הוועדה המיוחדת לעניין נגיף הקורונה החדש ולבחינת היערכות המדינה למגפות ולרעידות אדמה, כנסת 23, פרוטוקול מספר 80, 2020-11-16 10:30

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם, אנחנו פותחים את הדיון בנושא השפעת סגירת מערכת החינוך על בני הנוער.

יפעת שאשא ביטון: היום אנחנו לא רק נדבר על ההשפעה על בני הנוער, אנחנו נשמע את בני הנוער מספרים על ההתמודדות שלהם בתקופה הקשה הזו, אותם בני נוער שפשוט שכחו אותם בבית כבר הרבה מאוד חודשים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו סופרים מאומתים של קורונה וחולים קשים והרבה מאוד נתונים שקשורים בקורונה, אבל אנחנו לא סופרים מאות אלפים של ילדים ובני נוער שיושבים בבית כבר הרבה מאוד זמן, הרבה מאוד חודשים, הם אפילו הספיקו לעלות כיתה בתוך התקופה הזו ולא כולם תמיד זוכרים לומר איפה הם היו ואיפה הם עכשיו, כל הרצף הזה נפגע.

יפעת שאשא ביטון: כמי שבאה ממערכת החינוך אני זוכרת את הימים הראשונים שהיינו חוזרים מחופשת הקיץ ותמיד היינו מדברים על זה שלוקח כמה ימים לאסוף את הילדים בחזרה ולהכניס אותם לאיזה שהיא שגרה.

יפעת שאשא ביטון: תחשבו מה קורה לתלמידים שנמצאים כל כך הרבה זמן מחוץ למסגרת, מה קורה להם מבחינת ההרגלים הבסיסיים ביותר, מבחינת ההרגלים החינוכיים, החברתיים, מבחינת ההיבטים הרגשיים.

יפעת שאשא ביטון: ילדים שמעידים על עצמם שנמאס להם להיות קובייה על המסך, כי זה מה שהם.

יפעת שאשא ביטון: עבודה של הרבה מאוד שנים של לנסות לסגל אורח בריא בבית הספר, להוציא את הילדים מהמסכים, לאפשר להם פעילות אחרת, כל זה הלך לפח כי הדבקנו את הילדים למסכים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מצפים מהם ללמוד רגיל מול המסכים, לא לוקחים בחשבון את המורכבות הלימודית פדגוגית שגם ככה קיימת בתהליך הלמידה, אותם ילדים עם הפרעות קשב וריכוז, והם לא מעטים, שצריכים היום להתמודד עם אתגרים וקשיים עוד יותר גדולים, אנחנו מאבדים אותם שם.

יפעת שאשא ביטון: יש הרבה מאוד נשירה סמויה, אבל אף אחד לא סופר אותם.

יפעת שאשא ביטון: חודשים אחרי והם עדיין מחוץ למסגרת.

יפעת שאשא ביטון: הדיון על ה'-ו' ו-י"א-י"ב נגרר משבוע לשבוע לשבוע, אף אחד לא לחוץ, כולם בסדר עם זה.

יפעת שאשא ביטון: ומשום שאנחנו כל הזמן מרבים לדבר עליהם כאן וזה פחות מקבל תהודה בחוץ החלטנו שאנחנו הפעם נביא אתכם כדי שאתם תספרו מהחוויה האישית שלכם, איך אתם מתמודדים עם התקופה הזו.

יפעת שאשא ביטון: נמצאים איתנו חברי הכנסת, אנחנו נאפשר בריצ'רץ' כי אני מאוד מאוד שמחה על ההיענות של חברי הכנסת ואני חושבת שזה מעיד על החשיבות של הדיון.

יפעת שאשא ביטון: נמצא איתנו גם יו"ר השלטון המקומי, שגם הוא מנהל מאבק בנושא הזה.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר שאני רוצה, ברשותכם, לפתוח דווקא עם השלטון המקומי כי אנחנו כבר הרבה מאוד זמן פשוט קוראים לתת לשלטון המקומי את הסמכויות הנדרשות כדי שהם יוכלו לנהל גם את מערכת החינוך בתוך היישובים שלהם.

יפעת שאשא ביטון: ביישובים שהם ירוקים אין שום סיבה שהתלמידים לא יחזרו ללמוד בצורה מלאה.

יפעת שאשא ביטון: ראשי הרשויות יודעים למצוא את הפתרונות היצירתיים יחד עם אנשי החינוך ומנהלי בתי הספר.

יפעת שאשא ביטון: אפשר לעשות את זה.

יפעת שאשא ביטון: מאשימים אותנו לא פעם בחוסר אחריות, רוצים לפתוח את הכול.

יפעת שאשא ביטון: חברים, אפשר לפתוח את מערכת החינוך בצורה זהירה ואחראית.

יפעת שאשא ביטון: היה לנו מספיק זמן להיערך לזה, אם זה במבנים נוספים שאפשר ללמד בהם, אם זה בחלוקה למשמרות.

יפעת שאשא ביטון: אם יחלקו, כמו פעם אגב, למדו כאן במדינת ישראל במשמרות, עד 12:00 בצהריים ואחר כך עד ארבע.

יפעת שאשא ביטון: אז ילמדו אולי פחות שעות, ירכזו קצת את הלימודים מבחינת התוכן, ילמדו רק מקצועות ליבה ומקצועות נבחרים.

יפעת שאשא ביטון: לא יקרה כלום אם יצמצמו גם את זה ואז מורים בתוך המערכת שיש להם משרה חלקית, יוכלו להרחיב להם את המשרה למשרה מלאה ואז גם זה לא דורש הכפלה של כוח אדם כשמלמדים את כולם בקפסולות באופן רוחבי.

יפעת שאשא ביטון: חברים, יש הרבה מאוד פתרונות.

יפעת שאשא ביטון: אם היו רוצים למצוא דרך להחזיר את הילדים הנפלאים האלה שנמצאים כאן מולנו למערכת החינוך היה אפשר לעשות את זה, רק צריך לרצות.

יפעת שאשא ביטון: חיים ביבס איתנו?

יפעת שאשא ביטון: הוא עוד לא.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נתחיל.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעשה את זה לפי סדר.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, חבר הכנסת משה אבוטבול, נפתח איתך.

משה אבוטבול: בוקר טוב.

משה אבוטבול: ראשית אני חושב שהדיון מצוין וחייבים לקדם אותו ולמצוא כל דרך בנושא הזה.

משה אבוטבול: אנחנו מבינים, וגם אנחנו שומעים את התלמידים, הקושי זה לא רק העניין של הריבוע, הריבוע זה דבר שהוא מצוין, אנחנו גם קוראים שילדים פחות מוצלחים שבזמן הזה כשהמורָה או כשהמורֶה מסבירים את - - -

יפעת שאשא ביטון: הילדים הם כולם מוצלחים, הם פחות עם הרגלי למידה.

משה אבוטבול: אני אסביר את דבריי שגם את תסכימי איתי.

משה אבוטבול: לפעמים הנושא משעמם, אז הם תחת הברכיים משחקים גם במשחקים אחרים, מעבירים את זה ואנחנו מפסידים פעמיים, אין את הביקורת ואין את הדברים שצריך שיהיה ולילד גם כן קשה לו עם הנושא הזה.

משה אבוטבול: אני רק רוצה, כדי להבין כמה שזה חשוב, יש לנו אחרי זה דרישות מאוד גבוהות גם מהשירות הפסיכולוגי, זה מגיע למצבים שגם שם יש קריסה המונית.

משה אבוטבול: ואני אסיים בסיפור קצר כדי שנבין את הנושא הזה.

משה אבוטבול: היה פעם יהודי צדיק, קראו לו הרב שך, הוא הנהיג את היהדות החרדית הליטאית העולמית הרבה מאוד שנים, אבל לקראת סוף ימיו לצערנו היה קשה לו ללמוד מתוך הגמרא כי האותיות קטנות והוא עבר כמה ניתוחים בעיניים, אז מישהו המציא לו משהו מאוד יפה והביא לו את הגמרא עם זכוכית מגדלת שכל האותיות מאוד גדולות, כדי להקל עליו ככה.

משה אבוטבול: זה החזיק בדיוק יומיים, אחרי יומיים הוא אמר שהוא לא יכול, אמרו לו מה, למה, מה הבעיה?

משה אבוטבול: אני רוצה גמרא שאני יכול גם באמצע לנשק אותה כשאני רואה משהו טוב, איזה פנינה, איזה משהו כזה.

משה אבוטבול: עם כל הטכנולוגיה, הלמידה מרחוק זה אולי דבר טוב, אבל לתקופה, לעשות מזה רצף זה מאוד קשה לתלמידים, הם יאבדו את הסבלנות, ואמר כבר מי שאמר, למידה מרחוק זה רחוק מלמידה.

משה אבוטבול: לכן אני באמת מבקש שנמצא את הדרך.

משה אבוטבול: גם ראשי הערים, שהם יודעים, ואני הייתי ראש עיר, למצוא כל מיני דברים יצירתיים.

משה אבוטבול: אני רק מזכיר לך, גברתי היושבת ראש, יש הרבה אפשרויות, יש מתנ"סים, יש בתי נוער, יש כל מיני אולמות כאלה, אפשרי לעשות את זה בכל מיני קבוצות כאלה ואחרות כדי שניתן יהיה לתת מענה לכולם.

משה אבוטבול: אני מברך על הדיון ואני מקווה בעזרת ה' שגם נוכל לחזק את המערך הפסיכולוגי, כי אני מקבל הרבה תלונות, גברתי, שהדרישות שם גבוהות.

משה אבוטבול: גם ביום רגיל, גם בשנה רגילה, אני יודע מה זה, היו תמיד חסרים תקנים, עכשיו זה עוד יותר נעשה.

משה אבוטבול: בואו נמצא דרך.

משה אבוטבול: יישר כוח לתלמידים הנחמדים שהגיעו לכאן ויבואו לידי ביטוי בהמשך הוועדה, אבל אנחנו מחזקים אתכם, מבקשים מכם שתהיו עוד קצת סבלניים ונמצא את הפתרון גם לזה.

משה אבוטבול: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חבר הכנסת משה אבוטבול.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת קארין אלהרר, בבקשה.

קארין אלהרר: תודה רבה, גברתי, על קיומו של הדיון הזה.

קארין אלהרר: אני רוצה באמת להזכיר שבית הספר הוא לא רק מקום למידה.

קארין אלהרר: הוא גם מקום למידה, אבל הוא גם, ובעיקר בגילאים שנשכחו בבית, מקום ליצירת תהליך חברות, הוא מקום לקשרים חברתיים ולא וירטואליים, הוא מקום להפגת הבדידות הרבה פעמים.

קארין אלהרר: אני רוצה לדבר גם על הילדים שבאים מהמשפחות הנורמטיביות, אבל אני רוצה לשים זרקור על נערים ונערות, ילדים וילדות שהם בסיכון.

קארין אלהרר: גברתי, יש 420,000 צעירים וצעירות בישראל שזכאים להזנה, מתוכם אולי 80,000 מקבלים את ההזנה הזו.

קארין אלהרר: זהו.

קארין אלהרר: למה?

קארין אלהרר: כי השאר לא בבית הספר.

קארין אלהרר: מה שזה אומר, וחשוב שהממשלה תדע את זה, שיש ילדים בישראל שהולכים לישון רעבים.

קארין אלהרר: גם כי מערכת החינוך לא פתוחה עבורם וגם כי משרד החינוך ומשרד הרווחה לא מתקשרים ביניהם.

קארין אלהרר: במקום שישלחו את הארוחה החמה הזאת לבית, לא באים, אין לי מה לעשות.

קארין אלהרר: עכשיו תראו, הילדים נמצאים בבית, הם נמצאים בתוך איזה שהוא סיר לחץ, המשפחות שלהם עסוקות בקשיי הפרנסה, לצערי לא כולן מצליחות להתפרנס, אף אחד לא יודע מה קורה בתוך הבית, אף אחד לא בוחן, אין אפילו את היועצת שניתן היה לפנות אליה או שהיא הייתה עושה את הריצ'ינג אאוט לפנות לאותם ילדים.

קארין אלהרר: אני לא רוצה לחשוב מה אנחנו לא יודעים.

קארין אלהרר: את מה שאנחנו יודעים ואפשר לשים עליו את האצבע זה ברור, הם לא לומדים, הם רואים אחד את השני באינטרנט, הם מייצרים קשיי קשב וריכוז.

קארין אלהרר: אני הייתי מפתחת קושי קשב וריכוז משמעותי אם כל היום היו שמים אותי מול המחשב כשבאמצע לי קופצות לי הודעות ווטסאפ ובאמצע נבדוק מה קורה באינסטגרם, ברור, לא צריך להיות איזה מומחה לחינוך, אבל זה הרבה מעבר לזה, והממשלה לא תתעורר אחרי כל הדיונים שהיא עושה, שעות על גבי שעות, ואת הברור מאליו עוד לא קיבלו החלטה לגביו.

קארין אלהרר: אז אני באמת קוראת גם לקבל את ההחלטה שהיא בעיניי הברורה מאליה בכל דרך, רוצים בדיקות?

קארין אלהרר: שיהיו בדיקות, רוצים באוויר הפתוח?

קארין אלהרר: שיהיה באוויר הפתוח, אבל להפסיק לכלוא ילדים בבית, זה לא מוסרי וזה גם לא הגיוני.

קארין אלהרר: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חברת הכנסת קארין אלהרר.

יפעת שאשא ביטון: העניין שבימים האלה הם גם לא בהכרח בבית, הם נמצאים במקומות אחרים ונדבקים במקומות אחרים.

יפעת שאשא ביטון: מעל 500 תלמידים שנדבקו, אגב, הם מחוץ למערכת, תלמידי העל יסודי, לפי דיווח מה-2 בנובמבר.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת הם נדבקים גם בחוץ וזו אותה סכנה כלפי המשפחות, אבל מה שחשוב לכולם שהם לא נבדקו בבית ספר.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לתת ליושב ראש מועצת התלמידים, עד שיושב ראש השלטון המקומי יעלה לזום.

יפעת שאשא ביטון: לפני כן אני רק מחויבת לקרוא לפרוטוקול: אני קובעת כי לפי סעיף 120 לתקנון ככל שתהיה בקשה או שיעלה הצורך יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים שעליהם דובר בדיון או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינם של קטינים או ככל שהדבר נדרש לבקשת מי שהשתתף בישיבה אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום לו נזק או לזולתו.

יפעת שאשא ביטון: כידוע, ישיבות הוועדה מוקלטות ומשודרות והפרוטוקול וגם שידור הישיבה יפורסמו באתר של הכנסת.

יפעת שאשא ביטון: מזמן לא הקראתי את ההודעה הזו, מזכיר לי נשכחות.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, איתי קרויטורו.

איתי קרויטורו: קודם כל אני רוצה להודות לך, גברתי יושבת הראש, על הבחירה להביא לפה בני נוער ולשמוע באמת את מה שקורה בשטח, לא להסתמך על עדויות, לא להסתמך על מספרים, אלא להבין ברמה האנושית מה עומד מאחורי ההחלטות הקשות שמתקבלות, או יותר נכון לא מתקבלות, לעניין בני הנוער.

איתי קרויטורו: אני רוצה לפתוח עם משהו שהוא אולי קצת מכעיס.

איתי קרויטורו: אני לא יודע כמה מכם ראו, אבל בסוף שבוע שעבר ובמהלך השבוע שיהיה מתקיימות המון המון הפגנות של בני נוער.

איתי קרויטורו: ההפגנות האלה, והאחרונה והגדולה שבהן של 1,200 בני נוער בכיכר רבין, קוראות לחזור לבית ספר.

איתי קרויטורו: אני לא חושב שמישהו מאיתנו היה מעלה על דעתו שבני נוער במדינת ישראל יבקשו לחזור לבית הספר לפני הקורונה.

איתי קרויטורו: למה אני אומר את זה?

איתי קרויטורו: ואני לא בעד לכנס 1,200 בני נוער, אבל זה מראה עד כמה אנחנו לא יכולים יותר.

איתי קרויטורו: בני הנוער לא נמצאים במצב שהם אומרים טוב, נסבול עוד קצת, אין לנו כוח, זה לא נחמד לנו.

איתי קרויטורו: יש כאן באמת שני סיכונים, יש כאן סיכון שהוא בריאותי פיזי וסיכון שהוא בריאותי נפשי וזה נראה שפשוט במשך שמונה חודשים מתעלמים מהסיכון הבריאותי נפשי.

איתי קרויטורו: ולא שאין נתונים.

איתי קרויטורו: לפני הדיון הזה, בדיוק לפני חודש ראמ"ה פרסמו שביולי האחרון 27.5% מהתלמידים, 400,000 תלמידים, התחברו לפחות מחצי מהשיעורים בזום.

איתי קרויטורו: זאת נשירה בפועל של אחד מתוך ארבעה תלמידים.

איתי קרויטורו: זה לא נתפס שאנחנו נמצאים במערכת ויש לנו זכות לחינוך ואף אחד לא רוצה לתת לנו אותו.

