ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 23, פרוטוקול מספר 109, 2020-11-24 08:32

קטי קטרין שטרית: בוקר טוב, היום יום שלישי, ח' בכסלו תשפ"א.

קטי קטרין שטרית: לציון היום למניעת אובדנות שאנחנו מציינים היום בכנסת, נושא הוועדה היום יהיה "בוחרים בחיים", קידום מניעת אובדנות במערכת החינוך.

קטי קטרין שטרית: כמדי שנה מגיעים לחדרי המיון בבתי החולים כ-6,000 בני אדם כתוצאה מניסיון פגיעה עצמית.

קטי קטרין שטרית: למעשה מדובר בנתון חלקי בלבד.

קטי קטרין שטרית: הרבה מן האנשים המגיעים לקבלת טיפול אחרי ניסיון פגיעה עצמית, אינם מדווחים ואינם מדווחים על הסיבות האמיתיות לפגיעתם.

קטי קטרין שטרית: הסיבה לכך היא הבושה המלווה את הפגיעה העצמית.

קטי קטרין שטרית: "בוחרים החיים" היא תוכנית שפותחה על ידי השירות הפסיכולוגי-החינוכי במשרד החינוך במטרה להנגיש לתלמידים את נושא בריאות הנפש, והדרכים להתמודדות עם מצבי מצוקה.

קטי קטרין שטרית: התוכנית פועלת במערכת החינוך כבר מספר שנים וזוכה להד חיובי בדמות מחקר הערכה המצביע על הישגים בכל הקשור להעלאת המודעות לנושא בקרב צעירים ובני נוער.

קטי קטרין שטרית: מדובר בפריצת דרך של ממש בהתגברות על המיתוס ארוך השנים, לפיו אין לדבר על התאבדות כדי לא לעורר שדים.

קטי קטרין שטרית: ממצאי מחקרים חוזרים ונשנים מראים שדיבור אחראי בנושא אובדנות, לא רק שאינו מעלה את הסיכון לאובדנות, אלא מאפשר לצעירים שחשים מצוקה קשה, לדעת שניתן להתמודד עם המצוקה ולהקל באופן משמעותי על הכאב שלהם העשוי להוביל אותם למחשבות אובדניות.

קטי קטרין שטרית: תופעת ההתאבדות היא אחת התופעות האנושיות העתיקות ביותר, והיא עדיין מלווה בדעות קדומות כמו למשל, מי שרוצה להתאבד, יתאבד בסופו של דבר ואין דרך למנוע מהאדם לשלוח יד בנפשו.

קטי קטרין שטרית: ובכן מכובדיי, ניתן ורצוי שכולנו, נבחרי הציבור, נתגייס להעלאת המודעות סביב נושא האובדנות.

קטי קטרין שטרית: ניתן להפחית באופן משמעותי את ניסיונות ההתאבדות באמצעות פעולות איתור, הסברה וטיפול מצד רשויות המדינה.

קטי קטרין שטרית: כל חיי אדם שנצליח להציל יהווה הישג אדיר, ועלינו, נבחרי הציבור, מוטלת האחריות לטיפול בנושא.

קטי קטרין שטרית: אני מתייחסת ביראת קודש לתפקידי כחברה בוועדה זו, ואני משוכנעת שלטובת הצלת חיים ניתן להניח את המחלוקות הפוליטיות בצד ולשלב ידיים למען חוסנם הנפשי של כלל ילדים ובני נוער במדינת ישראל.

קטי קטרין שטרית: אני מבקשת להזמין כל אחד ואחד מכם שהנושא חשוב בעיניו, לקחת חלק בשדולה לבריאות הנפש ומניעת אובדנות, שאני יחד עם חברתי, חברת הכנסת לשעבר עידית סילמן מקיימים היום בכנסת.

קטי קטרין שטרית: תודה רבה לכם.

קטי קטרין שטרית: ראשון הדוברים, אנחנו נזמין את משרד הבריאות, את יעל פומרנץ, סגנית מנהלת היחידה למניעת אובדנות.

יעל פומרנץ: בוקר טוב לכולם, היחידה למניעת אובדנות במשרד הבריאות, אנחנו הגורם המתכלל והמוביל של התוכנית הלאומית למניעת אובדנות במשרד הבריאות.

יעל פומרנץ: אנחנו עובדים בשיתוף פעולה הדוק עם משרד החינוך על כל נושא ההטמעה.

יעל פומרנץ: אני חושבת שעיקר הבמה היום, היא באמת לתת אותה לשותפים שלנו, למשרד החינוך שפה על הזום.

יעל פומרנץ: אני אגיד בקצרה ששיתופי הפעולה שלנו עם משרד החינוך הם הן ברמת המטה והן ברמת השטח בתהליכי הטמעה של התוכניות השונות בתוך הרשויות.

יעל פומרנץ: אני חושבת שאת הפירוט של התהליכים השונים, הייתי שמחה לתת לאנשי משרד החינוך לפרט בעצמם.

יעל פומרנץ: אני רואה פה את ד"ר יוכי סימן טוב, יעל שחר.

יעל פומרנץ: אני חושבת שזה בעיקר ברמה שלהם.

יעל פומרנץ: אנחנו באמת גורם שותף חשוב אליהם.

יעל פומרנץ: חשוב לציין שמשרד הבריאות השנה הגדיל את התקציב עבור משרד החינוך כדי לאפשר את הפעילות והשותפות רבת השנים הזאת.

יעל פומרנץ: אנחנו נמצאים ביחד היום ב-90 רשויות ונכנסים סך הכול לעוד 120 רשויות בהטמעה של התהליכים השונים.

קטי קטרין שטרית: אנחנו נחזור למשרד החינוך.

קטי קטרין שטרית: השאלה, אם עדיין יש ממשרד הבריאות, אורית, מירי, שיראל.

קטי קטרין שטרית: האם יש מישהו מכם שרוצה להוסיף דבר מה?

יעל פומרנץ: את רוצה שנפרט טיפה על שיתוף הפעולה ביחד?

קטי קטרין שטרית: הייתי רוצה שתתייחסי בבקשה לתופעת הגילאים שיורדים.

קטי קטרין שטרית: אם פעם שמענו שמדובר בנוער, היום אנחנו שומעים ויודעים לפי הנתונים שמגיעים אלינו, שמדובר גם בגילאים צעירים יותר.

יעל פומרנץ: הגילאים אכן יורדים.

יעל פומרנץ: זו תופעה שהיא ידועה גם בישראל, גם בעולם.

יעל פומרנץ: אני חושבת שמשרד החינוך עושה עבודה מאוד יפה בלנסות ולהגיע לאותן אוכלוסיות כמה שיותר צעירות ולתת להן את המענה המותאם.

יעל פומרנץ: הסיבה שאני מציגה שיש לנו שיתוף עם משרד החינוך, מכיוון שהעשייה במסגרת שיתוף הפעולה הבין-משרדי בתוכנית, העשייה בתוך מערכת החינוך היא באמצעות השותפים שלנו במשרד ולכן גם התקציבים מועברים אליהם, ולכן אני מעבירה להם את רשות הדיבור כדי לפרט על ההיבטים השונים.

קטי קטרין שטרית: בשמחה.

קטי קטרין שטרית: תודה רבה לך, יעל.

קטי קטרין שטרית: אנחנו נעבור ליוכי סימן טוב, מנהלת היחידה להתמודדות במצבי לחץ במשרד החינוך.

קטי קטרין שטרית: היא נמצאת איתנו בזום.

קטי קטרין שטרית: נשמח לשמוע סקירה.

יוכי סימן טוב: תודה רבה לחברת הכנסת קטי שטרית ולשותפים במשרד הבריאות, לעמותת בשביל החיים, לצוות הנפלא שלנו וגם לאורחים שבאו מהשדה, שאני חושבת שיהיה הכי מרתק לשמוע אותם.

יוכי סימן טוב: אנחנו שמענו אותם וזה פשוט דברים מופלאים.

יוכי סימן טוב: אני אגיד שאנחנו פתחנו את היחידה בשפ"י לפני 17 שנים וחצי, והיה לנו מבחינה זאת יתרון, שברגע שקמה התוכנית הלאומית בסוף 2013, תחילת 2014, היו לנו כבר תשתיות מקצועיות לקבל את התקציבים ולהתחיל לעבוד בשדה.

יוכי סימן טוב: אנחנו עבדנו על כמה דברים.

יוכי סימן טוב: הדבר הראשון זה הסרת הפחד לגעת.

קטי קטרין שטרית: אני אשמח מאוד, יוכי, אם תוכלי להגביר את קולך כי לא שומעים אותך טוב.

יוכי סימן טוב: אני אנסה.

יוכי סימן טוב: אני מקווה שזה לא בעיה באינטרנט.

יוכי סימן טוב: הדבר הראשון שהתחלנו לעשות, זה להפסיק את הפחד לגעת בנושא, כי הנושא כמו שאת הזכרת, חברת הכנסת קטי שטרית, היה מאוד מאוד מוחבא ופחדו לדבר עליו כי חששו שמא זה מביא אנשים לבצע את הפעולה.

יוכי סימן טוב: הדבר השני זה הגברת מודעות לסימני המצוקה ונורות האזהרה כדי שכמה שיותר אנשים שפוגשים את הילד, כמו מורים, תלמידים, עמיתים והורים וכמובן אנשי מקצוע, השירות הפסיכולוגי ויועצים, ידעו היטב את סימני המצוקה, ידעו לאתר וידעו להפנות לטיפול.

יוכי סימן טוב: הדבר שעשינו באמת בעקבות כניסתה של התוכנית הלאומית, הרחבנו מאוד את הפעילות, ותודה שוב למשרד הבריאות, ועשינו כמה פעולות מאוד מאוד רציניות: אחד, הנגשת טיפול, כי חלק מהדברים שהיו מאוד מאוד קשים בעבר, הם עדיין לא מושלמים.

יוכי סימן טוב: יש עוד הרבה מה לעשות, אבל שלא היה מי שיטפל.

יוכי סימן טוב: גם כשתלמיד אותר, לפעמים לקח שלושה חודשים, אלא אם כן הוא הלך למיון פסיכיאטרי או למיון בבית חולים, ופה פסיכולוגים שלנו, ועל זה יעל שחר תרחיב, למדו איך לבצע הערכות סיכון וטיפול.

יוכי סימן טוב: דבר נוסף היה הכשרות רחבות של שומרי סף, של אנשים שיידעו איך להכיר את התופעה ואיך להתנהל כנותנים עזרה ראשונה בתחום הזה.

יוכי סימן טוב: במחקרים האחרונים נמצא שהאסטרטגיה הטובה ביותר היא לא בהכרח שומרי סף, אלא להדגיש את הנושא של שיח ישיר עם תלמידים, וזו התוכנית "בוחרים בחיים" שאותה הזכרת, ועליה אנחנו שמים את מרב המאמץ.

יוכי סימן טוב: את תשמעי אחר כך מחברותיי לצוות, ד"ר אלה שראל ורחל אברהם, על התוכנית בהרחבה, ובעיקר מהאנשים בשטח שמיישמים אותה.

יוכי סימן טוב: אלו הדברים שבעצם תורמים לאיתור, תורמים לרצף טיפולי, תורמים לשיח ישיר בין תלמידים למורים, ומה שנמצא מאוד מאוד מחזק ומאוד משמח, שבתקופה המורכבת הזאת שאנחנו מרחוק, זה גם מחזק קשר מורה-תלמיד וזה מחזק קשר בין התלמידים לבין עצמם, ועל זה אתם עוד תשמעו.

יוכי סימן טוב: לגבי השאלה שלך לגבי הגילאים הצעירים, אנחנו מאוד מאוד מודעים לזה שהגיל ירד.

יוכי סימן טוב: אני חייבת להדגיש וחשוב גם להגיד את זה, שמספר ההתאבדויות הכולל לא עלה.

יוכי סימן טוב: הפוך.

