקומי באמצעות הרשויות המקומיות.

אורלי פרומן: מקומם של כל הגופים הפרטיים שנמצאים בתוך המערכת.

אורלי פרומן: חינוך חינם חובה כן או לא, אבל חינוך ציבורי מפוקח, מקצועי, איכותי, מגיל לידה.

אורלי פרומן: יש פה הרבה מאוד נושאים שצריכים להיכנס לתוך המהלך הזה.

אורלי פרומן: אני הייתי מבקשת לראות גם את הדיון, שהוועדה תקבל את המסמך שהוגש לחוק ההסדרים.

אורלי פרומן: אם לא עכשיו, אולי יעלו אותו שוב בפעם הבאה.

אורלי פרומן: אבל אני רוצה להרגיע את כולם.

אורלי פרומן: אנחנו בזמן פוליטי מאוד מאוד קשה.

אורלי פרומן: ודיון כל כך מהותי צריך להתקיים על ידי מועצה ציבורית חיצונית, מכיוון אי-היציבות הפוליטית שפוקדת את מדינת ישראל בשנים האחרונות.

אורלי פרומן: אמרתי לכם, אני עשיתי סקר.

אורלי פרומן: ב-30 השנים האחרונות בממוצע, אחת לשנה וחצי התחלף שר חינוך.

אורלי פרומן: ב-40 השנים הראשונות של מדינת ישראל, זה לקח 3.8 שנים, כלומר סיימו קדנציה.

אורלי פרומן: אז הטלטלות האלו שהמערכת עוברת משפיעות, בסופו של דבר, על תלמידי מדינת ישראל.

אורלי פרומן: יחד עם זאת, אני מחזקת מפה את הצוותים החינוכיים בשטח, את הגננות ואת כל הצוותים שעובדים איתם, את מנהלי בתי הספר ואת המורים, את מנהלי מחלקות החינוך.

אורלי פרומן: יישר כוח גדול על הובלה בתקופה מאוד מאוד קשה.

אורלי פרומן: ותזכרו, את האוטונומיה באשר היא תיקחו.

אורלי פרומן: תיקחו.

אורלי פרומן: אני אומרת לכם כמנהלת שהקימה בית ספר ולא הפריעו לי.

אורלי פרומן: הייתי צריכה לתת את השירות החינוכי הכי טוב שמתאים לתלמידים שהגיעו אליי, לבית הספר.

אורלי פרומן: במקצועיות ובתוכנית עבודה סדורה, אפשר להוביל גם ליוזמות ולרעיונות.

אורלי פרומן: עדיף שזה יהיה בדין.

אורלי פרומן: אבל אם אין, אז זה בידיכם.

אורלי פרומן: אני מחזקת אתכם.

אורלי פרומן: יישר כוח גדול, וביחד נצלח את התקופה הקשה הזו ונביט קדימה לימים טובים יותר.

אורלי פרומן: תודה רבה ולהתראות.

אורלי פרומן: תמה הישיבה.