איתי קרויטורו: אני באמת לא מצליח להבין גם איך אנחנו מגיעים למצב שבו משרד הבריאות רואה עלייה בתחלואה בגילאים שלנו.

איתי קרויטורו: מתריעים לו ואומרים לו תקשיבו, יהיו מפגשים חברתיים ככה או ככה ומסרבים להחזיר אותנו למסגרת שבה יש שליטה על האופן שבו אנחנו נפגשים.

איתי קרויטורו: זה מסוכן בעשרות מונים שאנחנו ניפגש בלי שום פיקוח כי אנחנו ניפגש, כי זה צורך קיומי, זה לא מותרות, מאשר לתת לנו להגיע למקום שבו אנחנו נפגשים בקפסולות, בכיתות.

איתי קרויטורו: וזה לא שזה לא אפשרי.

איתי קרויטורו: יש קונספציה כנראה שזה רק אם אנחנו יושבים מול מורה בכיתה 18 או 20 או 30 או 40 תלמידים ומגיעים כל השכבה, רק ככה אפשר להחזיר את כל בית הספר.

איתי קרויטורו: זה לא נכון.

איתי קרויטורו: אנחנו אתמול, ביחד עם ארגון המורים והשלטון המקומי וההורים וכל הגורמים שצריכים להיות מעורבים בדבר הזה הצענו לקבינט מתווה שמאפשר להחזיר שלושה וארבעה ימים את התיכונים והחטיבות.

איתי קרויטורו: והוא אפשרי.

איתי קרויטורו: והצענו באמת לדעתי למעלה מעשרה מתווים.

איתי קרויטורו: כל כך הרבה ישיבות, כל כך הרבה שעות ובסוף תלמידים נושרים.

איתי קרויטורו: אנחנו רואים כבר עלייה באובדנות, אובדנות אמיתית, לא ניסיונות אובדניים, אובדנות בקרב בני נוער בשטח.

איתי קרויטורו: אין לנו כבר שום יכולת להכיל את הדבר הזה, שמונה, תשע, עשר, 12, 13 שעות בזום זה לא מסגרת.

איתי קרויטורו: אנחנו נשמע היום מתלמידים מכל הגילאים מה זה אומר לילד בכיתה ז' שלא ראה את המחנכת שלו לשבת עשר שעות מול הזום ולחשוב שזה נותן לו איזה שהיא מסגרת חברתית, שהוא לא יודע איך נראים הפרצופים של החברים שלו איתו לכיתה, מה זה אומר לילד בכיתה י"א או י"ב שהוא צריך לגשת לבגרויות מבלי שהוא בכלל פגש את המורה שלו שמכין אותו למבחן כל כך כל כך לחוץ.

איתי קרויטורו: איך אנחנו אמורים לעשות את זה?

איתי קרויטורו: אני רוצה לומר, זה עניין של סדר עדיפויות, איך זה שהקניונים, או שהמסחר יכול להיפתח, צריך להיפתח בכל מחיר, אבל מערכת החינוך לא יכולה להיפתח בכל מחיר.

איתי קרויטורו: היא יותר נכון בכל מחיר נסגרת.

איתי קרויטורו: זה הדבר הראשון, ברגע שראו את העלייה במקדם התחלואה, שאמרו במשרד הבריאות, בכירי משרד הבריאות, זה: אנחנו לא מחזירים את מערכת החינוך ויהי מה.

איתי קרויטורו: אין שום עדות, והם אמרו את זה בעצמם בישיבות איתנו, לזה שאנחנו מקדם התחלואה.

איתי קרויטורו: לא יודעים את זה.

איתי קרויטורו: העלייה ב-1 בספטמבר קרתה ב-1 בספטמבר, אז היא קרתה שבועיים קודם לכן, היא קרתה ממפגשים, היא קרתה מחוסר יכולת שלנו לקיים את הדברים.

איתי קרויטורו: אנחנו לא איזה מפלצת, צריך להפסיק לעשות לנו דמוניזציה.

איתי קרויטורו: אנחנו לא שקופים ואנחנו לא הרע בסיפור הזה, אנחנו סובלים.

איתי קרויטורו: השטח הגיע לסף ספיקה, בשבועות האחרונים יש התפרקות טוטאלית, זה מתבטא בהפגנות האלה.

איתי קרויטורו: אנחנו כל יום מקבלים עשרות גופי מחאה של בני נוער שאומרים שהם לא הולכים להתחבר יותר לזום, שהם לא הולכים לעשות שום דבר.

איתי קרויטורו: תלמידים שאומרים לנו: אני לא הולך לעשות בגרויות, אני לא הולך לעשות כלום, כי אני לא יכול יותר.

איתי קרויטורו: כשאנחנו נצא מהקורונה השאלה זה לאיזה נוער אנחנו נצא וכרגע הסיטואציה היא שהנוער מרוסק.

איתי קרויטורו: אנחנו נמצא את זה במצב שאנחנו לא יכולים לתקן.

איתי קרויטורו: שום פיצוי שהמדינה תיתן, שום פיצוי כספי לא יתקן את העוול שבני הנוער עוברים כרגע.

איתי קרויטורו: צריך להבין כאן, בסדר העדיפויות של מדינת ישראל ובסדר העדיפויות הבריאותי שצריך לעשות את זה וצריך למצוא את הדרך לעשות את זה, לא להגיד כמה אי אפשר לעשות את זה.

איתי קרויטורו: נמאס לנו לשמוע את זה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, איתי, על הדברים החשובים.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאתם מיטיבים לתאר את זה יותר מכל אחד אחר.

יפעת שאשא ביטון: הכנסת פה אלמנט שהוא חדש, לפחות בתפיסה שלכם את מה שאתם חווים, זה שאתם מרגישים שעושים לכם דמוניזציה והופכים אתכם לקטליזטור של הקורונה, מה שכולנו יודעים כבר שזה לא.

יפעת שאשא ביטון: אתם פחות או יותר משקפים את התחלואה בקהילה, כשהתחלואה עולה אז גם בבתי הספר עולה מספר ההדבקות ולהיפך.

איתי קרויטורו: ברשותך, אני רוצה להגיד עוד דבר אחד, לא ברור לנו איך זה שברגע שכבר הגיעו להסכמות על י"א ו-י"ב ועל ה'-ו, למה החזרה של י"א-י"ב קשורה ב-ה'-ו'?

איתי קרויטורו: אנחנו נמצאים בשני מבנים נפרדים.

איתי קרויטורו: אנחנו בעוד חודשיים אמורים לגשת לבגרויות, דחו אותם, אבל זה לא יעזור אם אנחנו לא נוכל ללמוד בכלל.

איתי קרויטורו: אנחנו פשוט לא מצליחים להבין מה הקשר הבריאותי בין י"א-י"ב ו-ה'-ו' אם אנחנו בשני מבנים שונים.

יפעת שאשא ביטון: שאלה מצוינת.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו שואלים על ההיגיון שאנחנו מחפשים בהרבה מאוד דברים.

יפעת שאשא ביטון: אגב, חשוב לומר, לא אמרתי בפתיחת דבריי, אבל בכל המדינות האחרות, גם במקומות שיש בהם עלייה בתחלואה, מערכת החינוך עובדת.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת כולם מכירים בחשיבות של מערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: נמצאת איתנו ד"ר שרון אלרעי, אנחנו עוד מעט נשמע אותה, אבל גם ה-JAMA, שהוא ירחון רפואי, פרסם מאמר על החשיבות בהחזרה של התלמידים לבתי הספר, על זה שהם משלמים בשנות חיים.

יפעת שאשא ביטון: הם משלמים בבריאות שלהם, באופן אמיתי, ואנחנו נבקש התייחסות גם לעניין הזה.

יפעת שאשא ביטון: חיים ביבס, יושב ראש השלטון המקומי נמצא איתנו בזום, בבקשה.

חיים ביבס: בוקר טוב לכולם, בוקר טוב ליושב ראש הוועדה, לאיתי היקר שדיבר באמת מהלב וביטא יותר טוב מכל אחד אחר את מה שאנחנו רואים וחווים ביום יום יחד עם בני הנוער כשאנחנו נפגשים איתם בבתים ובכל מקום שאנחנו מגיעים.

חיים ביבס: אחד הדברים המרכזיים והחשובים זה מערכת החינוך ולצערי היא לא מקבלת את המקום המתאים והראוי לה, בטח לא בקבינט ולא בטח על ידי הממשלה.

חיים ביבס: אני חושב שאחד הדברים שצריך לעצור אותם ואני מנסה לעשות את זה לא מעט זמן, להפסיק לשחק בילדים שלנו ולהפוך אותם למפיצי המגפה, למפיצי הקורונה.

חיים ביבס: מדובר בדבר שהוא לא נכון בעליל.

חיים ביבס: אני חושב שעם כל הכבוד, כאשר אנחנו בנתונים של הגל השני מסתכלים אנחנו רואים הדבקה משפחתית 57%.

חיים ביבס: אפשר לא להאשים את הילדים, אפשר להאשים את ההורים, אולי הביאו את זה מהעבודה או מכל מקום אחר ולכן הניסיון הזה להפוך אותם למשהו מדבק – אפשר לנהל את המערכת דיפרנציאלית ולפתוח אותה באופן מלא.

חיים ביבס: זאת הייתה עמדתנו בתחילת הדרך, זאת עמדתנו גם היום.

חיים ביבס: דרך אגב, גם הנושא של כיתות ה'-ו' עם י"א-י"ב סוכמו עם משרד הבריאות ועם כולם כאשר לקחנו משהו שאנחנו אפילו לא מאמינים בו, אבל אמרנו שאנחנו מוכנים לדרישת משרד הבריאות, לקחת את הצהרונים ולעשות כיתות אורגניות וצהרון אורגני גם של חמישה ילדים.

חיים ביבס: סגרתי מול משרד האוצר את התקציב הנדרש כדי שנוכל מה שנקרא ללכת איתם ולא נגדם וביום ראשון היו צריכים להתחיל לחזור הילדים, גם ה'-ו' וגם י"א-י"ב.

חיים ביבס: אלא מה?

חיים ביבס: שהם גוררים רגליים ומושכים.

חיים ביבס: ועכשיו בסוף במדינת ישראל, בוא נגיד את האמת גם, 80% מהתחלואה ב-20% מהערים.

חיים ביבס: דרך אגב, בערים האלה לומדים בכיתות מלאות, לא סופרים את אף אחד.

חיים ביבס: לא סופרים, לא אותנו, לא את הממשלה, לא את משרד הבריאות ולא את אף אחד אחר.

חיים ביבס: זאת אומרת יש פה איזה שהוא מחיר שמשלמים על חוסר היכולת לנהל את זה דיפרנציאלית, מתוך חששות, פוליטיים או כל דבר אחר, ואני חושב שהגיע הזמן לשים את הילדים שלנו בפרונט לפני הכול.

חיים ביבס: אי אפשר לשים אותם בני ערובה של קניונים או מסחר או כל דבר, אלה שני דברים נפרדים.

חיים ביבס: מערכת החינוך זה הדבר היקר ביותר.

חיים ביבס: אנחנו מאבדים פה דור שלם בגלל חששות וחוסר יכולת לקבל החלטות, בגלל ניתוק שקיים בין הראש לבין הרגליים.

חיים ביבס: בסוף כדי להחזיר את הילדים באומץ, וכן, מחר בבוקר, אם תהיה בעיה במקום מסוים נטפל בה דיפרנציאלית, נקודתית, אם יש בעיה בכיתה נסגור כיתה.

חיים ביבס: אי אפשר לסגור מערכת שלמה, 2,200,000 תלמידים בגלל שבמקום כזה ואחר מישהו לא מטפל.

חיים ביבס: אין פה היגיון.

חיים ביבס: קחו דוגמה את העיר שאני עומד בראשה, 100,000 תושבים, 30,000 תלמידים, יש לנו 32 חולים בכל המערכת מתוכם תלמיד אחד.

חיים ביבס: אי אפשר לסגור מערכת שלמה – עכשיו מה קורה גם?

חיים ביבס: הילדים, וגם יושבים פה חלקם, זה לא שהם לומדים כל אחד בבית בזום לבד, הם כבר למדו את השיטה, ואני רואה את זה, אני נמצא איתם, מסתובב איתם, אנחנו עדיין נמצאים בגיל שיש לנו את הילדים סביב הלימודים.

חיים ביבס: אתה מגיע, הם מתכנסים כולם בבית אחד, מזמינים קצת פיצות, קצת דברים, לומדים כולם בטלוויזיה גדולה, 75 אינץ', לומדים בבית ביחד.

חיים ביבס: אנחנו יודעים לשמור על הילדים האלה הרבה יותר טוב במערכת מאשר בבית.

חיים ביבס: בתוך המערכת אנחנו נקפיד עליהם, נעשה כל מה שצריך, נעשה את כל הדברים.

חיים ביבס: גם נתנו את האופציות לדברים מסוימים שאפשר דרכם בסופו של דבר לשחרר את המערכת, אם זה נושא של בדיקות מהירות, שמדברים עליהם כבר חודשים ולא נכנסים.

חיים ביבס: ואותן בדיקות, דרך אגב, אצלי יש חברה בפארק הטכנולוגי שפועלת ב-13 מדינות ורק במדינת ישראל היא לא מצליחה לעבור את הבירוקרטיה של משרדי הממשלה, משרד הבריאות וכל התהליך מסביב.

חיים ביבס: ואפשר לנהל את זה דיפרנציאלית, אפשר לנהל את הנושא של 72 שעות בטוחות, אפשר לעשות הרבה דברים, הבעיה שרוצים לנהל את האירוע או הכול או כלום.

חיים ביבס: בשיטה הזו הכול יקרוס.

חיים ביבס: ידברו על הרמזור.

חיים ביבס: הרמזור, הסכימו להכניס אותו בשבוע ש-90% ממדינת ישראל כבר הייתה אדומה, לא היה לו שום סיכוי, מראש הרגו אותו, ואני אומר לכם בצורה ברורה, אין אחד שיודע יותר טוב לנהל את המערכת שלו מאשר ראש רשות ברשות המקומית.

חיים ביבס: שחררו אותנו, נפעיל את מערכת החינוך, נחזיר את הצעירים, נפעיל אותם בקפסולות.

חיים ביבס: אין שום בעיה, דרך אגב, כיתות ז' עד י"ב מחר להחזיר אותם.

חיים ביבס: חצי שבוע בקפסולות ילמדו ז' עד ט' וחצי שבוע י' עד י"ב והשאר נשלב עם היברידי.

חיים ביבס: אפשר להביא אותם בשיטה של משרד הבריאות, קפסולות, 18 או 20 תלמידים, מסכות עם כל מה שצריך.

חיים ביבס: אפשר לעשות את זה.

חיים ביבס: צריך אומץ ואומץ חסר פה וכולם פוחדים ובסוף אנחנו הולכים עד הקצה עם הבריאות ואנחנו מאבדים דור שלם כי אף אחד לא מבין שמחר בבוקר, אני רואה אותם, את החבר'ה שמתאמנים לגיבושים של הסיירות, מחר הם יתגייסו, הם יהיו הלוחמים הטובים ביותר, המפקדים הטובים ביותר, אבל בגרות לא תהיה להם כי מישהו פה שכח אותם בדרך.

חיים ביבס: הגיע הזמן לעצור את זה, להחזיר אותם.

חיים ביבס: זה לא בושה להגיד: רבותיי, טעינו, בואו נחזיר אותם, בואו נשמור עליהם במערכת.

חיים ביבס: אפשר להציל אותם.

חיים ביבס: גם תנועות הנוער שאני מסתכל, מה הבעיה להפעיל תנועת נוער ב-15 או ב-20 ילדים?

חיים ביבס: מה הבעיה?

חיים ביבס: בדבר הערכי, היסודי, המשמעותי, גם זה לא.

חיים ביבס: בסוף לא מקבלים שום דבר ואותם ילדים שלא נמצאים, לא בבית הספר ולא נמצאים בבית, נמצאים בפארקים, יושבים ביחד, מזמינים פיצות ביחד, יושבים כל היום ואנחנו מאבדים אותם לגמרי.

חיים ביבס: זה הזמן של כולנו לעמוד על כך.

חיים ביבס: הוצאנו אתמול מכתב, גם השלטון המקומי, גם יושבי ראש הפורומים, גם יושב ראש המועצה, איתי, גם ארגון המורים, שהוא איתנו במאה אחוז, נמצא בתוך התהליך, זה הזמן, רבותיי, להחזיר את הילדים.

חיים ביבס: עזבו אותם, נשמור עליהם כמו שצריך, תנו לנו לנהל את האירוע, תעסקו בהנחיות ואל תנסו לנהל את המערכת כאשר אנחנו כולנו בני ערובה של דברים אחרים.

חיים ביבס: תודה רבה, יפעת.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חיים, על הדברים המאוד חשובים האלה.

יפעת שאשא ביטון: אתה דיברת פה על שני אלמנטים שצריך לחדד אותם, פעם אחת זה אומץ ופעם אחת העניין של או הכול או כלום, לצערנו הדיפולט פה הוא כלום.

יפעת שאשא ביטון: ועכשיו בואו נתחיל לדבר.

יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שהמציאות הזאת תשתנה בכל מה שנוגע למערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כמובן נציג את הדרישה הזו גם בסיכום הדיון.

יפעת שאשא ביטון: תודה, חיים.

חיים ביבס: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת רזבוזוב, בבקשה, ואחר כך אנחנו נשמע את שבו.

יואל רזבוזוב: תודה, היושבת ראש.

יואל רזבוזוב: שמענו כאן את איתי, יו"ר מועצת התלמידים, אנחנו חווים את זה בבית, לנו יש ילדים בבית, אני רואה את בשיחות שלי עם מורים, שהם גם רואים קוביות שחורות בזום, לא כל הילדים מתחברים.

יואל רזבוזוב: אנחנו רואים שבאמת כלאו את הילדים בבית, הם כלואים בבית, אין להם לא מערכת חינוך, אין להם גם מערכת חינוך בלתי פורמלית, לא חוגים, לא חדרי כושר, לא ספורט, שום דבר, הם פשוט כלואים בבית ואנחנו עדים להרס של דור שלם, דור העתיד של מדינת ישראל.

יואל רזבוזוב: אנחנו פשוט רואים איך הוא נהרס ואנחנו יושבים מהצד ומסתכלים על כך.

יואל רזבוזוב: המצב שאני מגיע לכאן לדיון בוועדה, באמת מפעם לפעם, עכשיו אפילו בדרך לדיון דיברתי עם מישהי בטלפון, אמרתי שאני באמת מתוסכל, אנחנו מגיעים לכאן, אנחנו שומעים פתרונות, אנחנו שומעים מערכות שלמות שמוכנות לקחת אחריות, שמוכנות ליישם ולפתוח ענף כזה או אחר.

יואל רזבוזוב: עכשיו אנחנו מדברים על מערכת החינוך אז אנחנו יודעים שהשלטון המקומי, הרשויות המקומיות יודעות לפתוח את בתי הספר ואנחנו עדיין סגורים.

יואל רזבוזוב: אנחנו רואים שהקבינט לא מקבל החלטות והתלמידים, שאלה הילדים שלנו, סובלים ולא קורה שום דבר.

יואל רזבוזוב: אז יוצא שדיון אחר דיון אנחנו מעלים נושא, מעלים פתרון, פתרון יעיל שיכול לעבוד כבר מאתמול ובסוף אנחנו קמים והקבינט לא מנהל את זה.

יואל רזבוזוב: זו תחושה מאוד מתסכלת.

יואל רזבוזוב: אני מדבר כחבר כנסת, כחבר ועדת קורונה, התחושה היא קשה.

יואל רזבוזוב: ראיתי את הבת שלי, היא בכיתה ז', היה להם מפגש, הביאו אותם למפגש לשעה אחת, שעת חינוך הם קראו לזה, לבית הספר.

יואל רזבוזוב: שבועיים היא דיברה, שבועיים התכוננה, ילדה בכיתה ז' שבועיים התכוננה לשעה הזאת להגיע לבית הספר לפגוש את התלמידים.

יואל רזבוזוב: זה לא נתפס.

יואל רזבוזוב: זה ש-1,200 תלמידים הגיעו להפגין שיחזירו אותם ללימודים, איפה אנחנו חיים?

יואל רזבוזוב: אז עוד פעם אני פונה למקבלי ההחלטות.

יואל רזבוזוב: אנחנו כחברי הכנסת אנחנו נלחמים כאן בוועדת הקורונה, אנחנו לא מהמכחישים, אנחנו רוצים להוריד את התחלואה, אבל לא על חשבון הבריאות של הילדים שלנו, לא על חשבון העתיד של דור שלם.

יואל רזבוזוב: אז אני מקווה מאוד שישמעו אותנו, שישמעו את התלמידים.

יואל רזבוזוב: לא אותנו, את התלמידים, שהם במצוקה אמיתית, ויפתחו את מערכת החינוך כמו שצריך.

יואל רזבוזוב: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חבר הכנסת רזבוזוב.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע את התלמידים ואז אני אאפשר לכם, חברי הכנסת, גם להתייחס, בסדר?

יפעת שאשא ביטון: רשמתי את כולכם.

יפעת שאשא ביטון: שבו, בבקשה.

שבו אישטוב וינשלבאום: תודה רבה קודם כל על הדיון הזה, זה דיון חשוב מאוד.

שבו אישטוב וינשלבאום: אני רוצה שנדבר על זה ש-י"ב, מעבר לפן הלימודי, מעבר לבגרויות, זה פן חברתי מאוד חשוב.

שבו אישטוב וינשלבאום: מי לא יודע מכם, אתם זוכרים את שנת ה-י"ב שלכם, תלמידים בכל זאת מאוד רוצים להגיע ל-י"ב, כי הם כביכול הכי גדולים בבית הספר, זה גאווה.

שבו אישטוב וינשלבאום: תלמידים באמת מגיעים ל-י"ב, אנחנו מגיעים, וואו, תראו, אני פה ראש שרשרת המזון.

יפעת שאשא ביטון: זה חלק מהחוויה.

שבו אישטוב וינשלבאום: יש פה פן חברתי מאוד גדול, בין אם זה לדבר עם תלמידי י"א ולהראות להם לאן העתיד פונה, בין אם זה הכנה לצבא מאוד גדולה, תלמידים כל היום יושבים ומתאמנים לצבא, כי הגיבושים כבר פה, התלמידים במערכת לא מקבלים הכנה מספקת.

שבו אישטוב וינשלבאום: יש הכנה, כן נותנים הכנה, כן נותנים להם להבין מה זה, קצת טעימה מהצבא, צו ראשון אולי, זימונים לגיבושים, אבל מגיעים בסופו של דבר לגיבוש והם לא יודעים לאן הם נכנסו, הם לא יודעים לאיזה יחידה ללכת, הם לא יודעים לבחור ולדעת איזה יחידה מתאימה להם.

שבו אישטוב וינשלבאום: חוץ מזה אני רוצה לומר שכל הפן החברתי הזה ב-י"ב, תלמידים מגיעים אליי, חברים שלי לכיתה, חברים לספסל הלימודים, מבתי ספר אחרים, והם אומרים לנו שהם הולכים לעשות שביתה איטלקית.

שבו אישטוב וינשלבאום: מערכת החינוך לא פונה אלינו, לא אומרת לנו, לא נותנת לנו אלטרנטיבה לזום הזה.

שבו אישטוב וינשלבאום: אין לי למה להיכנס, אני מעדיף לעשות את שנת ה-י"ב שלי בצורה כיפית, בצורה חווייתית, באותה צורה שכיתה י"ב הייתה עד עכשיו, ולא לשבת ולהירדם בשיעור, לשים את המצלמה על השתק ואת המיקרופון ולישון.

שבו אישטוב וינשלבאום: תלמידים מגיעים לשיעורים בידיעה שהם לא הולכים ללמוד, שהמערכת לא נותנת להם מספיק כלים ללמוד, לא נותנים למורים כלים ללמד.

שבו אישטוב וינשלבאום: חברים שלי לספסל נושרים מחמש יחידות, אומרים שאין להם למה, המורים לא מספיקים ללמד אותם את החומר, הכול לחוץ, הכול לא ברור.

שבו אישטוב וינשלבאום: ואני פונה אליכם ואומר לכם, בבקשה, תחזירו אותנו ללימודים, אנחנו רוצים ללמוד, אנחנו רוצים להיפגש עם חברים, אנחנו רוצים לחוות שנה, אנחנו לא רוצים לסיים את מערכת החינוך בשביל לצאת עם התעודה הזאת ולהגיד, כן, כל י"ב שלי נרדמתי בשיעור, או כן, ישבתי בשיעור הזה בשביל שיגידו שאני נוכח.

שבו אישטוב וינשלבאום: אבל להיות נוכח בשיעור זה לא לשבת בשיעור עם מצלמה סגורה, זה לשבת ולהשתתף וללמוד ולהשיג דברים ולשאול שאלות, זה לשבת עם החברים שלך לכיתה ולדבר איתם על החומר של השיעור.

שבו אישטוב וינשלבאום: אני מבקש מכם בכל לשון של בקשה, יש מתווה, יש דרכים להחזיר אותנו ללימודים, בבקשה תחזירו אותנו.

שבו אישטוב וינשלבאום: זה אבסורד שתלמידים יוצאים לרחובות בשביל להגיד למורים ולמשרד החינוך תחזירו אותנו.

שבו אישטוב וינשלבאום: באיזה מציאות זה קורה שאנחנו חושבים על החינוך שלנו יותר מהמורים, יותר ממי שעובד בזה ביום יום?

שבו אישטוב וינשלבאום: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, שבו.

יפעת שאשא ביטון: ואנחנו נשמע את אראל.

אראל נדלר: קודם כל תודה רבה על זכות הדיבור.

אראל נדלר: שמי אראל נדלר ואני לומדת השנה בכיתה י"ב ואני רוצה להתחיל בכאב אישי.

אראל נדלר: אני מסתכלת סביבי, חברים ללימודים, אני בעיקר מדברת כנציגה של י"ב.

אורנה ברביבאי: איפה את גרה?

אראל נדלר: אני גרה באשקלון, אבל לומדת במחוז ההתיישבותי.

אראל נדלר: אני מסתכלת סביבי, נוער באמת משולב, מדהים, מצוין, ערכי, עם כאב בעיניים, עם מרמור, עם תסכול, סגרו אותו בבית, תלמד, תשב מול המסך.

אראל נדלר: זה נוער שהוא מצוין ברמה של אנחנו כיתה י"ב ורצינו להרים דברים, רצינו לעשות דברים, רצינו להוביל את בית הספר ואין לנו איך, באמת אין לנו איך.

אראל נדלר: המחשבה הזאת באמת מדאיגה אותי כי את רואה את חוסר האמון, רואים פה את חוסר האמון.

אראל נדלר: אני מסתכלת לאנשים בעיניים, אין אמון במערכת, אין אמון במשרד החינוך.

אראל נדלר: זה אחר כך מתגלגל, אנחנו י"ב, הולכים לצבא, אנחנו אחר כך אזרחים, איך יכול לגדול פה עוד דור של חוסר אמון במערכת?

אראל נדלר: זה כואב לי כי אני רואה מה קורה בחדשות, אני רואה מה קורה ביום יום וזה מדאיג אותי כי אני אוהבת את המדינה שלי, אני אוהבת את מה שקורה פה.

אראל נדלר: אני פה, אני רואה כמה שעות נכנסות לדבר הזה, אני רואה כמה אנשים יושבים פה ומשקיעים ורוצים לקדם את החזרה שלנו ללימודים.

אראל נדלר: בני נוער לא רואים את זה, הם רואים את מה שבסוף החליטו, אין החלטה כרגע.

אראל נדלר: זה מה שאני רואה.

אראל נדלר: חוסר הוודאות הזה מביא למצב שאנחנו לא יודעים מה קורה בעתיד, אנחנו דור שמסומן, דור הקורונה.

אראל נדלר: מי מבטיח לנו שאנחנו לא נסומן גם בהמשך?

אראל נדלר: יש לנו בגרות, במקרה אחד היא תהיה גרועה, באמת לא טובה, לחלק לא תהיה בגרות, במקרה אחר אנחנו דור הקורונה, בגרות שמסומנת.

אראל נדלר: מי מבטיח לנו שזה לא יקרה?

אראל נדלר: מי מבטיח לנו שאחר כך אוניברסיטאות לא יצביעו, יראו בדיוק באיזו שנה עשינו את הבגרות שלנו, אתם דור הקורונה, היו לכם הקלות, היו לכם דברים שאנחנו לא יכולים להחשיב.

אראל נדלר: זה יכול לקרות.

אראל נדלר: אותו דבר לגבי הצבא.

אראל נדלר: חיים ביבס ציין, ונכון שכך, שאנחנו נהיה מצוינים, אנחנו נתגייס ואנחנו נעשה תפקידים ערכיים ומשמעותיים, אבל איך?

אראל נדלר: יש הכנות.

אראל נדלר: יש הכנות בזום, אבל כמו שתלמיד לא ייכנס, והבאנו פה את הסטטיסטיקה, כמו שהוא לא ייכנס לשיעור הוא לא ייכנס להכנה בזום.

אראל נדלר: אין לנו הכנות, אין לנו תמיכה.

אראל נדלר: וזה לא שהמורים לא תומכים, את לא יכולה להפוך את המורים לגננות, התלמידים לא נכנסים, פיזית.

אראל נדלר: התלמידים לא יתקשרו ליועצת או למחנכת כשיש להם משהו על הלב, כשיש להם מלחמה מול מיטב, כשיש להם מלחמה מול הצבא לנהל.

אראל נדלר: אני אומרת את זה בלב כבד כי אני אחת מאלה שרוצים להתגייס ולתרום למדינה שלי.

אראל נדלר: הבעיה היא לא במיטב, הבעיה לא במורים, הבעיה לא ברשות המקומית, הבעיה היא בזה שאין החלטה, אין איך לגשת, לעמוד מול המחנכת שלי, להסתכל בעיניים שלה ושהיא תעזור לי.

אראל נדלר: זה משהו שמדאיג אותי מאוד.

אראל נדלר: זו זעקה של כולם, של תלמידים שאין להם מוטיבציה, של מורים שכבר לא יכולים להתמודד עם זה, לא יכולים להתמודד עם העומס ששמים להם וזאת ההרגשה שלי.

אראל נדלר: אני חושבת שצריכה להיות אלטרנטיבה, אני חושבת שיש אלטרנטיבות, מסך לא יעבוד.

אראל נדלר: אני באמת לא יודעת כבר כמה זמן אנחנו פה.

אראל נדלר: אנחנו מול מסך יום ולילה וזה פשוט לא יכול להמשיך ככה.

אראל נדלר: אני מאוד מעריכה, אני יושבת פה פעם ראשונה בכנסת, אני מאוד מעריכה שהזמינו אותי, אני מאוד מעריכה את כל מי שיושב פה.

אראל נדלר: אני באמת בהתרוממות רוח, באמת, כי אני רואה את העבודה שעושים פה, אבל חייבת להיות הצעה בסופו של דבר.

אראל נדלר: אז בתקווה שמי שאחרינו והשכבות שמתחתינו יוכלו לחוות את י"ב שהיא באמת חוויה חד משמעית וחד פעמית בחיים שלנו על הצד הטוב ביותר.

אראל נדלר: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, אראל, את מדברת ובאמת עולה לי רק שאלה אחת בראש, כמה אטומים צריך להיות בשביל לא להסתכל עליכם ולהבין שמאבדים אתכם.

קארין אלהרר: למה לא מזמנים אותם לקבינט?

יפעת שאשא ביטון: פשוט ביטאת את הדברים, אני חושבת, בצורה הכי נכונה ומדויקת שאפשר.

יבגני סובה: יש גם תשובות לאראל, יפעת.

יבגני סובה: יש תשובות מאוד ברורות, זה הבית שצריך להגיד את התשובות, למרות שהן לא פוליטיקלי קורקט, תיכף אני אתייחס לתשובות, תיכף אנחנו נתייחס.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, חבר הכנסת יבגני, אנחנו מיד נאפשר לך, אני רוצה שניתן את הבמה לילדים.

יבגני סובה: בוודאי, בהחלט.

יפעת שאשא ביטון: נמצאת איתנו ד"ר שרון אלרעי שאני מקווה שזה יפתח משהו לגבי ההחלטות שמקבלים, אולי מישהו סוף סוף יסתכל עליהם ויבין שיש לנו פה דור שלם שנוזל לנו מבין הידיים.

אורנה ברביבאי: יפעת, תאפשרי לנו לשאול אותה.

יפעת שאשא ביטון: כן, בטח.

יפעת שאשא ביטון: בשביל זה אמרתי שאנחנו נשמע קודם כל את התלמידים, נאפשר להם באמת את הבמה הזו ואחר כך אנחנו ננהל את זה.

אימאן ח'טיב יאסין: רק הערה קטנה, כבוד היושבת ראש.

אימאן ח'טיב יאסין: אני באמת רוצה לברך את הצעירים והצעירות שבאו לכאן להשמיע את הקול וזה קול חשוב ונחוץ וצריך להגיע למקומות של מקבלי ההחלטות, אבל אני רוצה להפנות גם ליו"ר הוועדה ולהנהלת הוועדה, יש עוד חלק של נוער באוכלוסייה שהוא מודר מלכתחילה בהרבה מקומות, הייתי רוצה ומצפה לראות אותו גם כאן מביא את המצוקה שהיא כפולה.

אימאן ח'טיב יאסין: את ההערה הזאת אני מקווה שתיקחו בחשבון.

יפעת שאשא ביטון: ההערה מתקבלת, אני לא יודעת אם יש לנו נציגים, אנחנו פרסמנו ומי שביקש, אבל יכול להיות שבפעם הבאה אנחנו באופן יזום נעשה את זה.

איתי קרויטורו: קודם כל אנחנו בקשר כמובן עם כל אותו נוער גם אצלנו במועצה והוא קיים, לא תמיד זה נוער שרוצה לבוא ולדבר גם כשאנחנו מציעים ואנחנו תמיד מציעים.