קטי קטרין שטרית: יוכי, בבקשה, האם תוכלי לתת לנו נתונים לגבי ילדים, נוער, תלמידים שניסו להתאבד בתקופה האחרונה בהשוואה לתקופה אשתקד?

עופר כסיף: גם מעניין לדעת אם יש לכם בכלל נתונים על הנושא של בריונות ברשת, שזה אחד מהדברים המרכזיים שמעלים את שיעורי ההתאבדות בקרב צעירים.

יוכי סימן טוב: לגבי בריונות ברשת אני רוצה להזהיר במשהו.

יוכי סימן טוב: זו תופעה חמורה ובשביל זה הוקם מוקד 105 שיש לנו נציגות מאוד מאוד נכבדה שם.

יוכי סימן טוב: שישה מפקחים של שפ"י נמצאים שם.

יוכי סימן טוב: אנחנו בשיתוף פעולה מלא איתם.

יוכי סימן טוב: רק ביום ראשון האחרון ישבנו איתם בישיבה.

יוכי סימן טוב: אנחנו פועלים ביחד יד ביד.

יוכי סימן טוב: צריך מאוד מאוד להיזהר בלקשור קשר סיבתי בין פגיעה ברשת לבין התאבדות, אני אסביר למה.

יוכי סימן טוב: זה לא שזה לא גורם מצוקה.

יוכי סימן טוב: בהחלט גורם מצוקה ואפילו מצוקה חריפה.

יוכי סימן טוב: אין הוכחה שיש קשר סיבתי ישיר.

יוכי סימן טוב: דבר שני, זה שזה כאילו אומר, אתה יודע מה?

יוכי סימן טוב: אנחנו פוגעים בך ברשת, זה הפתרון.

יוכי סימן טוב: אנחנו מאוד מאוד זהירים בזה.

יוכי סימן טוב: אנחנו כן חושבים שצריך לטפל בבריונות ברשת בדיוק כמו שמטפלים בכל מצוקה.

יוכי סימן טוב: כמו מצוקה של עוני שהיא משפיעה, כמו מצוקה של כישלון מאוד חזק או חס וחלילה פגיעה מינית שהיא גורם סיכון מאוד בהיר לאובדנו, הפרעה נפשית או אנורקסיה.

יוכי סימן טוב: יש לא מעט גורמי סיכון ואנחנו מטפלים בהם מאוד מאוד בצורה משמעותית.

יוכי סימן טוב: זה לא מדויק להגיד שאובדנות ברשת היא הדבר המרכזי שגורם להתאבדות.

עופר כסיף: שאלתי, לא קבעתי.

קטי קטרין שטרית: זה לא מה שהוא אמר, כי מה שקורה זה שכל מה שאמרת וציינת עכשיו, אם זה מצב כלכלי או מצב חברתי, אנחנו מכירים את זה וזה לא חדש.

קטי קטרין שטרית: הפן החדש שנכנס לכל נושא של מערכת החינוך, זה לנושא של המדיה, של הרשתות החברתיות, שאנחנו יודעים שבאמצעות השיימינג זה יכול לגרום.

קטי קטרין שטרית: השאלה אם אתם הסבתם תשומת לב בנושא הזה במסגרת התוכנית שלכם?

יוכי סימן טוב: לגמרי כן.

יוכי סימן טוב: תשמעו אחר כך.

יוכי סימן טוב: כדאי שתשמעו גם מרחל אברהם שהיא הבאה בתור אחריי וגם מד"ר אלה שראל, ואחר כך מהתלמידים, המורים, היועצת שהגיעה.

יוכי סימן טוב: ממש כדאי לשמוע מהם.

קטי קטרין שטרית: כן, אנחנו נשמח לשמוע מהם.

יוכי סימן טוב: אחר כך אם יהיו שאלות, אני אשמח לענות על כל שאלה.

קטי קטרין שטרית: אנחנו נשמח לשמוע מהם, אבל לפני שאנחנו שומעים אותם, אני מבקשת שוב את השאלה.

קטי קטרין שטרית: האם למשרד החינוך יש נתונים לגבי ילדים שניסו להתאבד בתקופה הזו?

קטי קטרין שטרית: אנחנו נמצאים בתקופה מאוד מאתגרת.

קטי קטרין שטרית: היא תקופה של מגפה, היא תקופה של קורונה, סגרים וכו'.

קטי קטרין שטרית: האם התופעה הזו בהשוואה לאשתקד, האם את יכולה לתת לנו איזה שהם נתונים, איזה שהן תובנות לגבי מה שקורה כרגע במערכת החינוך?

יוכי סימן טוב: אני יכולה להגיד נורא בזהירות.

יוכי סימן טוב: לגבי התאבדויות מוגמרות, יש לנו דיווחים שוטפים, אין פספוס בזה, מכל המגזרים ומכל הארץ.

יוכי סימן טוב: המספר לא עלה.

יוכי סימן טוב: כל אחד הוא עולם ומלואו.

יוכי סימן טוב: קשה לי להגיד את זה, אבל היו שמונה מקרים השנה.

יוכי סימן טוב: אנחנו מקווים שעד סוף דצמבר זה מה שיישאר ולא חלילה יעלה.

יוכי סימן טוב: זה לא עלה.

יוכי סימן טוב: זה מספרים דומים לשנים הקודמות.

יוכי סימן טוב: אפילו אם נתייחס למספר התלמידים שגדל כל הזמן, אז זה אפילו ירידה בשנים האחרונות.

יוכי סימן טוב: מספרי הניסיונות זה יותר מבתי החולים.

יוכי סימן טוב: אני חייבת להגיד, אנחנו מקבלים דיווחים.

יוכי סימן טוב: הם לא שלמים כי אנחנו לא מקבלים ממרפאות בריאות הנפש, אנחנו לא מקבלים מבתי החולים, אז המספרים היותר איתנים וכבילים הם מה שיש למשרד הבריאות.

יוכי סימן טוב: לעת עתה, אני אומרת נורא בזהירות.

יוכי סימן טוב: יכול להיות שיש לנו חסר באיתור כי הילדים מרחוק.

יוכי סימן טוב: למה אני אומרת את זה?

יוכי סימן טוב: אני אומרת את זה נורא בזהירות, כי זה שאנחנו נמצאים מרחוק, למרות שאנחנו עובדים מאוד קשה על כלי איתור של סיכון, אנחנו רואים שהמספרים שאנחנו מקבלים דיווחים עליהם על מצוקה אובדנית, לא עלו משנה שעברה.

יוכי סימן טוב: יכול להיות, אני אומרת את זה נורא בזהירות כי זאת השערה, שזה מכיוון שהילדים, אנחנו לא מספיק מתחככים בהם כמו שהתחככנו קודם.

יוכי סימן טוב: אנחנו מאוד משתדלים ותיכף תשמעו איך אנחנו עושים את זה, אבל אני יודעת גם להגיד שביולי–אוגוסט כשהילדים לא במערכת, מה לעשות, יש פחות דיווחים כי פחות נפגשים, וכשפחות נפגשים, אז יכולות האיתור נפגעות.

יוכי סימן טוב: גם משרד הרווחה אומר לנו.

יוכי סימן טוב: בדרך כלל 30% מהדיווחים זה מבתי הספר על פגיעות מיניות ואלימות במשפחה, וזה נפגע.

יוכי סימן טוב: אין ספק, ואמרתי את זה אתמול בוועדה לביקורת המדינה, שיכולת האיתור שלנו כשאנחנו מרחוק, היא נפגעה במידת-מה ולכן אנחנו נורא שמחים שהילדים חוזרים לבתי הספר, כי חלק מזה זה לראות את כל הילד, לא רק את הראש שלו בזום, ולהתחכך איתו בשיעורים ולראות אותו במסדרונות ולראות איך הוא מתנהג עם החברים.

יוכי סימן טוב: כל זה חסר לנו היום, וייתכן, אני אומרת את זה באמת נורא בזהירות, שזה קצת פוגע ביכולת שלנו לאתר, אבל אנחנו עושים מאמצי על.

יוכי סימן טוב: יש לנו ועדה שאון-ליין, כל הזמן עובדת איך לאתר יותר טוב.

יוכי סימן טוב: שותפים בה כל חברותיי כמעט בשפ"י, כי זה כל כך חשוב לנו גם להגדיר מחדש את הסיכון, לא רק הסיכון לאובדנות, כי יש לנו הרבה כמו שאמרתם, ילדים חדשים שנכנסו למעגל הסיכון, כנראה בגלל מצוקה בבית בגלל כל הסגרים, ואנחנו בודקים כל הזמן את עצמנו אם הכלים שלנו מספיק טובים או איך מחדדים אותם.

יוכי סימן טוב: זה משהו שהוא כל הזמן, on going נעשה.

יוכי סימן טוב: כל שבוע אנחנו יושבים וחושבים על השכלול של הדברים האלה.

קטי קטרין שטרית: את המלצת על שני גורמים נוספים ממשרד החינוך, רק שהם לא רשומים אצלנו, אז אם הם לידך, את הצעת שנשמע אותם.

יוכי סימן טוב: הבאנו גם ילדים וגם מורה וגם יועצת, אז חשוב לי מאוד שיהיה להם את הזמן.

יוכי סימן טוב: תודה רבה.

קטי קטרין שטרית: נשמח לשמוע.

יוכי סימן טוב: רחל.

קטי קטרין שטרית: שלום, רחל, שמך ותפקידך.

רחל משה אברהם: אני מדריכה ארצית ביחידה להתמודדות במצבי משבר, חירום ואובדנות, של השירות הפסיכולוגי-ייעוצי במשרד החינוך.

רחל משה אברהם: בהמשך לדברים של יוכי, אני אציג לכם קצת את התוכנית "בוחרים בחיים".

רחל משה אברהם: קודם כל נקודת המוצא שלנו שכבר הוזכרה כאן, זה שהנושא של אובדנות, של התאבדויות, הוא נמצא בכל מקום.

רחל משה אברהם: הוא נמצא ברשתות החברתיות, הוא נמצא במקצועות הלימוד, הוא נמצא היום בקורונה גם בחדשות כמובן, אבל גם בהפגנות.

רחל משה אברהם: אנחנו רואים את החיבור האוטומטי כמעט בין כל המצוקות לבין התאבדויות.

רחל משה אברהם: השאלה המרכזית שלנו היא לא אם לדבר על זה כי זה כבר נמצא, אלא איך לדבר על זה ואיך לתווך את זה נכון, כך שההבנה של הנושא תהיה מקדמת ובונה ולא חס וחלילה מסוכנת ופוגעת.

רחל משה אברהם: הנחת היסוד שלנו היא באמת שדיבור ישיר ופתוח עם תלמידים בכיתה, מזמן אפשרות לשתף בחוויה רגשית לשתף במצוקות, ומעביר מסר שמותר לדבר ושיש מי שמקשיב ומוכן לסייע, ולכן זו באמת האסטרטגיה המרכזית של "בוחרים בחיים" שתיכף אני אפרט עליה קצת.

רחל משה אברהם: המטרה של התוכנית היא באמת לאפשר גם את הדיבור הישיר, אבל גם לתת ידע מציל חיים, גם לאפשר לימוד של מיומנות התמודדות במצבי מצוקה, לזהות קשיים בתוך עצמי, לראות מה קשה לחברים שלי, ולדעת שחשוב לשתף, איך לשתף ואת מי לשתף.

רחל משה אברהם: אנחנו מתרגלים את הדברים האלה בכל המפגשים.

רחל משה אברהם: המסרים שעוברים לאורך ולרוחב של התוכנית מתחילים דווקא מדברים שמשמחים אותי.

רחל משה אברהם: אנחנו לא מדברים רק על עצב, דיכאון ואובדן והתאבדות, אלא גם על כל המנעד של הרגשות והחיים, ואנחנו מדברים על רגעי שמחה בחיים, איך אנחנו מתחילים לשים לב אליהם ולראות שזה בעצם חלק ממשאבי הכוחות שלנו.

רחל משה אברהם: אנחנו מדברים על מאגרי כוחות פנימיים שעומדים לרשותנו בעת משבר, את מי אנחנו משתפים בחוויות, גם חוויות טובות וגם חוויות קשות, וכשאנחנו עושים מיפוי כזה, אז הילדים הרבה פעמים מופתעים לראות את המפה האישית שלהם, כי אנחנו בונים אותה.

רחל משה אברהם: אחד המסרים הכי חשובים זה בקשת עזרה.

רחל משה אברהם: לבקש עזרה זה עדות לכוח ולא עדות לחולשה.

רחל משה אברהם: בסופו של דבר אנחנו מחזקים גם אחריות אישית וגם ערבות הדדית.

רחל משה אברהם: בתוך כל מה שאמרתי אנחנו מדברים גם באופן יזום וישיר על התאבדויות ועל דיכאון, כי אנחנו כן רוצים גם לתת ידע שהוא מציל חיים ושחשוב גם לדעת איך להשתמש בו ולא רק להכיר אותו.

רחל משה אברהם: התוכנית מכילה בתוכה ארבע אסטרטגיות, אני חושבת ששתיים כבר הוזכרו פה.

רחל משה אברהם: הראשונה כמובן זה דיבור ישיר, שמוכחת כיעילה היום, וחשובה ומפחיתה מחשבות אובדניות, מפחיתה דיכאון.

רחל משה אברהם: השנייה שיוכי הזכירה קודם, זה הכשרות שומרי סף שאנחנו לא רוצים לוותר עליה, כי בעצם זה להגביר את המסוגלות של צוותי החינוך ושל הצוותים המנהליים גם במקצועיות שלהם אבל גם ביכולת שלהם לזהות מקרי מצוקה, לראות מתי אנחנו מדברים בסיכון אובדני, ובעיקר להיות מסוגלים לשוחח שיחה ראשונה עם תלמיד או תלמידה בסיכון אובדני.

רחל משה אברהם: לא להיבהל אלא לנסות לערוך שיח שהוא גם שואל את שאלת האובדנות, גם מציע עזרה וגם לא עוזב לבד.

רחל משה אברהם: אומר, אנחנו אתכם.

רחל משה אברהם: כל עוד אנחנו מתמודדים עם זה, אתם לא לבד.

רחל משה אברהם: האסטרטגיה השלישית היא אסטרטגיה שקיימת בעצם כל הזמן במערכת, אנחנו רק מרעננים ומחזקים ופותחים אותה, וזה הרצף החינוכי-טיפולי שכל הפרופסיות שותפות בה.

רחל משה אברהם: מתחיל מבית ספר, מהמורים, מהיועצים, מהפסיכולוגיים החינוכיים, דרך השירות הפסיכולוגי-החינוכי ודרך הפסיכיאטרים, עד אם צריך גם אשפוז חזרה לבית ספר.

רחל משה אברהם: כל המעגל הזה זה מעגל שיש בתוכו שיתוף פעולה ותקשורת כל הזמן לטובת הילדים שאנחנו רוצים לסייע להם גם ברמה הקלינית אבל גם ברמה החינוכית.

רחל משה אברהם: לבית ספר יש תפקיד שהוא ערך מוסף חינוכי, שמאוד חשוב לא לדלג עליו.

רחל משה אברהם: התוכנית באופייה היא אוניברסאלית, כלומר אנחנו נכנסים לכיתה רגילה לגמרי בהרכב המלא שלה טרום קורונה ובהרכב המיוחד שלה אמצע קורונה, ואנחנו מדברים עם כל התלמידים, לא דווקא עם אלה שנמצאים בסיכון.

רחל משה אברהם: זה בא אחרי שעשינו מיפוי מעגלי ואנחנו יודעים מי יושב בכיתה.

רחל משה אברהם: אלה שנמצאים בסיכון, אנחנו בקשר אישי איתם כל הזמן, ועם כלל התלמידים אנחנו עושים שיחות פתוחות וישירות על התכנית.

קטי קטרין שטרית: את יכולה למקד אותנו בבקשה, בעידן הקורונה, מה ההבדל?

קטי קטרין שטרית: כי מה שאת אומרת עכשיו זה התיאור של התוכנית שאת מדברת עליה.

קטי קטרין שטרית: היא בזמן נורמלי ללא קורונה, אבל הכול משתנה בהיעדר תלמידים בבית הספר, בהיעדר צוות.

קטי קטרין שטרית: איך אמרת?

קטי קטרין שטרית: הגדרת את יפה לגבי התלמידים, רואים רק את הראש.

רחל משה אברהם: בעצם התוכנית מאוד יציבה בעקרונות, במסרים ובתפיסות העולם שלה.

רחל משה אברהם: מה שעשינו, זה שהפכנו את כל המפגשים למקוונים, כולל שאלון המחקר שאנחנו עושים אותו.

רחל משה אברהם: משקיעים הרבה מאמץ לשאול את התלמידים.

רחל משה אברהם: זה, אגב, האסטרטגיה הרביעית שעוד לא הזכרתי אותה, וד"ר אלה שראל תרחיב תיכף, אבל כל האסטרטגיות הן מקוונות היום ואנחנו משקיעים הרבה מאמץ גם בכלים טכנולוגיים בתוך כל מפגש, בהרבה מאוד סרטונים, בהפעלות של הילדים, וכל שיעור ושיעור היום הוא במקוון.

רחל משה אברהם: מה שיקרה כשהקורונה תלך לעולמה סוף סוף, זה שאנחנו לא נוותר על המקוון אלא נעשה שילוב ונדע להוציא את הטוב גם מהמפגשים פנים אל פנים שאנחנו לא רוצים להפסיד אותם, וגם מהכלים הטכנולוגיים והסרטונים, שאגב היו לפני הקורונה בתוך התוכנית.

רחל משה אברהם: הקורונה כמובן מציבה גם אתגרים מבחינת מצבי סיכון.

רחל משה אברהם: יותר חרדות, אולי יותר פניות בדיכאון, ואנחנו מאוד מכוונים לזה לא רק ב"בוחרים בחיים", אלא בכל העבודה של היחידה שלנו שעוסקת בנושא של מניעת אובדנות, עם כל המדריכים בשטח בכל המגזרים.

רחל משה אברהם: התוכנית, יש בה שלוש יחידות לימוד, בסך הכול שבעה מפגשים, וכל אחד מהם 45 דקות בלבד, כי זה מתואם למערכת הרגילה של בית ספר.

רחל משה אברהם: אני לא יודעת אם אני יכולה להראות את הסרטון.

רחל משה אברהם: אם היינו יכולים להראות את הסרטון, זה היה מסביר נורא בקלות.

קטי קטרין שטרית: אם יישאר לנו זמן, כי אני רוצה לשמוע את העמותה שעוסקת גם ביום וגם בלילה בנושא הזה, ולכן אנחנו נעבור לאבשלום אדרת, יושב-ראש עמותת בשביל החיים.

קטי קטרין שטרית: אני מציעה שתישארו, כי אני בטוחה שאנחנו נחזור אליכם גם עם שאלות.

רחל משה אברהם: רק אם יורשה לי רגע להעביר את רשות הדיבור לד"ר אלה שראל מחלב, שתציג את המחקר.

רחל משה אברהם: חשוב מאוד להראות את ההיבט הזה.

קטי קטרין שטרית: מאה אחוז, אז בואו נשמע את המחקר לפני שאנחנו פונים לבשביל החיים.

אלה שראל מחלב: אני שותפה לכתיבת התוכנית וחוקרת אותה.

אלה שראל מחלב: כמו שד"ר יוכי סימן טוב אמרה, יש כאן ילדים, מנהלים, שאני חושבת שחשוב שנשמע.

אלה שראל מחלב: אני אספר על המספרים ואחר כך אתם תשמעו את הסיפורים מאחורי המספרים.

אלה שראל מחלב: המחקר שלנו המלווה הוא גם מחקר איכותני וגם מחקר כמותי, והוא אפשר לנו להבין שזו לא רק תוכנית התערבות של שבעה מפגשים שנחוצה פה, אלא יש כאן שפה בית-ספרית שנרכשת, ודווקא המורים המקצועיים חידדו לנו בניתוח של הממצאים של מה שהם כתבו לנו במחקר האיכותני, כמה הם משמעותיים בתוך תהליך מניעת האובדנות.

אלה שראל מחלב: יש כאן מורה לקולנוע שיוכל לספר אחר כך על פיילוט שאנחנו עושים אצלו בבית ספר.

אלה שראל מחלב: התוכנית הזאת מעלה את תחושת השייכות לכיתה, מחזקת את הקשר מורה-תלמיד, וזה מימד אחד של חוסן שהוא מאוד חשוב במניעת אובדנות.

אלה שראל מחלב: השתתפו במחקר 1,639 תלמידים, מתוכם 5.6% שיתפו במחשבות אובדניות.

אלה שראל מחלב: מתוך ה-92 תלמידים ששיתפו במחשבות אובדניות, ל-36 הייתה תוכנית התאבדות, שהם מהווים 39% מאלה שיש להם מחשבות.

אלה שראל מחלב: אנחנו רואים את הקשר, אם יש לך מחשבות, גם לשלב הבא שיהיה לך תוכנית.

אלה שראל מחלב: מתוך ה-36 שהייתה להם תוכנית אובדנית, 16.3% מהם דיווחו גם על ניסיון אובדני.

אלה שראל מחלב: אנחנו ראים שהמספרים האלה מתאימים לממצאים אחרים בארץ וגם לממצאים בעולם.

אלה שראל מחלב: אני אגיד שכשבדקנו את היעילות של התוכנית לפני ואחרי, ראינו שהיתרון שלה, היא מפחיתה סימפטומים של דיכאון.

אלה שראל מחלב: התלמידים סיפרו על הפחתה של סימפטומים של דיכאון, אלה שהשתתפו בקבוצת המחקר בהשוואה לאלה שהשתתפו בקבוצת הביקורת, ועלייה בתחושה של רווחה נפשית.

אלה שראל מחלב: זה אפקט מראה, זאת אומרת, אנחנו רואים לא רק ירידה בתחושה של דיכאון, אלא גם עלייה ברווחה נפשית, ואני אגיד שכמערכת החינוך הנושא של רווחה נפשית ובריאות נפשית בכלל, חשוב לנו מאוד.

אלה שראל מחלב: זה בגדול הממצאים של המחקר שלנו.

אלה שראל מחלב: אנחנו בתחילת הדרך.

אלה שראל מחלב: אני כן אגיד שאנחנו יצרנו ממש קבוצת מחקר, פרופ' ענת בורשטיין קלומק, פרופ' גיל זלצמן, פרופ' ניר מדג'ר, פרופ' שרונה, פרופ' ג'וי בנטוב, ממש קבוצה של חוקרים גם בארץ, וגם חברנו לחוקרים מובילים בעולם ואנחנו נמצאים איתם בקשר.

אלה שראל מחלב: גם ההתאמות שעשינו לקורונה, חשוב לי להגיד את זה, הם בתוך קבוצת היוועצות מקצועית.

אלה שראל מחלב: אנחנו עושים את הדברים לאט אבל נכון ומדויק, בגלל שמדובר פה בדיני נפשות.

קטי קטרין שטרית: תודה רבה.

קטי קטרין שטרית: אנחנו עוברים ליו"ר עמותת בשביל החיים.

קטי קטרין שטרית: אבשלום היקר, אנחנו נשמח לשמוע אותך.

אבשלום אדרת: קודם כל אני לא יושב-ראש.

אבשלום אדרת: הייתי עד לפני שנתיים יושב-ראש.

אבשלום אדרת: יש לנו הנהלה אחרת, אבל אני חבר הנהלת עמותת בשביל החיים, פעיל שם כמעט 20 שנה מאז היווסדה.