איתי קרויטורו: אני לוקח את זה ברמה האישית כמשימה להביא לדיונים מהסוג הזה.

אימאן ח'טיב יאסין: אני מאוד מעריכה שאתה לוקח גם אחריות על זה.

יפעת שאשא ביטון: הייתי מביאה אותם להחליף, אני חושבת, אותנו לאיזה שהיא תקופה, יכול להיות שהדברים ייראו אחרת.

אימאן ח'טיב יאסין: כל הכבוד.

אימאן ח'טיב יאסין: כל הכבוד.

יואל רזבוזוב: את הקבינט.

יפעת שאשא ביטון: כן, להחליף את הקבינט, זה בכלל רעיון לא רע.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, עדי, בבקשה.

עדי שוורצמן: גברתי היושבת ראש, אני מודה לך על הזכות.

עדי שוורצמן: אני בכיתה י', אני גרה בבת ים ואני לומדת בהתיישבותי.

עדי שוורצמן: אני מניחה שכולכם רגילים לשמוע הורים או לומר לילדיכם לבלות כמה שפחות שעות מסך בימים כתיקונם, הרי ידוע שבילוי במחשב ובטלפון לאורך שעות ארוכות גורם גם לנזק נפשי, אבל גם כמובן לנזק בריאותי ברמה הפיזית.

עדי שוורצמן: כיום אנחנו נמצאים במצב מנוגד והפוך לגמרי שבו תלמידים יושבים חמישה ימים בשבוע מול מסך המחשב שעות מרובות מאוד ובעצם נוצר מצב שאנחנו מעתיקים את כל החיים שלנו, את החוגים, את תנועות הנוער, את בתי הספר, כל מקום שכביכול אמור לשמש לנו מפלט מהרשתות החברתיות, מקום שאנחנו לא אמורים להיות בו, בטלפון או במחשב.

עדי שוורצמן: בעצם החיים שלנו הועתקו לצורה דיגיטלית ומנסים למצוא איזה שהוא חיקוי לשגרה, לדבר שהורגלנו אליו, לעולם האמיתי, ואין תחליף.

עדי שוורצמן: אין תחליף להליכה לבית הספר וללמוד ולפגוש חברים, אין תחליף לחינוך בלתי פורמלי של תנועות נוער, גם כשהוא מתקיים בזום, ואין תחליף לכל מיני חוגים.

עדי שוורצמן: תלמידים נמצאים כיום במצב שהם יושבים בחדר שעות על גבי שעות ועסוקים בלמידה מול הזום ובעבודות ושקועים לחלוטין בעבודה בלי לצאת מהחדר ופשוט נוצר מצב שהמסגרות שלנו, השגרה שלנו, הכול מתפרק.

עדי שוורצמן: אנחנו בחוסר ודאות מוחלט, אנשים לא יוצאים מהחדר, לא פוגשים חברים כמעט וכמובן שיש לזה השלכות, קודם כל גם בריאותיות פיזית שאנשים מבלים זמן ממושך מאוד מול המסך וגם נפשיות, כי אנשים נמצאים במצב גם של אי ודאות.

עדי שוורצמן: אני יכולה גם להעיד על עצמי באופן אישי שאין לי חברים שגרים בעיר שלי אז גם אני לא ממש ראיתי אנשים בתקופה שהעבירו את הלימודים בזום.

עדי שוורצמן: כמובן גם הלמידה דרך הזום מפחיתה את האינטראקציה החברתית שלנו.

עדי שוורצמן: יש במערכת תלמידים שהצטרפו לבתי ספר חדשים, לכיתות חדשות ואני אומרת את זה באמת בכאב, שלא בטוח שהם מכירים את החברים שלהם לכיתה, שזו סיטואציה הזויה ואני יכולה להעיד על עצמי שבבית הספר שלי ארגנו לנו לפני שבועיים מפגש של כמה שעות בבית הספר, באוויר הפתוח, מפגש שכבתי, ואין לי דרך לתאר כמה שהמפגש הזה השפיע גם עליי באופן אישי וגם על המצב של השכבה שלנו מעצם העובדה שאנחנו יצאנו מהבית, יצאנו מהחדר, מהזום, ראינו אנשים.

עדי שוורצמן: זה אפילו לא עניין של הלימודים בזום כי העניין החברתי משפיע באופן ישיר על הצורה שבה אנחנו לומדים, באופן חד משמעי.

עדי שוורצמן: אני יכולה לומר שכל מפגש חברתי שבתי הספר יוזמים מאוד מאוד מועיל וזה רק מדגיש כמה הזום משפיע עלינו גם מבחינה חברתית, גם על הכישורים החברתיים שלנו.

עדי שוורצמן: לסיכום אני רוצה לומר שהזום באמת יש לו השלכות כמובן על החינוך שלנו, אבל גם על המצב הנפשי והפיזי שלנו שזה לא פחות חשוב וכמובן באופן ישיר משפיע על הלמידה שלנו.

עדי שוורצמן: לכן אפילו אם לא תתקיים חזרה ללימודים חשוב לפחות להקפיד על מפגשים כדי לעודד את הרוח שלנו לפחות, שזה גם מעודד למידה וזה מה שרציתי להגיד.

קארין אלהרר: אגב, לכולכם היה מחשב בתחילת הדרך כדי לקיים את הלימוד?

עדי שוורצמן: בתחילת הדרך לא, אבל אני יכולה להעיד שהדברים האלה הוסדרו, אני יודעת שכל עניין ודבר טופל מול ההנהלה וסודר, אבל גם, שוב, בתחילת הדרך עדיין אולי היו לנו אנרגיות, נאמר כך, וכוח נפשי ללמידה הזאת בזום, אבל אנחנו רואים שזה עניין שמתמשך ומתגלגל ויש גבול ליכולת שלנו.

עדי שוורצמן: הזום לא יכול להיות תחליף ללמידה.

עדי שוורצמן: אנחנו לא יכולים להעתיק את החיים שלנו, חוגים, תנועות נוער, בתי ספר, אנחנו לא יכולים להעתיק את זה לזום, הזום הוא לא תחליף ראוי.

יפעת שאשא ביטון: תודה, עדי.

יפעת שאשא ביטון: שתי נקודות מאוד חשובות שעלו כאן, גם הסוגיה של התשתית הרגשית חברתית שמשפיעה בסופו של דבר על הלמידה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שמערכת החינוך עשתה לאורך שנים את שאלון אח"מ ובודקת את האווירה בתוך בית הספר, כי ברור שעל היסוד הזה אחר כך נבנית גם הלמידה.

יפעת שאשא ביטון: כל זה גם כן אינו בנמצא היום, כל הפוקוס בלמידה ואנחנו גם מבינים את המשמעות של זה.

יפעת שאשא ביטון: והעלית נקודה חשובה, חברת הכנסת קארין אלהרר, אנחנו ככה מדברים על זה שצריך להחזיר אותם מכל ההיבטים החינוכיים, פדגוגיים, רגשיים, חברתיים, אבל יש הרבה מאוד ילדים שנמצאים בבית שגם את זה אין להם.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת הם מודרים לגמרי אפילו מהמעט שבמעט הזה.

קארין אלהרר: את יודעת, גברתי, התפרסם בשבוע שעבר שגם אלה שמקבלים מחשבים ממשרד החינוך הם מקבלים את זה תחת פיקדון של 400 שקלים ויש משפחות שאין להם את זה, אז מעניין מה קורה עם אותם ילדים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבקש שיתייחסו גם לזה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, עדי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע את מיכל, בכיתה ז', נכון?

יפעת שאשא ביטון: מהצעירים כאן.

יבגני סובה: ככה נגיע ל-א'-ד', שחזרו לבתי הספר.

מיכל וייס: תודה על זכות הדיבור.

מיכל וייס: שלום, אני מיכל וייס, אני תלמידה בכיתה ז' מירושלים.

מיכל וייס: אני אתייחס בדברים שלי לשלוש נקודות מרכזיות.

אורנה ברביבאי: כמה זמן את לא לומדת?

מיכל וייס: מתחילת הסגר השני ועד עכשיו.

יבגני סובה: מראש השנה למעשה.

יפעת שאשא ביטון: הם עדיין שקופים, הם אפילו לא חלק מהשיח, אגב.

יבגני סובה: חודשיים מראש השנה.

אורנה ברביבאי: על ז' לא מדברים בכלל, כאילו חטיבה.

יבגני סובה: מראש השנה, חודשיים.

יפעת שאשא ביטון: בואו נאפשר לה לדבר, בבקשה, מיכל.

מיכל וייס: אז האחד זה הקושי להתגבש ככיתה ולהכיר ילדים חדשים בלמידה מקוונת.

מיכל וייס: אני רוצה לתת את הדוגמה האישית שלי.

מיכל וייס: אני הגעתי לבית הספר, לחטיבה, בלי חברים, ויש הרבה מאוד תלמידים שהגיעו לבד כמוני, אני חושבת שזה קשה וכמעט בלתי אפשרי ליצור קשרים חברתיים דרך הזום וגם להתגבש ככיתה דרך הזום.

מיכל וייס: בסופו של דבר התקופה הזאת מעצימה את התחושה של הבדידות ומציפה הרבה קשיים חברתיים.

מיכל וייס: המעבר לחטיבה הוא גם ככה מספיק קשה וגם ככה מספיק מלחיץ, אז לעבור לחטיבה דרך הזום זה ממש ממש קשה.

מיכל וייס: הדבר השני הוא הקושי ללמוד חומר חדש בלמידה מקוונת.

מיכל וייס: ככל שעולים בכיתות, ובמיוחד במעבר מבית הספר היסודי לחטיבת ביניים, הרמה הלימודית הולכת ועולה והיכולת ללמוד ולקלוט חומר חדש וקשה הרבה יותר ממש נפגעת.

מיכל וייס: תדמיינו לכם שהמורה למתמטיקה מנסה ללמד משוואה בשני נעלמים ובדיוק כשהיא מסבירה איך פותרים תרגיל כזה הזום נתקע ומתנתק.

מיכל וייס: מה התלמיד עושה באותו רגע?

מיכל וייס: איך הוא משלים את החומר?

מיכל וייס: אנחנו שכבת ז' לא נצליח לעשות את עליית המדרגה הזאת דרך הזום.

מיכל וייס: אנחנו פשוט לא נצליח.

מיכל וייס: הדבר השלישי הוא החדירה למרחב הפרטי שלנו.

מיכל וייס: המורים דורשים, ומבחינתם בצדק, שתלמידים ישתתפו בשיעורים בזום עם מצלמה פתוחה כדי לרשום השתתפות מלאה.

מיכל וייס: מצד שני, הרבה ילדים בני גילי מרגישים חוסר נוחות, בין אם מסיבות של דימוי עצמי ובין אם מסיבות של חדירה לפרטיות וכניסה למרחב הפרטי שלהם וזה מייצר קושי מאוד גדול לשני הצדדים.

מיכל וייס: בגלל החיוב לפתוח מצלמה תלמידים מחסירים משיעורים ונרשמים להם הרבה חיסורים ויש לזה הרבה מאוד השפעה על התעודות.

מיכל וייס: אני רוצה לציין לטובה את המפגשים החברתיים שהחלו בשבוע שעבר שאפשרו לכיתות להיפגש בקפסולות במרחבים פתוחים.

מיכל וייס: כולנו מאוד שמחנו להזדמנות להיפגש אחד עם השני.

מיכל וייס: המפגש הזה הרים לי אישית את מצב הרוח ונתן לי אנרגיה לכל השבוע, המפגש הזה נתן לי תקווה, תקווה שנחזור לחיים הרגילים שלנו, תקווה שאני אוכל להתחיל את החטיבה ואת כיתה ז' כמו כל ילד וילדה רגילים שבסך הכול רוצים להכיר ילדים חדשים ולהתחיל דרך חדשה, כמו שמגיע לנו ולכל השכבה.

מיכל וייס: חשוב לי לבקש שתשימו את פתיחת חטיבות הביניים והתיכונים גבוה בסדרי העדיפויות שלכם ולא תרשו שזה יידחק לשולי העשייה או משהו שאפשר לוותר עליו.

מיכל וייס: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, מיכל.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהכאב והזעקה שלכם אפילו חזקים יותר מהבחינה הזאת שאתם בכלל לא חלק מלופ השיחות, זאת אומרת אתם בכלל לא על שולחן הדיונים, ואת אמרת נכון, המעבר לכיתה ז' הוא מעבר מאוד משמעותי מהרבה מאוד בחינות, זה גיל מאוד מיוחד ואנחנו יודעים שחטיבות הביניים מתמודדות בשגרה עם אתגרים שהם לא פשוטים כמערכת חינוכית וכנראה שהכי פשוט זה פשוט לא להתמודד איתכם.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת את זה בציניות כמובן, וסליחה, אבל אני יכולה רק להבטיח לך, תסתכלי על כל מי שיושב כאן, שאנחנו נילחם על זה שאתם תחזרו למערכת.

יפעת שאשא ביטון: בצורה זהירה, אחראית, אבל שאתם תחזרו.

קארין אלהרר: אורלי פרומן בזום, היא גם מבקשת לדבר.

יפעת שאשא ביטון: אני אתן לה, אנחנו רק נשמע עוד שני תלמידים ואז נאפשר לצוות, אנחנו נשמע את ד"ר אלרעי, נשאל שאלות ונאפשר אחר כך גם לאחרים הנוספים.

יפעת שאשא ביטון: אליה, בבקשה, תציגי את עצמך, איזו כיתה את, היכן את לומדת.

אליה פרנק: אני אלי פרנק, אני בת 14 מתל אביב, אני לומדת בבית ספר עירוני א' וכרגע אני לומדת בזום.

אליה פרנק: אני רוצה להגיד שבתחילת הסגר הראשון דווקא חשבתי שזו הזדמנות נהדרת לראות איך סדר היום שלי יהיה כשאני אעצב אותו ולהכניס דברים שדווקא לא בהכרח קיימים במערכת הרגילה.

אליה פרנק: אבל אני היום הבנתי כמה אני, ואני בטוחה שעוד נערים ונערות רבים, זקוקים לשגרה.

אליה פרנק: אני משערת שחלק

אליה פרנק: כם קמתם יום אחד בבוקר ופשוט לא עשיתם כלום כל היום, היום נמרח, הכול התבלבל ובאמת היום פשוט נהרס.

אליה פרנק: אז ככה אצלי היו החודשים האחרונים.

אליה פרנק: לפי דעתי למידה בזום היא אופן בו רק מעטים יכולים ללמוד, רק הילדים שבאמת מצליחים לשים את כל ההפרעות בצד ואת כל ההתראות של המחשב יכולים באמת להצליח ללמוד וגם זה צריך להיות מלווה בכוח רצון ומשמעת ענקית.

אליה פרנק: בנוסף לא לכולם יש מחשב וחדר לבד, אז זה פותח גם פער שוויוני ענק וגם פער לימודי ענק.

אליה פרנק: רק היום, כשאני הולכת למפגשים חברתיים, באוויר הפתוח, כשגם הם מצומצמים מאוד, אני שמה לב כמה החברה חסרה לי, כמה אני זקוקה לחברה מעבר לאחים שלי, ולי עוד יש מזל שיש לי משפחה גדולה, אני לא יכולה לדמיין איך זה להיות ילד יחיד.

אליה פרנק: אין אינטראקציה אמיתית עם המורים, כיום הדבר היחיד שהמורה שלך יודע עליך זה אם הגשת שיעורי בית, מה היה הציון שלך במטלה האחרונה ואם אתה משתתף בשיעורים בזום.

אליה פרנק: איך המורה אמור לדעת אם יש ילד ביישן?

אליה פרנק: איך הוא אמור לדעת את זה?

אליה פרנק: או אם יש ילד שנפתח לו פער?

אליה פרנק: איך הוא אמור לדעת את זה?

אליה פרנק: כל החיים שלי עברו לזום.

אליה פרנק: אני שרה בזום, אני משחקת בזום, אני לומדת בזום, הצופים שלי בזום, הרצאות אני שומעת לזום, הכול הפך לזום, אפילו עשיתי אודישנים בזום.

אליה פרנק: הנזק הנפשי והחינוכי שאנחנו התלמידים בישראל חווים הוא עצום, זה מתבטא בחרדות, בדיכאון, בבדיקות ועוד מלא.

אליה פרנק: אני אישית נערה חרדתית ולמרות שחשבתי שאני דווקא בסדר עם המצב ושאני מצליחה להתמודד עם זה ממש יפה ובסדר, אני שמה לב להשפעות של זה היום, אני שמה לב שכל החרדות שלי מפעם חזרו, אני פתאום שמה לב שכל הפחדים שלי חזרו, יש לי יותר זמן להיות לבד עם הפחדים שלי ואני ממש משתגעת.

אליה פרנק: בנוסף אין גם מפגשים חברתיים וגם הנזק החינוכי הוא ענק, הפערים ענקיים בין התלמידים בחומר הלימודי וכל יום שעובר הפער רק גדל.

אליה פרנק: תמיד אומרים לנו שאנחנו דור העתיד, נכון?

אליה פרנק: אבל אני אומרת שדור העתיד במצוקה.