אבשלום אדרת: אני רוצה לומר כאן שבאמת מערכת החינוך זאת דוגמא מופלאה לשינוי הדרמטי שחל בעשר השנים האחרונות בנושא הזה במדינה.

אבשלום אדרת: עד לפני עשר שנים, היחידות שכנראה יכלו לדבר על הנושא הזה בבתי הספר זה היו היועצות החינוכיות.

אבשלום אדרת: המורים כמעט ולא ידעו דבר על זה, והמנהלים.

אבשלום אדרת: בוודאי לא התלמידים.

אבשלום אדרת: העובדה שתוכנית כזאת נכנסת לדיבור ישיר על הנושא הזה עם התלמידים, גם בעקבות תוכנית מהסוג הזה שהוכנסה באיחוד האירופי והראתה שאחרי חמישה–שישה מפגשים של תוכנית דומה כזאת, בסוף השנה הראשונה כבר ירד מספר ניסיונות ההתאבדות של הצעירים ב-50%.

אבשלום אדרת: זאת תוכניות באמת מאוד אפקטיביות, ובאמת יישר כוח למשרד החינוך, ליוכי סימן טוב, לכל הצוות כאן שמוביל את הנושא הזה באומץ לב.

אבשלום אדרת: אני מוכרח לומר שצריך לזכור שעדיין יש לא מעט בתי ספר שהמנהלים מאוד מסתייגים מזה, חוששים עדיין מהסטיגמה שתהיה לבית הספר.

אבשלום אדרת: מה, אנחנו נכניס תוכנית כזאת?

אבשלום אדרת: זה סימן שאצלנו יש יותר מתאבדים?

אבשלום אדרת: יש יותר מחשבות אובדניות?

אבשלום אדרת: אני מאוד מקווה שהפעילות הזאת וישיבה מהסוג הזה, שמעלה את המודעות לעניין הזה, תאפשר כניסה של התוכנית הזאת להרבה יותר בתי ספר, בפתיחות ובדרך שהם עושים את זה, שגם ההורים מעורבים.

אבשלום אדרת: זה באמת פריצת דרך.

אבשלום אדרת: חברת הכנסת קטי שטרית, את יודעת שבימים אלה אין לנו יותר מדי דברים להתגאות במדינה.

אבשלום אדרת: זה אחד הדברים שאנחנו יכולים בהחלט להתגאות בהם, שמערכת מורכבת מאוד כמו מערכת החינוך, לקחה נושא, השתלטה עליו והכניסה אותו בצורה באמת מופלאה.

אבשלום אדרת: הבקשה היחידה שלי, שכמה שיותר מהר התוכנית הזאת תהיה לשנתון מלא.

קטי קטרין שטרית: וגם לכל בתי הספר, לכל הרשויות.

קטי קטרין שטרית: זאת הבעיה.

קטי קטרין שטרית: אני הבנתי שזה 90.

קטי קטרין שטרית: במדינה שלנו יש כמעט 300 רשויות, זאת אומרת שיותר מחצי מהרשויות לא מקבלות את התוכנית, וצריך לבדוק את הנושא הזה.

קטי קטרין שטרית: אם אתה מציין את זה ועם הניסיון הרב שיש לך בתחום, אז אם אתה מציין שהתוכנית הזאת, ואנחנו יודעים שגם בצבא הייתה תוכנית שגם עובדת, זאת אומרת שככל שמתעסקים יותר בנושא, כך גם פוחת.

קטי קטרין שטרית: אמרת לגבי סטיגמה, אז יש משפט שאני זוכרת שקראתי אותו באיזשהו מקום, של אלברט איינשטיין, שאמר שפצצת אטום אפשר לפרק, סטיגמה קשה מאוד לפרק, לכן הנושא של הסטיגמה חוזר על עצמו הרבה מאוד פעמים בכל ההתייחסות שלנו לנושא הזה.

קטי קטרין שטרית: אם יש איזשהו מסר שאנחנו יוצאים אליו, זה שהסטיגמה קיימת אבל צריך להתגבר עליה כמו כל בעיה אחרת, ומפה להתקדם ולעשות כמה שיותר כדי שאנחנו נוכל להציל, וכל מי שמציל נפש אחת בישראל, הציל עולם ומלואו, אז קודם כל תודה רבה לכם גם כעמותה שעושה רבות למען הנושא הזה ומציפה כל פעם מחדש את הבעיות הקיימות, וכמובן גם מציינת ומצביעה עם זרקור גדול, הנה, זאת תוכנית שעובדת, זאת תוכנית שהיא מצליחה וצריך רק לתגבר אותה.

קטי קטרין שטרית: אם יהיה לנו זמן, נוכל להמשיך ולחזור בחזרה למשרד החינוך ולשאול מה ניתן לעשות לנו כנבחרי ציבור אם התוכנית הזו מדברת רק על 90 רשויות.

קטי קטרין שטרית: אנחנו גם לא יודעים איפה 90 הרשויות, איפה זה מחולק, לאיזה מגזרים, מי נהנה מזה.

קטי קטרין שטרית: לגבי צוותי ההוראה, אבשלום, אתה העלית נקודה שהיא מאוד מאוד חשובה.

קטי קטרין שטרית: האם ניתנת הזכות למנהלי בתי הספר להחליט האם התוכנית הזו נכנסת או לא נכנסת, משיקולים שהם לא ענייניים?

קטי קטרין שטרית: האם השיקול שיש לי סטיגמה על בית הספר גובר על כך שתוכנית כזאת יכולה להציל את הילדים האלו ולהביא אותם למצב טוב יותר ולמנוע בעתיד?

קטי קטרין שטרית: אני חושבת שזאת סוגיה מאוד מאוד חשובה שאין לנו כל כך זמן לדון בה כרגע, אבל היא סוגיה שאנחנו צריכים לדון בה, מה תפקידו של מנהל בית הספר לא רק ברמה החינוכית, אלא ברמה הבריאותית.

קטי קטרין שטרית: איך אתה יכול למנוע טיפול בריאותי מילד, שיכול להיות שבאיזשהו שלב אנחנו חס וחלילה נוכל לראות אותו בסטטיסטיקה המאוד מחמירה וכואבת?

תהלה פרידמן: יש לי שאלה.

תהלה פרידמן: אני מתנצלת שהגעתי באיחור.

תהלה פרידמן: רציתי לשאול אם דיברתם על התקינה המיושנת של פסיכולוגים חינוכיים?

קטי קטרין שטרית: לא.

תהלה פרידמן: שתי שאלות שהייתי רוצה התייחסות אליהן.

תהלה פרידמן: אחד, התקן היום הוא פסיכולוג אחד ל-1,000 ילדים בגילאי בית הספר.

תהלה פרידמן: בגן זה 1 ל-500 וגם זה לא מתוקצב היום.

תהלה פרידמן: גם התקן המיושן הזה מתוקצב היום רק מ-5 עד 15, זאת אומרת גיל 15 עד 18, שזה ממש גיל קריטי כשאנחנו מדברים על הדבר הזה, לא מתוקצב בכלל.

תהלה פרידמן: גם אני פחות מכירה נתונים.

תהלה פרידמן: אני פחות יודעת עד כמה זה משמעותי.

תהלה פרידמן: זה בטח סוגיות אחרות בכלל.

אבשלום אדרת: אני חושב שיעל שחר שהיא האחראית על הנושא של השפ"ח - - -

קטי קטרין שטרית: אז לגבי השאלה הזו אנחנו נוכל לקבל תשובה לגבי התקינה.

עופר כסיף: העניין הזה של גילאים 15 עד 18, זה באמת גיל, למי שמכיר באמת, נגיד הפסיכולוגיה של אריק אריקסון שמדברת על תקופה של משברים, זה גיל באמת הגיל המשברי ביותר.

עופר כסיף: זה נשמע אבסורד מוחלט.

עידית סילמן: והשאלה גם, אנחנו יודעים שעקב משבר הקורונה הנוכחי, אנחנו מודעים לנתונים שהגיעו לידנו.

עידית סילמן: אנחנו מודעים לעובדה שילדים ישבו כמעט עשרה חודשים בבית מול מסכים, והשאלה היום, האם לאור המשבר הנוכחי מתקצבים את התקינה הזאת שהיא גם ככה בחסר, במיוחד בגילאים הקריטיים האלה?

עידית סילמן: התוכנית המיוחדת הזאת שהציגו לנו ממשרד החינוך, אני רוצה לפרגן עליה ויישר כוח גדול, של "בוחרים בחיים", ועמותת בשביל החיים שנמצאת כאן ועושה עבודת קודש בתחום הזה.

עידית סילמן: את ציינת את הרווחה הנפשית ואת הבריאות הנפשית.

עידית סילמן: אנחנו יודעים תמיד שנפש בריאה בגוף בריא, ולא נאמר סתם נפש, כי הנפש של האדם היא מאוד קריטית במקום הזה.

עידית סילמן: אם אנחנו מדברים על 90 רשויות, אז האם לאור האתגרים של הקורונה אנחנו מרחיבים את זה?

עידית סילמן: האם תוכנית שמצליחה, אנחנו רוצים לתקצב אותה הלאה בגלל ההצלחה שלה?

עידית סילמן: האם אנחנו רוצים להכשיר את כלל הצוותים?

עידית סילמן: ילדים מגיעים אלינו אחרי תקופה בבית.

עידית סילמן: כל הצוותים, לטעמי, צריכים לעבור איזושהי הכשרה בסיסית.

קטי קטרין שטרית: אז אולי כדאי לגבי כל השאלות שנשאלו עכשיו, דווקא לחזור ליוכי סימן טוב, מנהלת היחידה, אם לה יש את הנתונים והיא יכולה להשיב לנו לשאלות של חברי הכנסת.

קטי קטרין שטרית: יוכי, מה שאתם תחליטו.

קטי קטרין שטרית: יעל תענה?

יוכי סימן טוב: יעל תתחיל לגבי הפסיכולוגים.

יוכי סימן טוב: היא הנציגה שלנו.

יוכי סימן טוב: היא הרכזת הארצית לפסיכולוגים בתחום האובדנות.

יוכי סימן טוב: היא עושה באמת עבודת קודש, מהפכה של ממש כמו שאבשלום אמר.

יוכי סימן טוב: תשמעו קודם אותה, אחר כך אני אשתדל לענות.

קטי קטרין שטרית: יוכי, יש פה שאלות של נתונים.

יוכי סימן טוב: כן, כן, יש לה הרבה מאוד נתונים שקשורים ספציפית לתחום שאנחנו עוסקים בו.

יוכי סימן טוב: כדאי לשמוע אותה.

קטי קטרין שטרית: מאה אחוז, אז יעל, בבקשה, תוכלי לתת לנו בקצרה?

יעל שחר: קודם כל תודה באמת לכל שותפי הדרך.

יעל שחר: מה שאני כרגע אתאר בכמה מילים, זה לגבי המהלך המשמעותי שהתוכנית הלאומית עושה כהנגשה וכיצירת הימנעות מההימנעות מהסוגיה של אובדנות בכל הרשויות שאליהם אנחנו נכנסים.

יעל שחר: אני חושבת שזו באמת עבודת קודש.

יעל שחר: אני אנסה לדייק את החלק של השירותים הפסיכולוגים החינוכיים.

יעל שחר: בכל כניסה לרשות, ואני רוצה רגע לתקן.

יעל שחר: אנחנו כרגע עומדים על כניסה ל-120 רשויות, לא 90.

יעל שחר: 90 היינו עד השנה הקודמת.

יעל שחר: בשנה הזאת אנחנו כרגע נמצאים בתהליך בתנאי קורונה, של כניסה לעוד - - -

קטי קטרין שטרית: בגלל הקורונה?

יעל שחר: עד שנת 2024.

יעל שחר: בתקווה שהתקציבים יעמדו לנו והכול יתרחש כמתוכנן, השאיפה שלנו זה להיכנס לכל השירותים הפסיכולוגיים, לכל הרשויות, כלומר בכל מרחב ההתערבות של משרד החינוך.