יפעת שאשא ביטון: אי אפשר להישאר אדישים לדבר הזה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, אליה, המון תודה על הדברים, אנחנו מחזקים אתכם מכאן.

קריאה: איזה כיתה היא?

יפעת שאשא ביטון: היא בת 14.

יפעת שאשא ביטון: יובל, כיתה ט', בבקשה.

יובל פנר: תודה, גברתי יושבת הראש, על זכות הדיבור.

יובל פנר: שלום לכולם, אני יובל פנר, אני בכיתה ט', מפתח תקווה.

יובל פנר: אני רוצה להתחיל בזה שאני מרגישה שקופה.

יובל פנר: גם כשיצא המתווה החדש אפילו לא התייחסו לשכבת הגיל שלי במתווה הזה.

יובל פנר: בעוד עשר שנים איך הנוער שלנו ירגיש?

יובל פנר: שאפשר לדלג עליו?

יובל פנר: שאפשר לוותר עליו ככה בקלות?

יובל פנר: אני ארצה להתייחס למצב הזה בשלושה היבטים.

יובל פנר: ההיבט הראשון הוא ההיבט הלימודי.

יובל פנר: מה זה בעצם החטיבה?

יובל פנר: זה לצמצם את הפער בין היסודי לתיכון, שנגיע לתיכון עם כמה שיותר מידע וחומר.

יובל פנר: לאור המצב הנוכחי אנחנו פספסנו הרבה חומר וכרגע אנחנו נעלה לתיכון ואני לא יודעת איך אני אעלה אליו ככה במצב הזה.

יובל פנר: אז לפחות שייתנו לנו אולי את הכלים ללמוד, איך אפשר ללמוד, אסטרטגיות למידה, איך לכתוב סיכומים, איך לחפש בגוגל.

יובל פנר: אולי במקום שיעורים שבזמן שגרה, כמו ערבית וספרות, שאני לא מזלזלת וזה מאוד חשוב, אבל כרגע אפשר לעשות לנו שיעורים שבעצם ייתנו לנו את הכלים, שבשנה הבאה אנחנו נגיע מוכנים ואנחנו נדע איך ללמוד.

יובל פנר: ההיבט השני הוא ההיבט החברתי.

יובל פנר: אני כבר לא רואה את החברים שלי, מה שאני רואה זה קוביות שחורות בזום.

יובל פנר: המגע האנושי, השיחות, המפגשים, זה משהו שמאוד חסר לי ואני בטוחה שגם לשאר החברים שלי זה חסר.

יובל פנר: אני אתן לכם דוגמה, אני עם הטלפון בזמן של הזום, אני עם הטלפון נגיד מתחת לשולחן, אז אתם לא יכולים לראות שאני עם הטלפון, אבל כשאני פה איתכם אתם רואים אותי ואתם רואים שאני מתרכזת רק בכם.

יובל פנר: כשנעלה לתיכון יש כמה שאלות, איך אנחנו נכיר חברים, איך נכיר את המורים, את הסביבה, את בית הספר?

יובל פנר: איפה הפתרונות החברתיים?

יובל פנר: אני מרגישה שהמצב החברתי שלנו הפך למותרות בעיניהם של מקבלי ההחלטות וזה השלב שאני גדולה, אני בונה את הקשרים החברתיים ואני חווה רגעים שלא יחזרו שוב פעם ואני לא מוכנה שיוותרו על זה ואני לא מוכנה שיוותרו עליי.

יובל פנר: ההיבט השלישי והאחרון הוא ההיבט הרגשי והנפשי.

יובל פנר: לאף תלמיד אין מוטיבציה לקום בבוקר לשיעורים ולהיכנס לזום.

יובל פנר: אני לא צריכה להשקיע בלהתארגן, לקום בבוקר, להכין לי פרי ולאח שלי כריך, להתלבש, לסדר את השיער שלי, לסדר את עצמי ולצאת מהבית.

יובל פנר: אני יכולה להיכנס מהמיטה וזה בעצם מראה על זלזול גדול מהזום.

יובל פנר: יש גם כל מיני השלכות, יש לדוגמה עלייה בשימוש בסמים ואלכוהול, יש עלייה בהטרדות במדיות החברתיות, שעמום שגורם לעשות שטויות ובנוסף אנחנו נמצאים בחוסר ודאות ובבלבול לגבי העתיד שלנו, בתיכון, בצבא, באוניברסיטה, איך יסתכלו עלינו?

יובל פנר: לא יסתכלו עלינו כמחזור קורונה?

יובל פנר: כתלמידים בלי השכלה?

יובל פנר: כמחזור פגום?

יובל פנר: ואני לא מוכנה שהעתיד שלי ייפגע כי לא ידעו לקבל את ההחלטות בזמן הנכון.

יובל פנר: היחס האישי בין התלמיד למורה פחת מאוד.

יובל פנר: יש על המורים המון לחץ ועומס והם לא מצליחים ליצור קשר עם כל תלמיד ותלמיד בכיתה כמו שקורה בדרך כלל בשגרה.

יובל פנר: לסיכום מפה אני קוראת למקבלי ההחלטות לשים לב אלינו ואף אחד, לא אני ולא אף אחד מבני גילי, לא שקוף.

יובל פנר: אני מבקשת שתחזירו אותנו למסגרות ותנו מענה לבעיות שלנו.

יובל פנר: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, יובל.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מוותרים עליכם.

יפעת שאשא ביטון: יש עוד מספר תלמידים שביקשו לדבר או שאתם רוצים להגיב?

יבגני סובה: אנחנו חייבים לצאת.

יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה, חבר הכנסת יבגני סובה.

יבגני סובה: תודה רבה, גברתי יושבת הראש.

יבגני סובה: אני רוצה שני משפטי הקדמה ואז אני אתייחס לתוכן.

יבגני סובה: קודם כל אני רוצה לענות לאראל ולכל התלמידים הנפלאים, אתם לא רק שגם משדרים מנהיגות אמיתית, אתם גם הדור הבא שלנו, כלומר אנחנו עושים את הדברים וחושבים על – אתם הילדים שלנו.

יבגני סובה: אמנם יש לי שתי בנות עדיין בגיל עשר ושש, אבל אתם מבחינתי כמו ילדים שלנו.

יבגני סובה: אני רוצה להגיב ולענות לשאלה שאראל שאלה פה, שהיא רואה כל יום חדשות והיא רואה מה שקורה והיא גם בחרדה והרבה נוער בחרדה.

יבגני סובה: במשך שישה חודשים שהוועדה הזאת קיימת לא פסקו ניסיונות להטיל רשף על הוועדה הזאת, על הלגיטימיות שלה.

יבגני סובה: יושבת ראש הוועדה לא זקוקה לתמיכה מהאופוזיציה, אבל זו גם תהיה הכותרת, הנה, היא נהנית מתמיכה של אנשי אופוזיציה, אבל אני חושב שהניסיונות האלה על ידי הייתי קורא לזה שופרי תעמולה להטיל ממש דה לגיטימציה בוועדה הזאת, זה בין היתר גורם לכך שכל הדברים הטובים שעולים גם בוועדה הזאת, בוועדת הקורונה, וגם בוועדות אחרות בכנסת פשוט לא מגיעים לרמה של דיון רציני.

יבגני סובה: צר לי, צר לי שככה ממשלה מתנהגת, צר לי שככה משרד החינוך מתנהג.

יבגני סובה: לגבי משרד החינוך אני רוצה להגיד, יש לי הרבה דברים טובים, אבל יש לי דברי ביקורת.

יבגני סובה: כל הזמן הם במגננה, לא משנה אם זה נושא של השבת כספים על ביטול נסיעות לפולין, אם זה פתיחת מערכת החינוך, כל הזמן יש פקידים שעולים בוועדות בכנסת ומתחילים להתגונן, מגוננים על החלטות של אם זה שר החינוך, אם זה מנכ"ל המשרד.

יבגני סובה: חברים, אני אומר לכם, לא לכם התלמידים, אני אומר לכל מקבלי ההחלטות, לא בושה לשמוע לעצות טובות גם כשהן באות מוועדות וגם כשהן באות מאנשי אופוזיציה.

יבגני סובה: אני חושב שמה שנעשה פה בשישה החודשים האחרונים זה תהליך שהוא פגום ותהליך שבסופו של דבר מביא לכך שהכנסת מנוטרלת.

יבגני סובה: כל הדברים הטובים שעולים בוועדה הזאת, אם זה בוועדת הקורונה או בוועדת חינוך, פשוט לא מגיעים לקבינט, לשולחן הממשלה.

יבגני סובה: והכי חשוב, וזה בקשר לשאלה שאראל שאלה, אין שקיפות וכתוצאה מהיעדר שקיפות אין גם אמון.

יבגני סובה: אמר פה ראש העיר חיים ביבס, בעוד שנה אתם תיקחו נשק, אתם צריכים להגן עלינו, עוד שנה אתם תלכו לצבא, אז אנחנו מאבדים את הדור הזה וחשוב לנו לחשוב במונחים של שנים קדימה, לא במונחים של מה יהיה בחודש-חודשיים עד שתיפתח מערכת החינוך.

יבגני סובה: אני קורא לראש הממשלה, אני קורא לראש הממשלה הרזרבי, אני קורא לשר החינוך, לא בושה, תקשיבו לעצות שעולות במסגרת ועדת הקורונה כי זה הרבה דברים טובים ואל תנסו כל הזמן לדבר במושגים של דה לגיטימציה של הוועדה הזאת.

יבגני סובה: ודבר נוסף ואחרון, מאז פרוץ המשבר, למעשה אני מדבר על חודש מאי, העלינו אין ספור הצעות.

יבגני סובה: למשל 8,000 מורי דרך נשארים כבר שישה-שבעה חודשים בבית בלי עבודה, למה לא להעסיק אותם במערכת החינוך?

יבגני סובה: למה לא לעשות למשל שיעורים במרחב הפתוח?

יבגני סובה: למה לא להעסיק אנשים בדברים שהם יכולים לעשות?

יבגני סובה: מורה דרך יכול להעביר שיעור בגיאוגרפיה הרבה פעמים יותר טוב ממורה לגיאוגרפיה, ואני לא מזלזל ביכולתם של המורים לגיאוגרפיה.

יבגני סובה: הרבה אנשים שנשארו בלי עבודה יכולים גם להעביר שיעורים באזרחות.

יבגני סובה: הרבה אנשים יכולים להעסיק את התלמידים.

יבגני סובה: אף אחד לא אומר שצריך לעשות את זה 45 שעות שבועיות, תעשו את זה ארבע שעות בשבוע, אבל תעסיקו, תשבו, תיפגשו עם תלמידים.

יבגני סובה: כמו שאמרתי, הבת הגדולה שלי בכיתה ה', חודשיים היא בבית, חודשיים היא יושבת בזום ואני חרד לה כמו שאני חרד לכל התלמידים.

יבגני סובה: היום בבוקר פעם ראשונה שהיא נפגשה עם התלמידים, אושר להם בבית הספר להיפגש, שימו לב, מחוץ לשערי בית ספר.

יבגני סובה: אמרתי: מה זאת אומרת מחוץ לשערי בית הספר?

יבגני סובה: היא אמרה לי בבוקר, כשאני לקחתי את הקטנה לכיתה א', שזה בבית הספר, והגדולה מחוץ לשער בית הספר, שאלתי מה המשמעות, אבא, תן לי אישור שאתה מאשר לי שאני אצא בזמן הלימודים מחוץ לבית הספר, אמרתי: אבל את נכנסת לבית הספר, יש לכם מגרש ספורט גדול, לא, לא, לא, אמרו לנו שאנחנו נוכל להיות בדשא מחוץ לבית הספר וזה האישור שבית הספר קיבל ממשרד החינוך וממשרד הבריאות.

יבגני סובה: תגידו, אנחנו השתגענו?

יבגני סובה: פשוט השתגענו.

יבגני סובה: לכן מה שאני מבקש ממך, את צריכה לזעוק את הזעקה הזו ואם את צריכה את התמיכה שלנו אנחנו ניתן לך את התמיכה.

יבגני סובה: אני כבר צופה את הכותרת, הנה, יפעת שאשא ביטון נהנית מתמיכה באופוזיציה.

יבגני סובה: לא לפחד מהכותרת האלה, לא לפחד, ניתן לך את כל התמיכה, אבל שההצעות הטובות שאנחנו מעלים יגיעו בסופו של דבר לשולחן הקבינט, לשולחן הקורונה, לשולחן הממשלה וככה נוכל לעזור לילדים, לכם, כי אתם דור הילדים שלנו.

יבגני סובה: אין פה אופוזיציה קואליציה, תשכחו מזה, תבואו, תיתנו את ההצעות ואנחנו ננסה לקדם כמה שאנחנו יכולים.

יבגני סובה: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חבר הכנסת סובה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהזעקה שנשמעת כאן מהילדים, אף אחד מאיתנו לא יכול להתחרות בה.

יבגני סובה: נכון.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת טאהא, בבקשה.

וליד טאהא: תודה רבה, יושבת הראש, דיון מאוד מאוד מאוד חשוב.

וליד טאהא: אכן אולי אחד הנושאים המובהקים, מובהקים אפילו ביותר, שמעידים על כישלון ההתנהגות בניהול משבר הקורונה הוא נושא מערכת החינוך ובני הנוער ותלמידים וילדים.

וליד טאהא: אנחנו צריכים להבין שעבור עשרות אלפי ילדים מסגרת החינוך היא מסגרת הביטוי החברתי שיש להם וכאשר אנחנו זורקים אותו מהמסגרת הזאת, אגב, אומרים לבית, זה לא נכון, זורקים אותו מחוץ למסגרת החינוך ולא יודעים לאן, אולי בבית, אולי ברחוב, אולי בהרבה מאוד מקומות שאף הורה לא רצה לראות את הבן שלו.

וליד טאהא: אז שלא יחליטו שזרקו אותו ממסגרת החינוך ושמו אותו בבית, אמירה לא נכונה.

וליד טאהא: מה עוד שגם אם הוא בבית ההורים שלו בעבודה, ואנחנו מכירים את התופעות של לסגור את מערכת החינוך גם של הגילאים הקטנים, גנים ו-א'-ב', ולבקש מאמא שיוצאת לעבודה, כי היא חייבת לצאת לעבודה, להסתדר עם ילדים שצריכים ללמוד בזום בכיתה א', כשהוא עוד לא יודע כלום על למידה ותנו לו להתחבר לבד ולהסתדר לבד, שזה מזעזע לכשעצמו.

וליד טאהא: אנחנו מדברים מזמן, גם בוועדת החינוך וגם כאן בוועדת הקורונה, שצריכים למצוא נוסחה להחזרת התלמידים למוסדות החינוך, החזרת התלמידים לבתי הספר.

וליד טאהא: לא יכול להיות שבכל העולם כשמכריזים על סגרים מוציאים מהכלל את בתי הספר ורק בישראל יודעים להחליט קודם כל על סגירת מוסדות החינוך.

וליד טאהא: כאילו מה זה לסגור מוסדות חינוך?

וליד טאהא: להודות, הודאה של הממשלה שאני מרים ידיים, לך תסתדר עם ההורה שלך, לך תסתדר ברחוב, אבל לא אני אחראי עליך, אתה לא אצלי במוסד.

וליד טאהא: ועל כן בנוסף לכל הקשיים שבני ובנות הנוער דיברו עליהם, והם באמת מרגשים, תארו לעצמכם שיש כמוכם מאות אלפים במדינה, בני נוער שאין להם את האפשרות לדבר בזום כי אין ביישוב שלו תשתית של תקשורת, כי אין ביישוב שלו קליטה של הנייד כדי שיוכל להיכנס דרכו וללמוד.

וליד טאהא: במדינת ישראל מאות אלפי ילדים הולכים לאבדון מוחלט, שולחים אותם לעזאזל, ביודעין, ביודעין, זה לא משהו שקורה כי לא ידענו, זה משהו שקורה מתוך החלטות של הממשלה, של המדינה, כאילו מסירים אחריות ממאות אלפי צעירים.

וליד טאהא: דרך אגב, את ההשפעות על מערכת החינוך, זה לא השפעות, צריך להגיד בפירוש שהפגיעה הקשה ביותר בבני נוער, זה כבר לא השפעה, מדברים על פגיעה קשה מאוד בבני הנוער שאת אותותיה, היושבת בראש, אנחנו נראה בצורה קשה ביותר בכל התחומים בעתיד.

יפעת שאשא ביטון: נלך עם זה עוד הרבה מאוד שנים.

וליד טאהא: בדיוק.

וליד טאהא: כי זה לא משהו שקורה ולא ישליך על כל התחומים, כלכלה, חברה וכל התחומים.

וליד טאהא: על כן, היושבת בראש וכל חברי הכנסת, אנחנו כבר מתחננים שהמערכת תחזור לתפקד.

וליד טאהא: אינני מבין למה עד עכשיו רק מערימים קשיים על האפשרות הזאת של חזרה לפעילות תקינה.

וליד טאהא: אנחנו צריכים ללחוץ ולהתגייס כדי ללחוץ שכל שכבות הגיל, וגם החינוך המשלים שהוא החינוך הבלתי פורמלי צריך לחזור לפעילות כי אנחנו בהפסד אחד גדול, וחבל.

וליד טאהא: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, חבר הכנסת טאהא.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת אורנה ברביבאי, בבקשה.

אורנה ברביבאי: תודה לך ותודה לתלמידים שהגיעו ולתלמידים שמדברים איתנו בזום.

אורנה ברביבאי: אני חושבת שאין סיכוי שהשרים שיושבים בקבינט לא מבינים ולא מכירים במחיר הקשה ביותר שהצעירים האלה נושאים על גבם בגלל ההחלטות שלהם.

אורנה ברביבאי: ההחלטות שמתקבלות לא מתקבלות כי מישהו לא יודע לחשוב שם, הן מתקבלות כי הקורונה כבר מזמן הפכה לקורונה פוליטית, כי הניהול שלה מותנה בתהליך קבלת החלטות שגוי מתחילתו ועד סופו ואת המחיר משלמים הצעירים האלה בכיתות השונות.

אורנה ברביבאי: אין פה ייצוג של תלמידי ה'-ו', אבל אנחנו מבינים שמערכת החינוך שיכולה ומחובתה לאפשר לצעירים האלה להתפתחות גם בלימודים, גם בהיבט החברתי, גם בהיבט השכלי, גם בהיבט הרגשי, בכל היבט שהוא, סוגרת את שעריה, לא כי אין ברירה, עובדה, יש לנו קבוצת ביקורת את כל העולם מסביבנו, כי המשמעות של לפתוח את בתי הספר מפריעה למישהו באיזה צורך פוליטי שלא משרת את הדבר.

אורנה ברביבאי: ואני שואלת איזה משאב יותר גדול ומשמעותי יש למדינה מהעתיד שלה, איזה יכולת של ההווה, למי שמנהיג את המדינה הזאת להתעלם ממי שיוביל את המדינה הזאת בשנים הבאות, והאם הפוליטיקה העקומה הזאת היא דוגמה לצעירים האלה שהגיעו לפה היום, מסתכלים עלינו ושואלים איך יכול להיות שכל מה שהם אומרים זה פשוט נתקל באוזניים ערלות, שהם פשוט לא מעניינים אף אחד.

אורנה ברביבאי: שמענו פה, ילדים בחרדות, ילדים במחשבות על איך ייראה העתיד שלהם, ילדים בתחושה של שאלות מסוגלות לגבי היכולת שלהם להתפתח.

אורנה ברביבאי: זאת אומרת ערערנו את היסודות הבסיסיים ביותר של צעירים במדינה חפצת חיים.

אורנה ברביבאי: אני מכאן קוראת פה, ואני מודה לך, יושבת ראש הוועדה, גם על הדיון הזה ובכלל על העשייה הנפלאה שלך, אני קוראת פה לדרוש נתונים מובהקים.

אורנה ברביבאי: אני ניסיתי להתחקות אחרי נתונים, אין סוף נתונים, כל נתון אומר משהו אחר.

אורנה ברביבאי: ניסיתי אפילו לחפש מגורמים אחרים שהם לא הרשמיים.

יפעת שאשא ביטון: המגמות כבר ברורות, רק צריך לטפל בהן.

אורנה ברביבאי: זאת אומרת יש נתונים, אפשר עכשיו להחליט איזה נתונים רוצים לאמץ ומה משרת את האג'נדה הפוליטית.

אורנה ברביבאי: אני מצפה ממך, כמו שעשית עד עכשיו, לאמץ את האג'נדה העובדתית, לא עם הפרשנות הפוליטית, ולהגיד לציבור במדינת ישראל, כמי שאמונה על הוועדה הזאת גם בהקשר החינוכי, להגיד אפשר או אי אפשר לפתוח את מערכת החינוך.

אורנה ברביבאי: אני חושבת שצריך לנקוט במשנה זהירות ולקבוע את הכללים, הצעירים הנפלאים האלה שמחר בבוקר יילכו לצבא, וצעירים ממקומות אחרים שאת דיברת עליהם, שהם מודרים מכאן, וצריך גם לראות אותם, גם במגזר החרדי, גם במגזר הערבי, צריך לראות את כל הנוער שלנו ולשאול את עצמנו איך מייצרים שגרה לצד קורונה.

אורנה ברביבאי: תיגמר הקורונה תבוא מגפה אחרת, לצערי, או כל איום אחר, איך מייצרים שגרת חיים שמאפשרת למדינה הזאת לצמוח ולהתפתח למרות הקורונה ולא בגלל המנהיגות הגרועה שיש כאן, תודה.

יבגני סובה: עוד 30 שנה, אורנה, הרי יש חיסיון, נכון?

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חברת הכנסת אורנה ברביבאי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע את חבר הכנסת יוראי להב, הוא היה כאן לפני ויצא, אנחנו נחזיר לו את רשות הדיבור.

יפעת שאשא ביטון: יש איתנו גם את עורכת דין ורד וינדמן שאנחנו רוצים לשמוע אותה, פרופ' רולידר שנמצא איתנו ואנחנו נשמע אותו לפני שנשמע את שרון ויש עוד שני תלמידים שאנחנו לא נאכזב אותם וכמובן גם את, חברת הכנסת אימאן.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

יוראי להב-הרצנו: תודה רבה, גברתי יושבת הראש, חבריי חברי הכנסת ונציגי מועצת התלמידים הארצית והמחוזית.

יוראי להב-הרצנו: הממשלה הזאת מתפרקת מאחריות, האחריות שלה כלפי בני הנוער, כלפי הצעירים בישראל, כלפי העתיד שלנו במקום הזה.

יוראי להב-הרצנו: אני יושב פה בכנסת ישראל רק בגלל בית הספר התיכון שלי, רק בגלל הפעילות שלי במועצות התלמידים והנוער בישראל.

יוראי להב-הרצנו: בתי הספר ותנועות הנוער, מועצות התלמידים, הם החממה הכי טובה שיש לנו למנהיגות ציבורית, פוליטית, עסקית, מדעית, שם גדלים המנהיגים הבאים של ישראל.

יוראי להב-הרצנו: כשהממשלה הזאת בוחרת להפקיר אותם, לסגור את בתי הספר, לסגור את תנועות הנוער, לא לאפשר לאנשים להתפתח ולגדול היא מפקירה את גורלם ומייבשת את חממת המנהיגות הבאה של ישראל.

יוראי להב-הרצנו: שמענו פה את איתי ועוד תלמידים מדברים, אנחנו מבינים מה קורה כאן, אנחנו מסתכלים למציאות נכוחה ומביאים שהממשלה הזאת – לא הקורונה היא זו שגורמת למשבר הזה, אלא המדיניות של הממשלה, ממשלה שמחליטה להתעלם מעובדות, להתעלם משיקולים ענייניים ומפקירה את בני הנוער לגורלם, מסכנת את הבריאות שלהם.

יוראי להב-הרצנו: אנחנו מייצרים פה דור של זומבים מול מסכים מרצדים שמאבדים מגע עם המציאות, מתנתקים מההוויה ומההתפתחות ההדרגתית שלהם, ולמה?

יוראי להב-הרצנו: אני רוצה להבין למה, מה הסיבה.

יוראי להב-הרצנו: אתמול הממשלה, אני לא יודע אם אתם יודעים, ישבה שבע שעות, שבע שעות שלמות ודנה, אבל ברחה מלקבל החלטות ודחתה את הדיון או את ההחלטות להיום.

יוראי להב-הרצנו: למה?

יוראי להב-הרצנו: אילו נתונים יהיו היום שאין אתמול?

יוראי להב-הרצנו: אילו דעות לא נשמעו בשבע השעות שהממשלה או הקבינט דנו בהן?

יוראי להב-הרצנו: מה חדש היום?

יוראי להב-הרצנו: למה הם בורחים מלקבל אחריות, בורחים מאחריות ומפקירים אותנו, את הדור שלנו, אנחנו בסופו של דבר באותו דור, את הדור שלנו, יוצרים דור אבוד שפשוט מייבש את המנהיגות הבאה של ישראל.

יוראי להב-הרצנו: כמה מדענים אנחנו מפספסים בגלל ההתנהלות של הממשלה, כמה רופאים, כמה מנהיגות ומנהיגים?

יוראי להב-הרצנו: ושוב אני שואל, גברתי היושבת ראש, השאלה שלי למה, מה יתחדש היום שלא ידענו אתמול?

יוראי להב-הרצנו: למה הם בורחים מלקבל אחריות על עצמם ועל העתיד שלהם?

יוראי להב-הרצנו: המציאות הזאת עוברת כחוט השני בכל ההחלטות הביזריות שהממשלה הזאת מקבלת - - -

יפעת שאשא ביטון: הנה הספורט החדש, לא לקבל החלטות.

יוראי להב-הרצנו: ולכן אני אשמח לשמוע למה.

יוראי להב-הרצנו: ואם הם לא יודעים להסביר לי למה אז מה החלופה.

יוראי להב-הרצנו: כמו שאיתי אמר, בני הנוער ימשיכו להיפגש במסגרות בלתי מבוקרות, בלתי מפוקחות, ימשיכו להדביק ולהידבק, כמו כולנו, אגב.

יוראי להב-הרצנו: כשאין אמון, כשאין אחריות, כשיש הפקרות של הממשלה כל דאלים גבר.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חבר הכנסת יוראי להב.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, חבר הכנסת ג'אבר.

ג'אבר עסאקלה: טוב, אני מתנצל שנאלצתי לצאת לדיון דחוף בוועדת הפנים ומסתבר שדיון סרק, גם יוראי היה שם.

יוראי להב-הרצנו: לגמרי, נכון.

ג'אבר עסאקלה: אבל קודם כל אני רוצה לברך את בני הנוער, תלמידי התיכון, שיצאו להפגנות.

ג'אבר עסאקלה: הגיע הזמן שאתם תצאו לרחוב, קולכם יישמע רק אם אתם תפגינו ותצעקו את הדרישות שלכם.

קארין אלהרר: למה על כל דבר צריך להפגין במדינה הזאת?

ג'אבר עסאקלה: מה שחשוב, במדינה הזאת לא מקשיבים לאלה שיושבים בבית, לומדים או לא לומדים דרך הזום, אלא ישמעו אתכם כשאתם תהיו בכיכרות המרכזיות בערים.

ג'אבר עסאקלה: אני רוצה להגיד, הממשלה מתנהגת כאילו מערכת הלימודים פועלת.

ג'אבר עסאקלה: רק לפני שבועיים היינו בדיון בוועדה אחרת בעניין התשתיות של האינטרנט, מסתבר שבפריפריה, ופריפריה זה לא רק פריפריה גיאוגרפית, יש פריפריה גם במרכז הארץ, שהאינטרנט שם ממש לא עובד.

ג'אבר עסאקלה: זאת אומרת אנשים חושבים, ואללה, שר החינוך יושב לו ואומר שהמערכת מתנהלת, המערכת לא מתנהלת, גם בגלל שאין תשתיות וגם בגלל שנמאס לתלמידים לשבת בקוביות האלה מול המחשב או מול הטלפון.

ג'אבר עסאקלה: לכן אני אומר שהגיע הזמן כן לפתוח.

ג'אבר עסאקלה: ואני רוצה טיפה, ברשותך, להרחיב את היריעה.

ג'אבר עסאקלה: אנחנו מדברים על המצוקה של תלמידי התיכון והנוער שנמצאים כלואים, סליחה על המילה, בתוך הבתים, אני רוצה לדבר על הסטודנטים משפט אחד, שהם גם צעירים, הם גם איבדו את מקום העבודה שלהם, גם לא מקיימים לימודים נורמליים, גם משלמים שכר לימוד מלא, גם משלמים שכר דירה, והחבר'ה האלה נמצאים במצוקות כלכליות, נפשיות.

יפעת שאשא ביטון: אתה צודק, חבר הכנסת ג'אבר, אבל אני רוצה לתת לילדים הצעירים האלה את המקום שלהם, כי כל הזמן מביאים אותם ובסוף בורחים למקומות אחרים.

ג'אבר עסאקלה: ברור, כן.

ג'אבר עסאקלה: במשפט אחרון אני אגיד לכם, תמשיכו להיאבק על הזכות שלכם ללמוד ולהיות במגעים ובאינטראקציה חברתית בתוך מערכת החינוך, בתוך בתי הספר.

ג'אבר עסאקלה: כולנו יודעים, מי שעבד בתחומי החינוך יודע שלפעמים הקטע החברתי בין השיעורים הוא יותר חשוב מהשיעורים עצמם.

ג'אבר עסאקלה: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, חבר הכנסת ג'אבר עסאקלה.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת אימאן ח'טיב.

אימאן ח'טיב יאסין: בוקר טוב, צהריים טובים לכולם.

אימאן ח'טיב יאסין: תחילה אני באמת רוצה לחזק את ידיהם של הנערות והנערים שהגיעו עד לפה להשמיע את קולן וקולם.

אימאן ח'טיב יאסין: אני רוצה לספר לכם שאני נמצאת משני צדי המתרס, מצד אחד יש לי בן בכיתה י"ב וגם יש לי סטודנט, ג'אבר, וגם יש לי בן זוג שעוסק בהוראה ובסופי שבוע אני יושבת בבית ורואה ושומעת מה מתרחש שם, איזה מאמצים אדירים משני הצדדים, המורה מצד אחד רוצה להתחבר לתלמידים ולתת להם את המענה, במיוחד אם אנחנו מדברים על הצעירים והתלמידים שהם בתיכון, שהם ב-י"א וב-י"ב, לא שאני מזלזלת חס וחלילה באלה שהם בחטיבות הביניים או בכיתות יותר נמוכות, התקופה היא תקופה קריטית.

אימאן ח'טיב יאסין: ואני גם כהורה, כאמא, יודעת וחוששת, אותם חששות שמלווים גם אתכם לגבי הדור של הקורונה ומה יגידו עליהם מחר כשהם יילכו לאוניברסיטה ואיך יסתכלו עליהם.

אימאן ח'טיב יאסין: זה דבר שצריך לתת עליו את הדעת עכשיו, לא אחר כך, אחרת אנחנו נהיה בבעיה.

אימאן ח'טיב יאסין: צריך להוציא החלטה בנושא הזה אחרת עשרות אם לא מאות אלפי תלמידים יתמודד כל אחד לבד בסוגיה הזאת.

אימאן ח'טיב יאסין: הדבר השני, גם כעובדת סוציאלית, גם כעובדת סוציאלית שעבדה שנים רבות עם בני נוער, אני יודעת שבני הנוער, מה שחשוב להם בתקופה הזאת של החיים זה קבוצת הגיל שלהם.

אימאן ח'טיב יאסין: אי אפשר לנתק אותם מהמקום הזה ושלא ישלו אותנו, שלא ישלו את עצמם, כי אנחנו לא מוּשלים בנקודה הזאת, שלא ישלו את עצמם, אין תחליף למגע הפיזי ולמגע הישיר בין האנשים.

אימאן ח'טיב יאסין: הבחור או הבחורה, למי יילך כדי לדבר?

אימאן ח'טיב יאסין: האם הוא חש ביטחון כדי לשתף במה שהוא עובר?

אימאן ח'טיב יאסין: אין אינטימיות בתוך הבתים, כל המשפחה נמצאת.

אימאן ח'טיב יאסין: ומי אמר שהילדים שלנו חיים בארמונות ולכל אחד יש את הסוויטה שלו?

אימאן ח'טיב יאסין: זה בכלל לא המצב.

אימאן ח'טיב יאסין: ועוד יותר גרוע, על הבסיסי ביותר אנחנו מדברים, מה שאמר חברי ג'אבר לגבי התשתיות, גם תשתיות אין.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אבל בואו רק נוסיף על הדברים שנאמרו כי אנחנו אחר כך נפספס - - -

אימאן ח'טיב יאסין: לא, אני לא מוסיפה, אני רוצה לחזק את הדברים והעליתי נקודות שלא נאמרו קודם ואני חושבת שצריך להעלות אותן ולדרוש שיהיה פתרון ויהיה מענה.

אימאן ח'טיב יאסין: וכן, אני קוראת לכם ילדיי וילדותיי, ואנחנו איתכם.

אימאן ח'טיב יאסין: אני אישית איתכם ולרשותכם בכל מאבק.

אימאן ח'טיב יאסין: אני אומרת, אם אתם לא תצאו ותצעקו את הזעקה שלכם, כמה שאנחנו נגיד כאן, זה לא ייראה ולא יהיה עם הקול שלכם.

אימאן ח'טיב יאסין: אז איתכם עד סוף הדרך.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חברת הכנסת אימאן ח'טיב.

יפעת שאשא ביטון: נציגת משרד הבריאות צריכה לרדת מהזום, זה כנראה לא מספיק חשוב כדי להישאר כל הדיון, אני ממש מתנצלת שאני אומרת את זה, אנחנו גם הארכנו את הדיון הזה כדי לאפשר לתלמידים להשמיע את קולם, אני חושבת שזה מאוד מאוד חשוב, אז אנחנו נשמע את פרופ' רולידר ומיד אחר כך את נציגת משרד הבריאות, את ד"ר שרון אלרעי, ואחר כך נמשיך עם חברי הכנסת והתלמידים הנוספים וגם נציגי הורים שנמצאים כאן.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נאפשר לכולם להביא את דברם לוועדה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, פרופ' רולידר.