יעל שחר: במובן הזה זאת רשת מניעה רחבה.

יעל שחר: אני רגע אדייק את החלק של השירותים הפסיכולוגים החינוכיים, כי התפקיד שלהם זה הנגשה של המענים הטיפוליים, כלומר גם הערכת הסיכון הראשונית וההתערבות, לפגוש את ההורים, לתת את ההדרכה לצוות, ליועצות, למנהלים ולאנשי החינוך, מה המענה שצריך לעשות עם אותו ילד.

יעל שחר: לפגוש את הילד ואת ההורים, לאחר מכן לבצע הערכת סיכון ראשונית כדי לחסוך את ההגעה לחדר המיון על כל רצף האובדנות.

יעל שחר: תחשבו רגע כשלפעמים ילד אומר מתוך רצון לשתף כי הוא פוחד, אומר שהוא רוצה למות.

יעל שחר: התגובה שעד לפני שש שנים הייתה, לך לחדר מיון.

יעל שחר: היום זה, רגע, בוא נקשיב לך, בוא נסתכל על זה, בוא נבין מה קורה לך, מה המצוקה שלך, ואם אפשר לתת מענה בתוך בית הספר, בתוך הקהילה, מענה על ידי פסיכולוג חינוכי, זה המענה שניתן, ואני לא בורחת משאלת התקן.

יעל שחר: זה סוגיה סופר מסובכת ואנחנו נמצאים בדיונים עמוקים, אבל אני כן רוצה לדבר מה עשינו עד עכשיו כדי ליצור את הרצף הטיפולי.

יעל שחר: נכנסנו להטמעה של ההכשרה עצמה.

יעל שחר: זאת הכשרה ברמה של פסיכולוגים, של קיומם של הערכות סיכון ומענים טיפוליים ממוקדים ל-2,200 פסיכולוגים ב-90 רשויות מקומיות.

יעל שחר: זה מענה למעשה אדיר, שהמשימה שלו זה להכשיר אותם ולאפשר להם את המסוגלות לעשות את ההנגשה הזאת.

יעל שחר: נותנים מענה לכ-4,000 פניות.

יעל שחר: אני רוצה רגע לדייק.

יעל שחר: 4,000 פניות, מתוכם מבוצעים ישירות הערכות סיכון.

יעל שחר: רק לסבר רגע את האוזן, בשנתיים האחרונות אנחנו מדברים על 4,190 תלמידים שנעשו לגביהם התערבויות של הערכת סיכון, שזו התערבות ראשונית ובניית תוכנית ביטחון, וטופלו כ-1,127 תלמידים, טיפול פסיכולוגי בתוך הקהילה, בתוך בית ספר, אלה שרמת הסיכון שלהם עוד לא גדלה והיו צריכים להפנות אותם לחדר המיון.

קטי קטרין שטרית: הנתון הזה הוא לגבי תקופת הקורונה?

יעל שחר: אני רוצה רק לדייק.

יעל שחר: מתחילת השנה הזאת אנחנו רואים עלייה של פניות.

יעל שחר: למרות שהתלמידים לא בבית ספר, אנחנו מדברים כרגע על 900 הערכות סיכון שכבר נעשו, וכ-210 טיפולים.

יעל שחר: זאת עלייה שאנחנו מזהים אותה, עלייה של כ-30%.

יעל שחר: אני רוצה, הכול בזהירות, כי אנחנו בסך הכול מספטמבר ויש לנו עוד שנה להיערך אליה.

יעל שחר: למרות שהתלמידים לא נמצאים בבית ספר, יש עלייה בפניות של מצוקה בכל רמות הסיכון, סימפטומים של דיכאון.

יעל שחר: הפניות הן דרך 105, דרך הקווים החמים ודרך בתי הספר, זאת אומרת יש שונות גם באופן הפניות.

יעל שחר: בתי הספר מדווחים על יחסית פחות פניות, אבל מצד שני יש מקומות שבהם יש עלייה של מאות אחוזים בפניות, זאת אומרת זה מאוד משתנה.

עופר כסיף: יעל, יש לי שאלה.

עופר כסיף: מה שכרגע דיברת עליו זה בעצם הנושא של מספר הפניות, אבל יש גורמי סיכון שהם לאו דווקא באים לידי ביטוי בפנייה אל האפריורי.

עופר כסיף: למשל נושא של ילדים חולים, נושא של ילדי עובדים זרים למשל, וכן הלאה.

עופר כסיף: השאלה היא אם יש לכם עכשיו בזמן הקורונה כשבתי הספר מושבתים, יש לכם עדיין אפשרות מעקב כמו שיש בימים כתיקונם?

עופר כסיף: השאלה השנייה, איזה מענה אתם יכולים לתת במסגרת המגבלות הקיימות גם לאותם ילדים שהם עם גורמי סיכון, שלאו דווקא פנו?

יעל שחר: אני אתייחס לשאלה הזאת.

יעל שחר: אתה קודם כל צודק.

יעל שחר: הנושא של החזקת ילדים בסיכון ולא רק בסיכון אובדני, כי הסיכון עלול להוביל לסיכון אובדני בכל האספקטים של הסיכון, על כל רצף הסיכון, הוא סוגיה שאנחנו עוסקים בה כל הזמן, בקורונה בוודאי.

יעל שחר: הסיפור הגדול שלנו זה איך לחתור למגע, והאופנים שבהם אנחנו מנסים, זה קודם כל דרך השיתופים הכי חשובים שלנו, זה היועצים והמורים והמנהלים.

יעל שחר: אנחנו כל הזמן במגע איתם, בחשיבה על מי האוכלוסיות, מי התלמידים שכבר היו מוכרים לנו ואלה תלמידים גם הצטרפו למעגל הסיכון.

יעל שחר: אני חושבת שד"ר יוכי סימן טוב תיארה את זה.

יעל שחר: במקביל לזה, בהרבה מאוד מהקהילות שלנו יש שותפות גם עם הרווחה, כלומר, השירות הפסיכולוגי נמצא בקשר גם עם גורמי רווחה ויש הדדיות וחשיבה משותפת איך יוצרים החזקה יותר טובה, אני מדברת על מבנים שונים שנעשו, דרך אגב, בזכות הכניסה של התוכנית הלאומית למניעת התאבדויות שיצרה שולחנות עגולים ועבודה משותפת בין-משרדית, וכל הכבוד לה על כך, אני חייבת לומר את זה.

יעל שחר: אספקטים נוספים של חתירה למגע זה בזמן הקורונה בכל השירותים הפסיכולוגים.

יעל שחר: כמעט בכולם נפתח קו חירום לקהילה, ישיר, זאת אומרת קו טלפוני, קווי מצוקה נוספים על קווי המצוקה שמשרד החינוך פתח וכו', כדי שזה יהיה זמין לקהילה.

יעל שחר: 105 הוא גורם מפנה מאוד משמעותי שדרך בית הספר זה עובר אלינו.

יעל שחר: במובנים האלה יש לנו ניסיון להגיע.

יעל שחר: להגיד לך אם אפשר היה להרחיב אותו?

יעל שחר: התשובה היא בכנות, הלוואי, בוודאי שכן.

קטי קטרין שטרית: כן, אבל הייתם צריכים לזעוק את הזעקה הזו, כי להערכתי הנתונים שאת עכשיו ציינת הם נתונים מאוד משמעותיים שצריך להתייחס אליהם בכובד ראש.

קטי קטרין שטרית: הרי את מדברת על צוות הוראה שנמצא בבית הספר בזמן נורמלי כשהתלמידים פיזית נמצאים בבית הספר.

קטי קטרין שטרית: אנחנו מדברים על סגר.

קטי קטרין שטרית: אנחנו מדברים על הישארות בבית.

קטי קטרין שטרית: אנחנו מדברים על כך שהצוות לא רואה את הילד.

קטי קטרין שטרית: הוא לא רואה אותו ביום-יום ולא חש את המצוקה שלו, אלא אם כן הוא פונה, אבל אנחנו יודעים שהפנייה, גם לוקח זמן ואומץ וסטיגמה ועוד מיליון ואחת סיבות, וזה לא קורה, אז האיתור כאן הוא מאוד מאוד קשה.

עופר כסיף: לפי גורמי הסיכון, בין השאר.

קטי קטרין שטרית: חד משמעית.

יעל שחר: האיתור הוא הרבה יותר קשה, מחד.

יעל שחר: מאידך, יש סוגי מצוקה שבאים לידי ביטוי.

יעל שחר: מתבגרים יותר כותבים, יותר מחפשים דרך לבטא את הכאב ואת המצוקה שלהם.

יעל שחר: אנחנו כרגע בתוך זה, ואנחנו מנסים ככל שאנחנו יכולים להיות במגע ובחתירה למגע.

יעל שחר: את צודקת לחלוטין שאפשר היה לחשוב כל פעם על עוד ועוד אופנים להיות במגע.

יעל שחר: אני חושבת שיש מאמץ אדיר.

יעל שחר: אני רק לא רוצה לומר שאין צעקה.

יעל שחר: הייתה צעקה מאוד גדולה, לפחות מהזווית של הפסיכולוגים החינוכיים, בכך שבחלק מהרשויות המקומיות צמצמו, הפכו אותם ללא עובדים חיוניים, וקם קול זעקה על כך שאיך אפשר להפסיק התערבויות בטיפול בילדים בסיכון.

יעל שחר: זו הייתה זעקה גדולה בכל הארץ, במיוחד לגבי הנערים והנערות שכבר היו בטיפול, בסיכון אובדני.

קטי קטרין שטרית: את יכולה לחזור על הנתונים בבקשה?

קטי קטרין שטרית: זה מאוד מאוד חשוב לנו.

יעל שחר: מתחילת השנה אנחנו מדברים על 900 הערכות סיכון שבוצעו בפועל בדרכים-לא דרכים, בכל דרך שהיה דרך לחתור במגע, כלומר, אם אפשר היה לראות אותם פנים אל פנים, ואם לא, בכל אמצעי שניתן היה.

עידית סילמן: יעל, זה אומר שיש הרבה הערכות סיכון שאנחנו לא יודעים עליהם בעצם.

יעל שחר: הערכות הסיכון זה הערכות סיכון כשנער או נערה מראים לנו סימפטומים של דיכאון או אומרים שהם רוצים למות.

יעל שחר: הם מגיעים לפסיכולוג שרואה אותם, מסתכל ובוחן קודם כל מה כואב להם ומה רמת הסיכון.

יעל שחר: רובם לשמחתנו, זה המשמעות של מניעה, לא מגיעים בכלל חדר המיון כיוון שצריך לעשות שם חיבורים, והתערבות יכולה להיות ברמה מיידית של התערבות במצוקה שבין ההורים והילדים באותו רגע.

יעל שחר: ההתערבות היא התערבות קצרת טווח, שהמשמעות שלה זה לתת חוויה של קשר ומגע, לייצר איזושהי חוויה של החזקה לאותו נער או נערה כדי לתת לכאב שלו להישמע באופן שאפשר גם להקשיב לו, שלפחות הסביבה המחבקת שלו.

יעל שחר: ליצור לו תוכנית ביטחון.

יעל שחר: אלה ההתערבויות שאנחנו מבצעים.

קטי קטרין שטרית: טוב, תודה.

קטי קטרין שטרית: אנחנו רוצים לשמוע אבל ממש בקצרה את יעל טל פואה, כי זמננו קצר ואנחנו גם רוצים לשמוע את הילדים שנמצאים איתנו וגם ההורים.

תהלה פרידמן: מי יידע לומר לי על התקינה?

תהלה פרידמן: זה קריטי, כי עם זה אנחנו כוועדה - - -

קטי קטרין שטרית: יעל, את מודעת לתקינה?

יעל שחר: כן, אני אתייחס לנושא התקינה.

יעל שחר: נושא התקינה הוא סיפור מורכב ביותר.