יפעת שאשא ביטון: גם שי חג'ג' נמצא איתנו, אז כולכם כמובן תדברו.

עמוס רולידר: אני חושב שלא צריך לשכנע אף אחד כי הנתונים מדברים בעד עצמם, הנתונים שמחייבים אותנו, ולכן הדיון הזה מתקיים ולכן העבודה שאת עושה, יפעת וכל חברייך בוועדה, היא עבודת קודש.

עמוס רולידר: המסקנות של הנתונים, אם זה כשאנחנו מסתכלים על העבודה שנעשתה על ידי פרופ' אשר בן אריה, שרית ברוק וחמוטל פרקש מ'חרוב', טל ארזי, יעל סבג, ממליץ לכולם, אמרה ברביבאי שהיא לא יודעת נתונים, אני ממליץ להסתכל, הנתונים מדברים בעד עצמם.

עמוס רולידר: הילדים, הנערים, מבחינת הצרכים הספציפיים שלהם ושלנו כהורים, סבים, סבתות, מדינה, חייבים לחזור לספסל הלימודים.

עמוס רולידר: הייתי יכול להוסיף פה, כאיש מקצוע, כמנתח התנהגות, על מה קורה היום כשאין סדר יום בבתים.

עמוס רולידר: אני נפגש שלוש-ארבע פעמים בשבוע עם קבוצות של בין 100 ל-200 משפחות מכל המקומות והדילמות והכאב של ההורים הוא כאב גדול מאוד.

עמוס רולידר: לא אעשה את זה, אבל אני רוצה להבטיח לילדים, לתלמידים, כולם ילדים, שיושבים שם ושומעים, אין מישהו שכולם מדברים פה כנגדם שלא רוצה שתחזרו.

עמוס רולידר: יושבת פה ד"ר שרון אלרעי פרייס, אני לא מכיר אותה, אני באקדמיה, אני לא בפוליטיקה, ויש לזה יתרון עצום, אני בטוח שהיא רוצה שתחזרו.

עמוס רולידר: אני גם חושב שכמבוגרים אחראים, בניגוד למדינה גדולה שהראש שלה לא רצה לעשות זאת, אנחנו צריכים להקשיב לאנשי המדע כי הבריאות לפני הכול, אבל אני אומר לך, ד"ר שרון אלרעי פרייס, שיכול להיות, ואם אני צודק, אני עוקב, אני מעריך את הדברים שאני שומע ממך, אם אני מבין נכון, בהערכה המקצועית שלך, שלכם במשרד הבריאות, המהלך הזה שמדברים עליו כל הבוקר בכאב לא בשל עדיין.

עמוס רולידר: אם הבנתי נכון.

עמוס רולידר: אני מכבד דעות מקצועיות, אבל נדמה לי שאם משרד החינוך או מי שאחראי שם היה בא ואומר לך, תראי מה אנחנו ניתן כדי שיהיה לכם, כאנשי מקצוע, את היכולת לומר חבר'ה, קחו את הצעירים האלה לבית ספר.

עמוס רולידר: אם היו באים ואומרים לך ולכם, תראו, אמר את זה אחד הילדים כל כך חכם, אחת, כשאנחנו בתוך המסגרת אנחנו פחות פגיעים כי אנחנו כרגע מתכנסים, אני רואה אותם בזכרון יעקב, אני רואה אותם בכל מקום, אנחנו מתכנסים.

עמוס רולידר: אז זה לא רשמי, אבל אנחנו עושים, שם יש לנו ציבור שיכול לשמור עלינו.

עמוס רולידר: זה אחת, אבל זה לא מספיק.

עמוס רולידר: אם הייתי אומר לך, כראש רשות, כאזור, תראי, ארגנתי את בית הספר כך שההיערכות הפיזית, יפעת אמרה את זה קודם, חילקתי למרחבי התכנסות, לקחנו את חצי הדונם הקרוב, בנינו פה משהו כדי שנוכל להביא אותם לשהות היברידית, יומיים בשבוע.

עמוס רולידר: דיברה על זה ילדה, תנו לי יום אחד להיות ביחד.

עמוס רולידר: אנחנו נהיה שם בקפסולות, יש לנו שם כיורים למרחץ, נבדוק את החום, קופות החולים נמצאים שם, אנחנו ארגנו.

עמוס רולידר: איפה היוזמה, מדינה עם יוזמה בשעות חירום, במלחמה?

עמוס רולידר: יבדקו שם את הכול.

עמוס רולידר: אנחנו נוסיף כוח אדם, ריבונו של עולם, לא נפתח את שנת הלימודים במכללות להוראה וניקח את הסטודנטים שנה ג'-ד' והם יסייעו למורים כדי להיות שם וללמד, כדי שאלה לא יצטרכו לעשות יותר ממה שהם צריכים.

עמוס רולידר: ארגנתי לך את זה, ד"ר פרייס.

יפעת שאשא ביטון: לא, סליחה.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שד"ר שרון אלרעי תעלה לזום, אני מבקשת שהיא ורק היא תתייחס לדברים שהיו כאן.

יפעת שאשא ביטון: היא הייתה במהלך כל הדיון, אני מבקשת שהיא תישאר.

יפעת שאשא ביטון: הנה, היא איתנו.

יפעת שאשא ביטון: שרון, אני ממש מבקשת שתישארי, הילדים רוצים לשמוע אותך.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, פרופ' רולידר, אני מבקשת שתנסה לתמצת את הדברים.

יפעת שאשא ביטון: אתה מביא רעיונות חשובים, יש הרבה מאוד דברים שאפשר לעשות, צריך רק לרצות לעשות אותם.

עמוס רולידר: זה הסיפור, צריך להיות אופרטיבי פה, כי אני חושב שההחלטות צריכות להיות דיפרנציאליות במדינה הזאת, דיבר פה יושב ראש היישוב המקומי, הן צריכות להיות דיפרנציאליות, אבל הן צריכות להיות כאלה שמשרד הבריאות ירגיש נוח.

עמוס רולידר: כן, אני מוכן לעשות את הניסיון, והכי חשוב, תאספו נתונים, ואם הנתונים הדיפרנציאליים מוכיחים שאנחנו עומדים בזה כולם יעריכו את זה, הילדים, ההורים, ואנחנו נצא מפה מהעניין הזה בניצחון הגדול.

עמוס רולידר: זה הסיפור היום, כי הכאב ידוע וברור, השאלה באופן אופרטיבי איך עושים ואני תמה איך אלה שאחראים לחינוך ילדים, מקבלים על זה את הכסף, לא עושים את זה.

עמוס רולידר: זה הכאב הגדול שאני מביע אותו כאזרח במדינה הזו.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, פרופ' רולידר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעבור לד"ר שרון אלרעי פרייס, כי אני מבינה שזמנה קצר איתנו.

יפעת שאשא ביטון: שרון איתנו?

שרון אלרעי פרייס: כן.

יפעת שאשא ביטון: ד"ר אלרעי, אנחנו שמענו כאן את הילדים אומרים, אנחנו דור העתיד שלכם, דור העתיד שלכם במצוקה, אנחנו לא רוצים שתוותרו עלינו, איבדנו את האמון במערכת, נמאס לנו להיות קוביות שחורות על המסך.

שרון אלרעי פרייס: שמעתי הכול.

יפעת שאשא ביטון: אמרו פה עוד הרבה מאוד דברים, באמת מדם ליבם, זה פשוט לשבת להסתכל להם בעיניים ולשאול את השאלה הפשוטה, איך אנחנו יכולים להמשיך ולוותר עליהם, לא לספור אותם, לשכוח אותם בבית וכאן בסך הכול מה שהם מבקשים: תנו לנו לחזור למערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: רק עוד משפט, כדי שתוכלי גם להתייחס לזה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מכירים את הנתונים שהציגו מפעם לפעם לפני החזרה ללימודים, אנחנו רואים גם היום שיש לנו בני נוער שהם מאומתים, הם לא בתוך מערכת הבריאות, אבל הם מאומתים, וזה אומר שאם אנחנו נחזיר אותם למערכת יכול להיות שגם בזה אנחנו נוכל יותר לשלוט, כי אנחנו נוכל לדעת איפה הם היו, מבחינת חקירות אפידמיולוגיות, אולי אפילו לשמור יותר על הכללים, אז גם תהיה פחות הדבקה.

יפעת שאשא ביטון: אז גם בזה יש יתרון.

יפעת שאשא ביטון: ואני אשאל את השאלה, למרות שאמרתי שאני לא אעשה את זה, כי באמת אין מה לדון בעבר, אבל אנחנו כבר כמה חודשים בתוך האירוע הזה, היה אפשר להתארגן באיך חוזרים למערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: יש הרבה מאוד אפשרויות, פרופ' רולידר העלה כאן חלק מהרעיונות, חיים ביבס, יו"ר השלטון המקומי, העלה חלק מהרעיונות, אמרנו שנעביר את הסמכויות לשלטון המקומי, נאפשר לראשי הרשויות לעשות את זה בתוך המסגרות שלהם.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לתת ונתתי גם בתחילת הדברים עוד הרבה מאוד אפשרויות, יש דרך, צריך רק לרצות והשאלה איך אתם עכשיו, משרד הבריאות, עוזרים לנו להחזיר את הילדים האלה לשגרה של שפיות בתוך מערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, הבמה שלך.

שרון אלרעי פרייס: טוב, אני אתחיל מזה שאנחנו בטח לא עושים דמוניזציה של הילדים ולא של אף אחד אחר, וגם כשהנתונים לגבי התחלואה בבית הספר הוצגו האמירה הייתה מאוד ברורה, שבתי הספר הם לא אלה שהתחילו את התחלואה והתחלואה כן נבעה מאירועים שקרו בסוף אוגוסט או במהלך אוגוסט, אבל אין ספק שבבתי הספר, במקום שבו נפגשים יותר ילדים מאשר הם נפגשים רק עם החברים שלהם ועם הורים, שאחרת הם לא היו נפגשים איתם, יכול לייצר כר לאינטראקציות ולהעברת הנגיף בצורה אחרת.

שרון אלרעי פרייס: אבל זה בוודאי ובוודאי שלא דמוניזציה של הילדים ואף אחד מעולם לא אמר את זה, בוודאי שלא אני.

שרון אלרעי פרייס: אני רוצה קודם כל להפריך כמה דברים.

שרון אלרעי פרייס: אתם מדברים על עובדות ונזרקים פה דברים שהם פשוט לא עובדות, הם לא נכונים.

שרון אלרעי פרייס: הם נזרקים ככה ואחר כך יש איזה שהיא תחושה של למה לא נעשים דברים אחרת, אבל זה מבוסס על נתונים שהם לא נכונים.

יפעת שאשא ביטון: כמו למשל?

שרון אלרעי פרייס: 80% מהתחלואה זה ב-20 יישובים.

שרון אלרעי פרייס: זה פשוט לא נכון, זה נתון שהוא לא נכון.

שרון אלרעי פרייס: אנחנו יודעים שנכון לאתמול יש לנו 17% מהתחלואה בערים אדומות, עוד 18% בערים כתומות, שסך הכול הערים והכתומות והאדומות, שביחד הן פחות מ-20, הם 35% מהתחלואה.

שרון אלרעי פרייס: אין פה מטה קסם שאתה יכול להגיד שיש פה עשרה יישובים שהם אדומים, אדומים חזקים בוהקים, אם אני רק אסגור אותם הכול פה יהיה טוב.

שרון אלרעי פרייס: לצערי זה לא המצב.

שרון אלרעי פרייס: אם זה היה המצב היה הרבה יותר פשוט.

שרון אלרעי פרייס: התחלואה במדינת ישראל היא יותר מפושטת מזה ולכן זה לא המצב של חוק פארטו ש-20% מהמקומות גורמים ל-80% מהבעיה.

שרון אלרעי פרייס: זה פשוט לא המצב, לצערנו.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אבל זה לא נתון שהוא רלוונטי כרגע.

יפעת שאשא ביטון: סליחה שאני נכנסת בדברייך, אבל זה לא נתון שהוא רלוונטי כרגע לדיון על החינוך - - -

שרון אלרעי פרייס: זה רלוונטי מאוד.

יפעת שאשא ביטון: רגע, כי אם אנחנו נתייחס, בואי נתייחס דווקא לנתונים של מערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: בכמה מסגרות חינוכיות או באיזה אחוז של מסגרות חינוכיות יש מאומתים ואנחנו נראה ששם האחוזים הם מעטים.

שרון אלרעי פרייס: אין בעיה, אבל אני רוצה קודם להתייחס.

שרון אלרעי פרייס: אני ישבתי בשקט, לא התפרצתי, אני רוצה קודם להתייחס לדברים שנאמרים כי הם לא מדויקים.

שרון אלרעי פרייס: ואז כשיש תחושה שבערים ירוקות אין תחלואה אפשר להגיד כל מיני דברים מה לעשות שם, אבל צריך להבין שזה לא נכון, יש שם תחלואה יותר נמוכה, אבל זה לא שאין שם תחלואה.

שרון אלרעי פרייס: הדבר השני זה האמירה שהחינוך נפרד מכל היתר.

שרון אלרעי פרייס: לחינוך יש ערך עליון, גם במשרד הבריאות מסתכלים על זה ככה - - -

יפעת שאשא ביטון: זה לא בא לידי ביטוי.

שרון אלרעי פרייס: גם השר אומר את זה בצורה חוזרת ונשנית, אבל אי אפשר להגיד שאנחנו נפתח את החינוך ולא קשור מה קורה ביתר המשק כי הילדים האלה שהולכים למערכת החינוך אחרי הצהריים באים להורים שלהם וההורים הולכים לחנויות והולכים לעבודה והכול קורה בעולם אחד בסופו של דבר.

שרון אלרעי פרייס: אני יכולה לנתק את זה בשקפים ולהראות שקופית של חינוך ושקופית של מסחר, אבל בסוף כשמקדם ההדבקה עולה, ותיכף אני אראה לכם גם אותו היום, זה עולה בכל המדינה ביחד ואי אפשר לעשות את הניתוק הזה.

יוראי להב-הרצנו: אבל, שרון, מה את חושבת שהילדים עושים כשהם לא נמצאים במסגרות?

תמר זנדברג: סליחה, אבל היא לא הכתובת.

תמר זנדברג: היא לא הכתובת.

תמר זנדברג: היא אחראית לעצירת ההדבקה, איפה משרד החינוך?

תמר זנדברג: עם איזה פתרונות הוא נערך?

תמר זנדברג: זו הכתובת.

תמר זנדברג: היא אחראית על נתוני ההדבקה, היא לא תעלים את ההדבקה בגלל שהיא משרד הבריאות.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת זנדברג - - -

תמר זנדברג: הדיון הזה הוא לא בכתובת הנכונה.

יפעת שאשא ביטון: משרד הבריאות הוא המתנגד הראשי לפתיחה של מערכת החינוך וצריך להגיד את זה.

תמר זנדברג: בסדר, כי יש הדבקה.

תמר זנדברג: חברים, ככל שפותחים פעילויות תהיה הדבקה, נקודה.

תמר זנדברג: השאלה היא איך לפתוח פעילויות - - -

יפעת שאשא ביטון: זה ברור, לא צריך להיות גאונים גדולים בשביל לדעת את זה.

תמר זנדברג: בדיוק, יפה.

תמר זנדברג: השאלה היא איך לפתוח פעילויות בצורה ש - - -

יפעת שאשא ביטון: זה מה שאנחנו מבקשים לדעת, אנחנו כבר כמה חודשים בתוך הסיפור הזה.

תמר זנדברג: אבל זה לא משרד הבריאות.

תמר זנדברג: אנחנו שמונה חודשים, הבת שלי בכיתה ט', אתמול פעם ראשונה הם נפגשו פעם ראשונה עם המחנך בחוץ.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת זנדברג, אני מבקשת - - -

תמר זנדברג: אנחנו מדינה חמה, איך עברנו את כל האביב, קיץ וסתיו בלי שום פעילות בחוץ?

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת זנדברג, אני מבקשת לאפשר ל - - -

תמר זנדברג: ומה התשובה לזה?

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אני קוראת אותך לסדר פעם ראשונה.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת לאפשר לה לדבר.

יפעת שאשא ביטון: והוועדה הזאת תהיה כאן כדי לשאול את השאלות ככל שנידרש לשאול אותן.

תמר זנדברג: סבבה לגמרי, אבל בכתובת הנכונה.

יפעת שאשא ביטון: יושבים פה ילדים שמתארים לכם את התחושה שלהם - - -

תמר זנדברג: מאה אחוז, הם צודקים.

יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא סופר אותם.

יפעת שאשא ביטון: חודשים אף אחד לא סופר אותם, שום לחץ - - -

תמר זנדברג: הם צודקים מאה אחוז, בואו נדרוש פתיחה בצורה שלא - - -

יפעת שאשא ביטון: אז את יושבת פה ומגנה על משרד הבריאות?