יעל שחר: חלק מהכניסה לתוכנית, התקציבים מיועדים להרחבת השעות של התקן.

יעל שחר: בפועל, אני מוכרחה להודות שהרוב לא נעשה בתוך ההרחבה הזאת, אלא לצערי בתוך התקן, אבל שירותים פסיכולוגים עושים מאבק מתמיד כדי להרחיב את השעות האלה ולבצע את הערכות הסיכון, והטיפולים לא בתוך התקן כי ברור לנו שלא ניתן להחזיק את זה בתוך התקן, כי כמו שאתם אומרים, המציאות היא מאוד מורכבת.

קטי קטרין שטרית: אז בואו נשמע רגע, יעל, את גל תמים, מנהלת השירות הפסיכולוגי.

קטי קטרין שטרית: אני רוצה לדעת ממך בהמשך למה שחברת הכנסת פרידמן ציינה.

קטי קטרין שטרית: אנחנו רוצים לשמוע ממך מה את חושבת היום לגבי התקינה ומה צריך לעשות.

גל תמים סיקולר: קודם כל תודה רבה על רשות הדיבור.

גל תמים סיקולר: אני גם נציגת פורום הארגונים למען הפסיכולוגיה הציבורית, מעבר להיותי מנהלת שפ"ח.

גל תמים סיקולר: אני מאוד מצטרפת למה שיעל שחר סיפרה.

גל תמים סיקולר: התוכנית הלאומית מאוד מאוד חשובה בשטח, ופסיכולוגים עברו הכשרה מאוד מאוד אינטנסיבית כדי לתת את המענה למען נערים ונערות בסיכון אובדני, אבל לצערנו יעל וכל השותפים מנהלים כל שנה מאבק כדי שהתוכנית הלאומית תמשיך וגם תשרוד.

גל תמים סיקולר: כל עוד התוכנית לא בבסיס התקציב, זה אומר שכל שנה אנחנו לא יודעים האם התוכנית הזו אכן תמשיך.

גל תמים סיקולר: הרבה מאוד פסיכולוגים עושים את זה על שעות התקן שלהם עם שכר מאוד מאוד נמוך.

גל תמים סיקולר: אנחנו בתור מנהלי שירותים פסיכולוגים נאבקים כל שנה כדי לגייס פסיכולוגים, וקשה מאוד לגייס פסיכולוגים כאשר השכר הוא כל כך נמוך.

גל תמים סיקולר: פסיכולוג היום משתכר 30 ש"ח לשעה ויש לו אחריות אדירה על בריאות הנפש של כלל הילדים בתך מסגרות החינוך, והמון שירותים פסיכולוגים בעצם נמצאים עם תת תקינה.

גל תמים סיקולר: רוב השירותים הפסיכולוגים נמצאים באחוז כיסוי של 50% ומטה וזה מביא לזה שבעצם אנחנו לא נותנים מענה מיטבי, יעיל עבור מסגרות החינוך שלנו.

קטי קטרין שטרית: בגלל שהמשכורות נמוכות לא מצליחים למלא את התקנים?

גל תמים סיקולר: נכון.

גל תמים סיקולר: המשכורות מאוד מאוד נמוכות וגם תנאי ההעסקה.

גל תמים סיקולר: כל עוד זה נמוך, זה לא מאפשר לנו לגייס פסיכולוגים לשטח.

גל תמים סיקולר: פסיכולוג, למי שאולי עוד לא שמע על זה, בעצם צריך לעבור הכשרה של תשע שנים כדי לצאת לשטח.

גל תמים סיקולר: תואר ראשון, שלוש שנים, תואר שני, שנתיים, ולאחר מכן ארבע שנות התמחות ורק אז הוא יוצא לעבודה.

גל תמים סיקולר: לאחר תשע שנים הוא בעצם מקבל 30 ש"ח לשעה, ועם זה קשה מאוד לגייס פסיכולוגים לעבודה החשובה בפסיכולוגיה הציבורית, בתוך השירותים הפסיכולוגים וגם בתוך בתי החולים.

עידית סילמן: קטי, חשוב לדעת גם כמה זמן לוקח עד שילד שפונה או משפחה שפונה, מקבלת אינטק אצל פסיכולוג.

עידית סילמן: ממה שאנחנו שמענו מהנתונים, זה לוקח כמה חודשים טובים.

קטי קטרין שטרית: כן, לקצר את זמני ההמתנה.

גל תמים סיקולר: ככל שיהיו יותר פסיכולוגים, ככה נוכל באמת לתת מענה קצר יותר וגם מקצועי יותר.

עידית סילמן: את יודעת כמה זמן זה לוקח היום עד שמקבלים אינטק ראשוני של פסיכולוג בפסיכולוגיה הציבורית?

גל תמים סיקולר: את מתייחסת בתוך בתי החולים או בתוך השירותים הפסיכולוגים?

גל תמים סיקולר: בתוך משרד החינוך או תחת בתי החולים?

עידית סילמן: גם וגם.

גל תמים סיקולר: בתוך בתי החולים, אני עובדת בתוך יחידה פסיכיאטרית בסורוקה, ההמתנה שלנו לאינטק הוא לפחות חצי שנה, שלא לדבר על המתנה של שנה לטיפול.

קטי קטרין שטרית: תודה רבה.

קטי קטרין שטרית: אנחנו רוצים לעבור ליעל טל פואה מהמרכז לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית, שתוכל לתת לנו סקירה קצרה.

קטי קטרין שטרית: זמננו קצר, אני מתנצלת.

קטי קטרין שטרית: אי אפשר להכניס נושא כל כך חשוב לזמן כל כך קצר, אבל לצערנו הרב אנחנו צריכים לפנות את המקום גם לישיבות האחרות ולכן ננסה כמה שיותר מהר, את הדברים החשובים ביותר.

יעל טל פואה: שלום, אני מגיעה מאיגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית.

יעל טל פואה: בעצם הסיבה שאני כאן זה לקשור בין אובדנות לבין פגיעות מיניות, כי אנחנו כן מכירים גם קשר אמפירי הדוק ברמה המחקרית וגם בשטח.

יעל טל פואה: אני רוצה לציין כמה נתונים.

יעל טל פואה: ראשית, אנחנו מצאנו שיש עלייה בפניות למרכזי הסיוע בנושא של פגיעות מיניות.

יעל טל פואה: יש עלייה של 43% כשאנחנו בוחנים את התקופה הנוכחית לעומת אשתקד.

יעל טל פואה: הדבר השני זה שיש עלייה ניכרת בתיקי עבירות המין בכל מה שקשור להטרדות מיניות ופגיעות מיניות ברשת.

יעל טל פואה: בקרב הנוער, עלייה שנעה בין פי חמש או שבע.

יעל טל פואה: זה עלייה דרמטית, קיצונית.

יעל טל פואה: יש עלייה של 92% במעשים מגונים שנעשים בחסרי ישע ובני משפחה מתחת לגיל 14, וזה מתכתב עם הנתון שהוא יציב לאורך השנים, שכ-65% מהפגיעות המיניות בעצם מתבצעות בילדים וילדות, נערים ונערות מתחת לגיל 18.

יעל טל פואה: נוסיף עוד נתון שהוא לא קשור לימי הקורונה, אבל שאחד מתוך חמישה ילדים וילדות הם נפגעי ונפגעות תקיפה מינית.

יעל טל פואה: בעצם מה שאני רוצה להגיד, זה שיש לנו פה תופעה דרמטית של פגיעות מיניות, וכל הדברים שנאמרו פה, גם התוכנית עצמה, מתכתבים עם הנושא.

יעל טל פואה: חשוב להבין כמה דברים.

יעל טל פואה: אחד, אני מבינה שהתוכנית היא לא מנדטורית, היא נתונה לבחירת מערכת החינוך.

יעל טל פואה: הדבר השני, שאתם מדברים על התקינה שהיא לא מספקת.

יעל טל פואה: צריך גם להבין שיש לנו גם בעיה של הפסיכולוגים, אבל גם הייעוץ פה הוא כוח טיפולי סיועי משמעותי.

יעל טל פואה: הנושא של הכשרות צוותים, אני חושבת שיש פה איזושהי הפרדה דיכוטומית בין כל הנושא של אובדנות לבין כל הנושא של פגיעה מינית, כשאנחנו יודעים באופן משמעותי להגיד שהרבה מאוד מהתופעות גם הסומטיות, גם הנפשיות, במיוחד כשיש בידוד בתקופה הזאת.

יעל טל פואה: אנחנו עושים סדנאות לבני נוער.

יעל טל פואה: אנחנו החלפנו את הפורמט למפגשים בזום, אז גם כשיש בידוד או גם כשבכלל לא רואים את אחד את השני פלוס אין יועצת נגישה או אין מחנך/ת שנפגשים איתם כל הזמן, מעבר לזה שהמרחק לאובדנות מתקצר, אז אנחנו גם יודעים להגיד שהם גם יותר פגיעים, ואז הרבה מאוד סימפטומים.

יעל טל פואה: אתם דיברתם על סימפטומים של דיכאון.

יעל טל פואה: אני ארצה לטעון שהם לאו דווקא סימפטומים של דיכאון, כמו שזה סימפטומים של פגיעה מינית שמתרחשת זה עתה, שהם עכשיו נפגעים ונפגעות.

יעל טל פואה: מה שאני רוצה להציע או להוסיף פה לדיון, זה שההכשרות צריכות להיות מנדטוריות, זאת אומרת, כל אדם בישראל שפוגש נער ונערה שהוא בתוך משרד החינוך, איש הוראה, הוא צריך לעבור הכשרה בנושא.

יעל טל פואה: מה שאני מציעה, זה לחבר בין הנושאים של פגיעות מיניות ואובדנות, כי הדיכוטומיה בזה שאנחנו עובדים באיזשהו ספליט, זה לא נכון ואנחנו עלולים לפספס פה הרבה מאוד דברים, ואני יכולה להגיד לכם שזיהוי של פגיעה מינית הוא זיהוי מאוד דומה.

יעל טל פואה: יש קווים מאוד דומים לאובדנות, אבל הטיפול הוא אחר והוא יכול להיות מאוד מאוד מהיר ומאוד יעיל ומאוד אפקטיבי בהפחתה של רמות האובדנות.

קטי קטרין שטרית: תודה רבה.

קטי קטרין שטרית: אנחנו רוצים לעבור לד"ר איריס כהן-יבין, נציגת החברה לבריאות הנפש בקהילה.

קטי קטרין שטרית: היא נציגת ההסתדרות הרפואית לישראל.

איריס כהן-יבין: בוקר טוב, אני פסיכיאטרית ילדים.

איריס כהן-יבין: אני גם מנהלת מרפאה של בריאות הנפש בקהילה ואני גם מייצגת את החברה לבריאות הנפש בקהילה.

איריס כהן-יבין: שני דברים רציתי להעלות.

איריס כהן-יבין: אחד, כשהתוכנית התחילה, הייתה לנו תוכנית רצף.

איריס כהן-יבין: אני הייתי שותפה לתוכנית רצף, שבה בעצם היה שיתוף פעולה בין המרפאות לבריאות הנפש, לאפשר גם בדיקות פסיכיאטריות דחופות במקרים שאותרו על ידי גורמי בשפ"ח כמורכבים יותר וזקוקים לבדיקה פסיכיאטרית.

איריס כהן-יבין: היה רצף טיפולי וזה היה מצוין.

איריס כהן-יבין: זה היה רק בכמה ערים בארץ.

איריס כהן-יבין: למיטב ידיעתי זה הופסק, התוכנית הזאת לא המשיכה.

איריס כהן-יבין: זה שאנחנו נהנים מהקשר מאז, עם הנציגה של השפ"ח, הקשר נוצר בעיר שלנו, זה משהו אחר, אבל מבחינה לאומית אני חושבת שזו תוכנית חובה ומאוד מאוד חשוב להחזיר אותה בחזרה.

איריס כהן-יבין: אני רוצה להגיד שאנחנו מוצפים במרפאות לבריאות בנפש, בפניות של בני נוער במצוקה ואובדנים, הרבה מעבר למה שאנחנו היינו רגילים לפני הקורונה.

איריס כהן-יבין: כמה שהילדים מתלוננים שקשה להם, חד משמעית הילדים שחזרו, הילדים מהתלמידים הדיפרנציאליים, הילדים בכיתות הקטנות, הילדים הצעירים יותר שחזרו למסגרות, מצבם הנפשי טוב יותר מרוב הילדים שנמצאים עדיין בבית.

איריס כהן-יבין: יש ילדים שפורחים וטוב להם, זה לדיון אחר, אבל אני כן אגיד שיש המון המון מצוקות.

איריס כהן-יבין: ילדים חוזרים לטיפולים תרופתיים, ילדים חוזרים לטיפולים אחרי שהם סיימו טיפולים.

איריס כהן-יבין: אנחנו עם תורי המתנה מטורפים.

איריס כהן-יבין: דיברו על זה שהתוכניות האלו לא עובדות בכל הרשויות ויש ערים שבאמת עדיין זה רק לפנות למרפאה לבריאות הנפש.

איריס כהן-יבין: לא בכל מקום יש מרפאה לבריאות הנפש.

איריס כהן-יבין: הייתי אומרת שבאמת בפריפריה בקהילות מסוימות המצב קשה מאוד.

איריס כהן-יבין: אזורים בפריפריה, רשויות עם מצב סוציו-אקונומי פחות גבוה, העולם החרדי, בעולם הערבי.

איריס כהן-יבין: הרבה מאוד אוכלוסיות.

איריס כהן-יבין: אני חושבת שצריך להרחיב.

איריס כהן-יבין: התוכנית מקסימה.

איריס כהן-יבין: עד כמה שאני שומעת, היא להתעלף.

איריס כהן-יבין: אני פשוט חושבת שצריך יותר וצריך לחדש את הקשר עם בריאות הנפש.

קטי קטרין שטרית: ואת אומרת שבגלל הקורונה אתם רואים עלייה מאוד גדולה בעיקר בפריפריה, במגזר הערבי והחרדי.

איריס כהן-יבין: אנחנו רואים עלייה בכל מקום, אבל בפריפריה יש הרבה פחות כוחות להתמודד.

קטי קטרין שטרית: תודה רבה.

קטי קטרין שטרית: את ממש הארת את תשומת ליבנו לתופעה מאוד מדאיגה, אם זה מה שאת טוענת.

קטי קטרין שטרית: יש תלמידה שמבקשת לדבר.

קטי קטרין שטרית: סיון גתי, נציגה של מועצת התלמידים והנוער הארצית.

סיון גתי: תודה רבה.

סיון גתי: בוקר טוב לכולם, אני באמת הנציגה מטעם מועצת הנוער והתלמידים הארצית.

סיון גתי: אני חושבת שכל הנקודות שהעלו פה הן מאוד חשובות והן מאוד נכונות, בעיקר הנושא של הסטיגמות.

סיון גתי: הרבה בני נוער, ואני מדברת מחוויות אישיות, אנשים שאני שומעת, שמפחדים לגשת והם מפחדים לדבר בגלל הפחד שלא יקבלו אותם לעבודה או לצבא או שזה יפגע בציונים או בחברויות שלהם רק בגלל הסטיגמה הזאת שכולם אומרים שאם אתה אובדני, אז זה בעיה נפשית חמורה שגורמת לכך שאתה לא מתפקד, ודברים כאלה.

סיון גתי: אני חושבת שאנחנו צריכים לשבור את הסטיגמה הזאת, ומהר, בגלל שזה באמת בעיה מאוד קשה.

סיון גתי: מועצת הנוער פועלת לעשות את זה כל הזמן.

סיון גתי: אנחנו פועלים עם שפ"י.

סיון גתי: אנחנו עם ד"ר יוכי סימן טוב בקשר תמידי.

סיון גתי: אנחנו עם מוקד 105 בקשר תמידי גם, כל הזמן שמים עין, מנסים לחשוב איך אנחנו משפרים את זה.

סיון גתי: אני חושבת שגם מערכת החינוך מאוד עוזרת לנו לשפר את זה, אם זה לשים יועצות חינוכיות, אם זה לעזור לדבר על זה בבתי הספר, וכדומה.

סיון גתי: עוד דבר שאני חושבת שיש לי להעלות פה ושפחות דיברו עליו, זה החינוך הבלתי פורמלי.

סיון גתי: מה שקורה, הרבה בני נוער מרגישים שהם תקועים בלופ, בשגרה קשה בגלל הקורונה ובגלל המצב, וזה מה שגורם לכך שהם מרגישים אובדנות והם מרגישים את הצורך הזה.

סיון גתי: אני חושבת שתנועות הנוער, ובכללי החינוך הבלתי פורמלי, הוא יציאה מאוד טובה מהלופ הזה, מהשגרה הזאת שהם תקועים בה.

סיון גתי: לא מדברים על זה מספיק.

סיון גתי: לא מדברים על איך להחזיר אותם לפעילות נורמלית, גם אם זה בקפסולות או בשטח פתוח.

סיון גתי: יש המון דרכים, אפילו אם זה בקפסולות של ארבעה ילדים או דברים ממש קטנים, הכי מינימלי שיש.

סיון גתי: אני חושבת שזה מה שיכול לגרום לכך שהרבה בני נוער ירגישו יותר טוב.

סיון גתי: (היו"ר תהלה פרידמן)

תהלה פרידמן: תודה רבה.

תהלה פרידמן: הנקודה של החינוך הבלתי פורמלי לא עלתה עד עכשיו והיא גם באמת מאוד משמעותית.

תהלה פרידמן: אסף, תלמיד כיתה ט'.

תהלה פרידמן: אסף, אתה איתנו?

אסף הרשקוביץ: אני מחטיבת ביניים גוונים בראש העין.

אסף הרשקוביץ: אני עברתי את הפרויקט הזה בשנה שעברה.

אסף הרשקוביץ: אני עברתי אותו יחד עם המחנכת שלי, רונית משיח, ואיילת פישר, היועצת.

אסף הרשקוביץ: אנחנו עברנו את הפרויקט הזה איתם ולא עם מישהו מבחוץ.

אסף הרשקוביץ: אצלי לפחות, ואני מאמין שאצל עוד הרבה, היה שיח הרבה יותר טוב.

אסף הרשקוביץ: הכול זרם.

אסף הרשקוביץ: זה בכל זאת אנשים שאנחנו מכירים.

אסף הרשקוביץ: הפרויקט הזה הוא בעצם הפעם הראשונה שיצא לי לדבר על הנושא הזה שהוא נושא נורא חשוב, כל העניין של מחשבות אובדניות, ולא סתם לזרוק את זה באוויר תוך כדי.

אסף הרשקוביץ: פעם ראשונה שדיברנו על זה בצורה מסודרת ואני מאמין שאחרי כל מה שעברנו, במידה ואני אתקל במצב כלשהו שקשור לזה, אני אתנהג שונה מאיך שהייתי מתנהג לפני, כי באמת שזה שינה לי את התמונה.

אסף הרשקוביץ: אני רואה דברים אחרת.

אסף הרשקוביץ: אני מאמין שככה זה שונה אצלי.

אסף הרשקוביץ: אני רוצה לדבר על משהו שהסקתי מהפרויקט.

אסף הרשקוביץ: אני הסקתי במהלך הפרויקט, שלא רק במחשבות אובדניות אלא באמת כמעט בכל תחום בחיים כדאי תמיד לחשוב לא צעד אחד קדימה, אלא שני צעדים או אפילו שלושה וארבעה צעדים קדימה.

אסף הרשקוביץ: אסור להסס במצבים כאלה.

אסף הרשקוביץ: במידה וחבר שלי או כל אדם קרוב אלי, יש לו מחשבות אובדניות, אז אולי המחשבה הראשונה שלי, הצעד אחד קדימה הזה יהיה, רגע, אני אלך, אני אדווח.

אסף הרשקוביץ: הוא לא יהיה חבר שלי יותר?

אסף הרשקוביץ: הוא יכעס עלי?

אסף הרשקוביץ: אני עלול לפגוע בו בגלל זה וזה עלול למנוע ממני לדווח?

אסף הרשקוביץ: כל המחשבות האלה.

אסף הרשקוביץ: בעצם אם אני אחשוב שני צעדים קדימה או שלושה צעדים קדימה, אז אני אבין שאולי הוא יכעס עלי בטווח הזה, אבל באיזשהו שלב הוא יגדל ויבין שאני מציל אותו מעצמו, וזה גם משהו בתוך תוכי שאם אני לא אדווח והוא יעשה לעצמו משהו, אני לא אוכל לישון בלילה.

אסף הרשקוביץ: אני חושב שזה נורא חשוב תמיד בכל תחום ולא רק במחשבות האובדניות.

אסף הרשקוביץ: אני נורא נהניתי מהפרויקט הזה.

אסף הרשקוביץ: אני חושב שהדרך שבה העבירו אותו היא דרך נורא יצירתית, אם זה עם פעילויות באמצע או מצגות או שילוב סרטים.

אסף הרשקוביץ: זה עבר לי נורא כייף ואני מאמין שלכולם.

אסף הרשקוביץ: למרות שהנושא הזה הוא נושא מורכב ורגיש, באמת שהעבירו אותו בצורה טובה.

אסף הרשקוביץ: שילבו בין הנושאים הכאובים.

אסף הרשקוביץ: אני חושב שחשוב נורא לעשות את הפרויקט הזה ולהעביר אותו לכולם, לגילאים ח', ט'.

אסף הרשקוביץ: זהו, תעבירו את רשות הדיבור למיקה, ותודה רבה.

תהלה פרידמן: אסף, תודה רבה.

תהלה פרידמן: אנחנו שומעים פה לא מעט אנשים.

תהלה פרידמן: אני חייבת לומר שיכולת ההתנסחות שלך מרשימה מאוד.

תהלה פרידמן: תודה רבה.

עופר כסיף: גם, וכל הכבוד.

עופר כסיף: גם ניכר שהפנמת פה ערכים מאוד חשובים ואני מאמין ומקווה שאתה לא היחיד.

עופר כסיף: כל הכבוד.

תהלה פרידמן: רויטל שמר, חברת הנהגת ההורים.

רויטל שמר: תודה רבה.

רויטל שמר: אני קודם כל רוצה להודות לגורמים שנמצאים ומכוונים כל יום לעיסוק בנושא הזה, אם במשרדי הממשלה ואם במגזר השלישי.

רויטל שמר: אני גם רוצה לציין לטובה את התוכנית עצמה, שבערים שבהן היא בוצעה, היה שביעות רצון ואני מקווה שגם מעבר לכך.

רויטל שמר: הקושי שלנו הוא בסיסי וכפי שאמרה ד"ר איריס כהן-יבין, ילדים ובני נוער בעיקר נמצאו בבית עד עכשיו, כיתות ה'-ו'.

רויטל שמר: מהיום ז' עד י"ב עם תאריך לא ידוע.

רויטל שמר: חוסר הוודאות גוברת.

רויטל שמר: חוסר הוודאות נמשכת כבר כמה חודשים וזה מתקשר לכל הקשיים שעליהם דיברו המרכז לנפגעי ונפגעות תקיפה מינית.

רויטל שמר: לנו יש אינדיקציות להחמרה מאוד גבוהה.

רויטל שמר: כל התמונה הוורודה ששפ"י הציפו, היא באמת יכולה לעודד את מי שמקשיב לה, אבל בשטח אנחנו לא רואים את זה.

רויטל שמר: בשטח אנחנו נתקלים ב-30% עד 40% של נשירה סמויה, זאת אומרת משבצות שחורות בזום של תלמידים שלא נפגשים - - - .

רויטל שמר: במצב כזה של חוסר תקשורת, אז בעצם אין שום נתון ספציפי על אותם 30%–40%, וזה תואם את מה שאמרו כאן קודם על בערך 30% עלייה בדיכאונות.

רויטל שמר: מתוכם כמה פניות יש?

רויטל שמר: זו שאלה.

רויטל שמר: אותי מטריד הנתון שאמרו מקודם.

רויטל שמר: בערך 4,000 פניות, זה אומר שאנחנו מפספסים מאות אלפי תלמידים שלא פנו, כי 30% הם לא 4,000 תלמידים פונים.

רויטל שמר: זה גורם לי להבין שיש פה פער ענק בין הרצון לסייע לבין היכולת לעשות איתור אמיתי בימי קורונה.

רויטל שמר: אני רוצה שייצא מכאן בסיכום, קריאה אמיתית לגרום לכל בני הנוער מ-ז' ומעלה וכל אלה שיושבים בבית, להיות באיזה קשר פנים אל פנים עם גורמים מסוימים בתוך המערכת, עם הכיתות ושכבות הגיל שלהם, בחוץ או במקומות מתאימים, באופן מיידי.

רויטל שמר: כל ההשבה המאוחרת של התלמידים האלה בעוד כמה חודשים תעמוד לנו לרועץ.

רויטל שמר: אני לא רוצה רק לסייג בזה שזה יהיה רק פנים אל פנים, אלא גם צריך להגביר את הפעילות הפיזית ופעילויות חברתיות שיש בהן כדי להוריד את הדחק וכדי להעלות את תחושות החוסן הרגשי בנוסף לפניות של מחנכים ויועצות.

רויטל שמר: לצערי הרב גם אלה וגם אלה לא נמצאים בקשר ישיר עם התלמידים.

רויטל שמר: דווקא בהקשר של תוכנית שנקראת דיבור ישיר, זה קושי אמיתי.

רויטל שמר: מחנכים לא יכולים להגיד באיזה מקרים וכמה מהמקרים בתוך הכיתה שלהם, יש קשיים אמיתיים ומאיזה סוגים.

רויטל שמר: אני רוצה רגע לקשור בגילאים היותר נמוכים.

רויטל שמר: בשנים האחרונות היה קשר בין קשיים חברתיים, החרמות, אם על ידי הרשתות או שלא על ידי הרשתות.

רויטל שמר: אני מבקשת שגם לזה יינתן פה איזשהו מענה בגילאים הצעירים שעכשיו חזרו ללמידה.

רויטל שמר: יש פחות טיפול בתחומים האלה ואין דיבור ישיר על חרמות, ולכן כל עוד אין דיבור ישיר על חרמות, אז בעצם אין הקטנה של מצבי הסיכון האלה שהם מגבירים את האובדנות.

רויטל שמר: הדבר האחרון שרציתי לדבר עליו זה ההכשרה, הכשרת צוותי חינוך נאמרה כאן בחצי פה.

רויטל שמר: עם כל הרצון ובעיקר לאור מה שקורה עם התקנים של פסיכולוגים, כל עוד אין הכשרה של צוותי החינוך לקראת תעודת ההוראה, וגם של צוותי חינוך הקיימים, לפחות להגביר את האיתור ואת הטיפול במגע הראשוני עם ביטויים של אובדנות, בעצם אנחנו משאירים את הנוער ואת התלמידים ללא טיפול, בעיקר אם אנחנו מדברים על מענה פסיכולוגי של מחצי שנה ועד שנה בפועל.

רויטל שמר: חצי שנה זה לא מענה של טיפול ראשוני.

רויטל שמר: בנוסף לכל מה שאמרתי, אני רוצה לחדד שכיום בעצם מי שנמצא בחוד החנית, זה לא הפסיכולוגים שאין מספיק תקינה שלהם, אלא ההורים, ולהורים אין הכשרה בכלל.

רויטל שמר: נעשות פעילויות ספורדיות ברשויות חזקות שנותנות מענה להורים אכפתיים, ערבים פתוחים וקו חירום.

רויטל שמר: הורים פחות מעורבים לא מגיעים לכנסים או לערבים האלה בזום ומבחינתם זה לא הכשרה, לכן גם בעניין הזה צריך לעשות מאמץ מאוד ממוקד כל עוד התלמידים לא חוזרים באופן שוטף.

רויטל שמר: הקריאה שלנו זה שיחזירו באופן לפחות פעם-פעמיים בשבוע את בני הנוער כדי שיהיה מבוגר מיומן שרואה אותם.

רויטל שמר: לגבי שיחות עם יועצות, כיתות לא מנהלות בשטח שיחות עם יועצות, אז אני לא יודעת איך יכולה להיעשות פעולה של איתור בימים אלה.

רויטל שמר: זה לפחות ממה שאנחנו יודעים.

רויטל שמר: אז שוב, להגביר את האיתור, להגביר את המגע הפיזי המותר בימי קורונה, מפגש פנים אל פנים ופעילות פיזית, ולהגביר את ההכשרה של כל הגורמים שמתעסקים בנוער.

רויטל שמר: לסיכום רק רציתי להגיד דבר אחד נוסף.

רויטל שמר: התמונה הוורודה של שפ"י בתחילת הישיבה, גרמה לי לחשוב מה הקשר האמיתי של מחלקה זו עם מה שקורה עם מורים בשטח.

רויטל שמר: אני יודעת שהמורים עצמם מתלוננים על הקושי ועל חוסר היכולת שלהם ליצור קשר בימי קורונה עם בני הנוער.

תהלה פרידמן: תודה רבה.

תהלה פרידמן: הדוברת האחרונה שלנו תהיה מיקה.

תהלה פרידמן: מיקה היא תלמידה.

מיקה פרסס: היי, אני לומדת בחטיבת גוונים בראש העין.

מיקה פרסס: בעצם רציתי לדבר על הדברים האופטימיים בתוכנית.

מיקה פרסס: התוכנית, מעבר לזה שהיא חשובה מאוד, היא גם מהנה והיא כייפית.

מיקה פרסס: הנושא עצמו הוא בעצם נושא עמוק וקשה, אבל כשהוא מועבר בצורה מהנה, זה גם גורם לנו ללמוד ולהסיק יותר ממנו.

מיקה פרסס: אני רוצה להוסיף שהתוכנית לימדה אותנו להסתכל על הדברים האופטימיים.

מיקה פרסס: לבני אדם יש בדרך כלל נטייה להסתכל על הדברים הלא טובים, וברגע שיש משהו שמישהו בא ומראה לנו את הטוב שיש במה שאנחנו כנראה מפספסים, זה בעצם משנה את התפיסה שלנו מקצה לקצה, ומראה לנו שלאנשים כן אכפת מאיתנו ומאיך שאנחנו מרגישים.

מיקה פרסס: התוכנית הזאת, בעיקר בכיתה שלי אני יכולה לראות, גרמה לילדים להבין כמה הם אהובים וכמה חברים יש להם, והיא נתנה גם את האופציה לילדים אחרים שאין להם בהכרח אינטראקציה עם אותם ילדים, לבוא ובעצם לדבר ולהכיר אותם, וזאת הסיבה שגם התוכנית מאוד משמעותית גם לילדים ספציפיים שקשה להם בכיתה.

מיקה פרסס: פתאום אני רואה אותם באים ונפתחים, וזה ממש כייף לגלות אנשים חדשים.

מיקה פרסס: בנוסף לכך, התוכנית נותנת לנו את הידע להבדיל בין מושגים שרק נשמעים דומים, כמו למשל דיכי ודיכאון.

מיקה פרסס: אני עכשיו יכולה להבדיל ביניהם, מה יותר קשה ומה פחות קשה, ובעצם לדעת מה אני חווה באותם הרגעים.

תהלה פרידמן: תודה, מיקה.

תהלה פרידמן: אני רוצה לסכם.

תהלה פרידמן: ברוח הדברים של מיקה, שצריך להיות אופטימיים ולהסתכל על הדברים הטובים, אז אני חושבת שאנחנו מצד אחד למדנו על תוכנית שמצליחה לעשות השפעה מאוד מאוד משמעותית, ומצד שני אני חייבת לומר שאני הולכת בלב כבד מהנתון הזה של 50% מהתקנים של פסיכולוגים שבכלל לא מאוישים בגלל תנאי השכר והעבודה, שזה עופר, לשאלתך, התשובה שקיבלנו.

תהלה פרידמן: אני אמרתי, התקינה היא לא סבירה, פסיכולוג על 1,000 תלמידים.

עופר כסיף: זה היה לגילאים של 15 עד 18.

תהלה פרידמן: כן, ואמרו לי, תקשיבי, גם התקנים שיש, הם לא מצליחים למלא אותם, כי פסיכולוג חינוכי מרוויח 30 שקל לשעה, אנשים לא באים, ותנאי העבודה, זאת אומרת, כמות המטפלים.

תהלה פרידמן: הדבר הזה הוא נורא מטריד כי המציאות היא שגם משפחה שכבר מתריעה או צוותי חינוך שמזהים ומתריעים, לוקח המון המון זמן עד שהם מקבלים מענה, זמן שהוא לא זמן סביר במונחים של הצלת חיים.

תהלה פרידמן: כמובן יש פה פערים בין פריפריה למרכז, בין משפחות שיכולות ללא יכולות.

תהלה פרידמן: כל הדברים האלה זה מובן מאליו, אז מצד אחד יש משהו משמח ומרגש בלשמוע כמה השפעה חיובית, ובאמת אני מבינה שממש נעשית מהפכה בדבר הזה, ומצד שני הכוס ריקה ומדאיגה.

תהלה פרידמן: החצי הריק, ריק ומדאיג מאוד.

תהלה פרידמן: בסוף יש פה שאלה תקציבית.

תהלה פרידמן: מעבר לשאלות המערכתיות שהתריעו עליהן רויטל והתריעו עליהן אחרים, של מתי אנחנו נחזיר את בני הנוער ללימודים ומתי יחזרו למגע שוטף, שזה באמת השאלות המערכתיות של הקורונה שאנחנו כל הזמן בוועדה מתריעים ולוחצים על הכיוון הזה של להחזיר את כל מערכת החינוך לתפקוד מיידי, אז יש פה גם את המימד הנוסף, שגם כשיחזרו, עד כמה המערכת יכולה להיות ערוכה בתנאי הרעב האלה, להתמודדות עם מה שאנחנו יודעים שקיים, ועם הנזקים של הקורונה ברמה הנפשית.

תהלה פרידמן: יכול להיות שאנחנו צריכים לפנות למשרד האוצר ולעשות דיון המשך עם נציגי האוצר.

עופר כסיף: אני מציע שפה תהיה ישיבה ספציפית שהיא תתמקד בתנאי ההעסקה של הפסיכולוגים.

תהלה פרידמן: כן, תנאי העסקה, תנאי תקינה, איוש תקנים.

עופר כסיף: מה אמרו לך לגבי גילאי 15 עד 18?

תהלה פרידמן: על זה דווקא לא קיבלנו תשובה.

תהלה פרידמן: תראה כמה שכבות של בעיות יש פה, זאת אומרת, את מה שקיים לא מצליחים למלא.

עופר כסיף: בוודאי, אבל עדיין צריכים גם להתייחס לזה, למרות שהבעייתיות בכלל, זה גיל שהוא מועד לפורענות במיוחד.

תהלה פרידמן: נכון.

תהלה פרידמן: יש ממש אבסורד בדבר הזה.

תהלה פרידמן: מה שאנחנו מבקשים זה ישיבת המשך שיהיו בה אנשי האוצר, שתתמקד בסיפור הזה של מערך הפסיכולוגים החינוכיים ופסיכולוגיה ציבורית בכלל.

תהלה פרידמן: תודה רבה.

תהלה פרידמן: תודה לכל מי שהיה איתנו בזום.

תהלה פרידמן: סליחה ממי שלא הספיק לדבר.

תהלה פרידמן: אנחנו, כאמור, נמשיך לעקוב.