יפעת שאשא ביטון: באמת.

יוראי להב-הרצנו: היא מתנגדת לפתיחה של מערכות החינוך.

תמר זנדברג: ברור שהיא מתנגדת, כי אם יכניסו 30 ילדים בכיתה ה' ו', ז', ח', ט' לכיתה אז תהיה הדבקה, זה ברור.

יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא ביקש את זה.

תמר זנדברג: איפה משרד החינוך עם הפתרונות שהוא נערך אליהם?

קארין אלהרר: היא מדברת על פתרון.

תמר זנדברג: שמונה חודשים ואין שום מתווה חוץ מלחזור לאותו דבר באותה צורה.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת זנדברג, אני מבקשת.

יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא אמר להכניס 30 ילדים בכיתה.

יפעת שאשא ביטון: תמצאו פתרונות, נקודה.

תמר זנדברג: יפה, בדיוק, זאת הדרישה שלנו, אבל זו דרישה ממשרד החינוך.

תמר זנדברג: הוא זה שאמור להיערך לזה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ד"ר אלרעי.

שרון אלרעי פרייס: עוד משהו שאני חייבת להגיד, שנאמר פה ואני חייבת לתקן אותו.

שרון אלרעי פרייס: זה לא הכול או לא כלום, אמירה שאין אומץ לפתוח היא אמירה בעיניי שלא מסתכלת למה שעשינו בעיניים ואומרת שהייתה פה פתיחה של מערכת של המשק בצורה מדורגת, נכון, בצורה אחראית, נכון, אבל פתיחה ב-2,000 מאומתים ליום אי אפשר להגיד שזה לא לקיחת סיכונים, אי אפשר להגיד שאין פה אומץ.

שרון אלרעי פרייס: זה דבר אחד.

שרון אלרעי פרייס: אני רוצה להראות לכם כי ביקשתם את הנתונים של התחלואה.

יפעת שאשא ביטון: בקרב בני נוער, בבקשה.

שרון אלרעי פרייס: בקרב בני נוער, ביקשתם שנביא נתונים של תחלואה אז אני רוצה להראות אותם, מפתיחת שנת הלימודים.

שרון אלרעי פרייס: ביקשתם, אז הבאנו את זה.

שרון אלרעי פרייס: מה שאתם רואים פה קצת מורכב, אבל אני אעבור משמאל לימין, לימין ושמאל למטה.

שרון אלרעי פרייס: בריבוע העליון זה מספר בדיקות יומי ל-10,000 תושבים.

שרון אלרעי פרייס: אתם רואים את זה, כשהקו הכחול הוא גילאים אפס עד שתיים והכתום הוא שלוש עד חמש והאפור הוא שש עד עשר, הצהוב הוא 11 עד 18 והירוק הוא 18 ומעלה.

שרון אלרעי פרייס: אתם רואים, כמו שאנחנו יודעים לאורך כל הזמן, באמת התחלואה עולה ככל שעולה הגיל ולכן גם במתווה הפתיחה אנחנו פותחים את זה מדורג, מהגילאים היותר נמוכים לגילאים היותר גבוהים.

שרון אלרעי פרייס: קודם כל אני אגיד שברגע שעושים איזה שהוא צעד של מדיניות השינוי בתחלואה מתבטא אחרי עשרה ימים ואני רוצה שתסתכלו על הקובייה הימנית למעלה ועל הקו הכחול והכתום, שזה התחלואה בגנים.

שרון אלרעי פרייס: התחלואה בגנים נשארת יחסית סטטית, יש לנו בערך 1% מהגנים שהם סגורים, תיכף אתם תראו את זה, אבל התחלואה בכיתות א' עד ד', יש איזה שהוא, אני אומרת את זה בזהירות רבה, איזה שהוא רושם של מגמה שמתחילה לעלות.

שרון אלרעי פרייס: אנחנו מנטרים אותה, זה בדיוק הזמן לראות את המגמה הזאת.

שרון אלרעי פרייס: זה לא קטסטרופה, זה לא עלייה מטורפת, זה אומר שאנחנו כן פתחנו את זה בזהירות כמו שהתכוונו ביחד עם משרד הבריאות במתווה שהיה מתווה מוקפד, אבל אנחנו כן רואים התחלה של מגמה.

שרון אלרעי פרייס: אני אעבור על השניים למטה, פשוט מקוצר זמן, אתם יכולים לראות את המוסדות הסגורים, גם בתי הספר מצד שמאל.

שרון אלרעי פרייס: מרגע שהייתה פתיחה מן הסתם יתחילו להיות סגירות של בתי ספר.

שרון אלרעי פרייס: שוב, אנחנו לא נבהלים מזה, אנחנו יודעים שברגע שיש ילדים מאומתים בבתי ספר אז כיתות ובתי ספר ייסגרו.

שרון אלרעי פרייס: אנחנו לא רואים איזה שהיא קפיצה אדירה, אבל אנחנו כן עוקבים אחרי זה מאוד מאוד מקרוב.

שרון אלרעי פרייס: וגם עם הגנים, שפשוט פתוחים תקופה יותר ארוכה, אנחנו רואים 1% מהגנים סגורים.

שרון אלרעי פרייס: אתם רואים פה את הגרף של תלמידים ועובדי הוראה מבודדים, שהאדום זה התלמידים והאפור זה עובדי הוראה.

שרון אלרעי פרייס: כמובן ככל שאנחנו פותחים יותר, ככל שעובר הזמן, אז באמת רואים איזה שהיא עלייה בכמות התלמידים ועובדי ההוראה המבודדים.

שרון אלרעי פרייס: אני כן רוצה לעשות זום אאוט ולראות איפה היינו.

שרון אלרעי פרייס: איפה שהיינו זה כאן, זה גם גרפים רק של תחלואה בילדים כשהאדום זה אותם – אתם רואים את התחלואה בגילאים השונים, הכחול זה אפס עד שניים, שלוש עד חמש זה כתום, האפור זה כיתות א' עד ד'.

יפעת שאשא ביטון: מאוד קשה לראות ככה.

שרון אלרעי פרייס: אחר כך צהוב, אחר כך סגול, 12 עד 14, אחר כך גילאי 15 עד 17.

שרון אלרעי פרייס: כמה שאנחנו יותר עולים בגיל הסיכון לתחלואה עולה.

שרון אלרעי פרייס: אנחנו מסתכלים עכשיו מפתיחת המוסדות, שעשינו את זה ביחד עם משרד החינוך, במתווה מאוד מאוד מוקפד, ואתם רואים שאנחנו מצליחים בסך הכול לשמור את זה וזה מה שאנחנו רוצים לעשות את זה גם הלאה, לעשות את זה בצורה מדורגת ואחראית.

שרון אלרעי פרייס: ולמה אנחנו רוצים לעשות את זה ככה?

שרון אלרעי פרייס: אני רק אסגור את זה ואעבור לאיזה שהיא מצגת אחרת, מאוד ברורה.

יפעת שאשא ביטון: אני רק יכולה להצטער על זה שלא שלחתם את המצגת לחברי הוועדה כדי שנוכל לראות אותה, היה מאוד קשה לראות את זה, אני לא הצלחתי לקרוא כלום.

שרון אלרעי פרייס: אנחנו יכולים לשלוח נתונים מהערכת מצב של היום בבוקר.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נשמח לקבל אותם.

שרון אלרעי פרייס: אנחנו - - - אתמול ורצינו להראות הערכת מצב ממש של היום בבוקר.

יפעת שאשא ביטון: מצוין, אנחנו נשמח לקבל את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני הייתי רוצה, ד"ר אלרעי, שתתייחסי למספר המאומתים היום בקרב בני הנוער כשהם מחוץ למערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: כמה מאומתים יש לנו היום.

שרון אלרעי פרייס: זה היה בשקופית הקודמת.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא יכולים לראות כלום, זה נורא קטן מכאן.

שרון אלרעי פרייס: בסדר, אז אני יכולה לסכום את המספרים.

שרון אלרעי פרייס: בגילאים אפס עד שתיים זה 142, שלוש עד חמש 137, שש עד שמונה 165, תשע עד 11 205, 12 עד 14 201, 15 עד 17 236, שכשאנחנו היינו במצב של בתי ספר פתוחים או תחילת ספטמבר היינו במצב של 2,860 ילדים מאומתים בגילאי 15 עד 17.

שרון אלרעי פרייס: אז מבחינת פרופורציה אנחנו - - -

יפעת שאשא ביטון: וכמה יש היום מ-15 עד 17?

יפעת שאשא ביטון: קודם כל זה ברור שככל שנפתח יהיו יותר – בואו, תסגרו את כולם, אני מבטיחה לך שלא יהיה נגיף.

שרון אלרעי פרייס: נכון ולכן הפתיחה צריכה להיות הדרגתית ואחראית.

שרון אלרעי פרייס: אף אחד פה לא נגד חינוך של הילדים, כל הילדים האלה הם ילדים שלנו.

שרון אלרעי פרייס: לי בעצמי יש ארבעה ילדים, אני רואה את המשמעות של ללמוד בזום, חלקם יותר קטנים, חלקם יותר גדולים, אני רואה בכל קשת הגילאים איך זה נראה ללמוד בזום ועד כמה זה קשה.

יפעת שאשא ביטון: ד"ר אלרעי, איך אתם מתמודדים עם האמירות - - -

שרון אלרעי פרייס: רגע, אני רוצה להראות - - -

יפעת שאשא ביטון: רגע, שנייה, זה חשוב לי גם שנקבל תשובות, לא רק שתשמיעו את מה שאתם רוצים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו שומעים את מה שאתם רוצים להשמיע כל הזמן.

יפעת שאשא ביטון: איך מתמודדים עם האמירות של רופאי בריאות הציבור ואפידמיולוגים בכירים שאומרים שקצב הפתיחה לא משנה כי בסוף נפתח את הכול, איך פותחים זה מה שמשנה, אז למה לא משנים רגע את הדיסקט ואומרים הילדים האלה יושבים כבר כל כך הרבה חודשים בבית, בואו נדבר על האיך.

יפעת שאשא ביטון: אגב, הייתם צריכים לעשות את זה לפני כן, אבל לא נורא גם אם נעשה את זה עכשיו.

שרון אלרעי פרייס: אוקיי, אז קודם כל אנחנו כל הזמן מדברים על האיך ואנחנו בשיחות עם משרד החינוך לאורך כל הזמן, אבל למרות הרצון לשים בצד את איפה שאנחנו נמצאים לי כן חשוב שהילדים שיושבים שם, שהם ילדים בוגרים, נבונים, חכמים, מתבטאים בצורה נפלאה, ואגב מי שאמר איפה מנהיגי העתיד, הנה מנהיגי העתיד, שומעים אותם.

יפעת שאשא ביטון: אתם מרחיקים אותם.

יוראי להב-הרצנו: הם לא יגיעו לכנסת אם הם לא יהיו בלימודים.

שרון אלרעי פרייס: והם מצליחים מאוד מאוד יפה כי אנשים שהם מנהיגים מצליחים לעשות את בכל גיל.

שרון אלרעי פרייס: אז קודם כל אני מצדיעה לכם על זה שהגעתם ועל איך שאתם מדברים ומעבירים את המסר.

שרון אלרעי פרייס: אבל אני רוצה שגם הילדים האלה יראו איפה היינו, אנחנו מסתכלים על שני נתונים כשאנחנו מדברים על יציאה מסגר, אנחנו מסתכלים על כמות מאומתים יומית ואתם רואים שהיינו ברמה, זה ממוצע שבועי, אנחנו בשיא הגענו ל-9,000 ביום אחד, ועם הסגר הדבר הזה ירד וכרגע אנחנו באיזה שהיא מגמת עלייה קטנה.

שרון אלרעי פרייס: היינו בפחות מ-600 היום אנחנו ב-664, זאת אומרת שאנחנו באיזה שהוא מצב סטטי.

שרון אלרעי פרייס: הדבר היותר מדאיג זה הדבר הזה שהוא מקדם הדבקה, מקדם ההדבקה אומר - - -

יפעת שאשא ביטון: זה הנתון החדש, של הסגר השלישי, אני מבינה.

יפעת שאשא ביטון: כי כל הדיונים שהיו לנו לפני הסגר השני דיברו על מספר המאומתים, שהוא היה מאוד מאוד גבוה ושיעור הדבקה שהיה מאוד מאוד גבוה.

יפעת שאשא ביטון: עכשיו אנחנו מסתכלים, אתם כתבתם באסטרטגיית היציאה שהצגתם כאן שבכמה מאות בודדות אתם תפתחו את המערכות.

יפעת שאשא ביטון: היום אנחנו בכמה מאות בודדות של מאומתים - - -

תמר זנדברג: יפעת, זה לא נכון.

תמר זנדברג: הם נתנו - - -

יפעת שאשא ביטון: רגע, שנייה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בכמה מאות בודדות של - - -

תמר זנדברג: אבל זה לא נכון, הם נתנו - - - במספר המאומתים ומספר החולים קשה ומקדם ההדבקה.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת זנדברג, את מפריעה לי.

תמר זנדברג: אם מקדם ההדבקה עולה אז תוך זמן קצר נגיע גם למספר מאומתים גבוה.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת תמר זנדברג, אני מבקשת לא להפריע לי.

תמר זנדברג: לא, להגיד סתם דברים זה לא - - -

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בכמה מאות בודדות של מאומתים ויש לנו כמה מאות אלפי ילדים שנמצאים מחוץ למערכת כבר הרבה מאוד זמן והשאלה אם לא הגיע הזמן, אחרי כל כך הרבה חודשים שאנחנו באירוע הזה, מבינים גם את הפרופורציות שלו, לא לנהל סיכונים בצורה אחרת.

יפעת שאשא ביטון: כי ממה שאנחנו שומעים ממומחים, וממה שאנחנו שומעים כאן, ואנחנו נשמע גם פםסיכולוגים שיעלו ושומעים את התלמידים, הנזק בזה שהם סגורים עולה על התועלת.

יפעת שאשא ביטון: לא הגיע הזמן, כמו במדינות אחרות, גם כשהתחלואה עולה הם משאירים את מערכת החינוך?

יפעת שאשא ביטון: הם השכילו להבין שמערכת החינוך חייבת להיפתח.

יפעת שאשא ביטון: אגב, איך שאתם תחליטו, בדרך הבטוחה שאתם תחליטו, אבל היא חייבת להיפתח ורק כאן במדינת ישראל מאוד נוח שהם יישבו ויחכו בבית עד שמישהו שם יחליט שהגיע הזמן.

שרון אלרעי פרייס: אז אני אשמח להשלים את דבריי.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

שרון אלרעי פרייס: קודם כל לכל הילדים שיושבים שם, והתרשמתי מאוד מאיך שאתם מדברים, צריך להבין שמקדם ההדבקה זה משהו, אגב, שפרופ' רוני גמזו דיבר עליו במסיבת העיתונאים הראשונה שהוא נכנס, זה לא איזה שהוא נתון שעכשיו צץ כי אנחנו מנסים לסגור את המשק.

שרון אלרעי פרייס: באסטרטגיית היציאה שאני באתי והסברתי עליה בוועדה הזאת ובוועדות אחרות היו קיימים שני הנתונים האלה כל הזמן, ובכולם אמרנו שאנחנו יכולים לפתוח כשמקדם ההדבקה הוא 0.8, שזה אומר מגפה שהולכת ומתכווצת ואז אתה יכול לפתוח יותר ויותר.

שרון אלרעי פרייס: מה זה מקדם ההדבקה, רק במילה, זה כמה כל בן אדם מדביק ואם יש מעל 1 זה אומר שזה מגפה שהולכת וגדלה ולא הולכת וקטנה.

יפעת שאשא ביטון: ד"ר שרון אלרעי, כמה מודלים מתמטיים יש?

יפעת שאשא ביטון: כמה מקדמי הדבקה יש?

שרון אלרעי פרייס: אני מבקשת להשלים את דבריי.

שרון אלרעי פרייס: יושבים פה אנשים, יושבים פה ילדים - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל רק תעני, בבקשה, לשאלה הזו לפרוטוקול, כמה מקדמי הדבקה יש?

שרון אלרעי פרייס: יושבים פה ילדים ומגיע להם לשמוע את ההסברים האלה.

שרון אלרעי פרייס: מגיע להם לשמוע את ההסברים.

יוראי להב-הרצנו: לא, אבל ד"ר שרון אלרעי, התפקיד שלנו לפקח על העבודה שלכם ואני לא - - -

שרון אלרעי פרייס: אין בעיה, אבל מגיע להם לשמוע את זה.

יוראי להב-הרצנו: לא, אני לא מצליח להבין מה כן.

יוראי להב-הרצנו: את כל הזמן נותנת נתונים - - -

שרון אלרעי פרייס: אז תיתנו לי לדבר ואני אגיד מה כן, אבל אני כן רוצה להסביר להם - - -

יוראי להב-הרצנו: אבל אני מבקש להבין אם לא לפתוח את בתי הספר מה החלופה שלכם?

יפעת שאשא ביטון: הנה, היא רוצה להגיד מה כן.

שרון אלרעי פרייס: אבל אני כן רוצה להסביר להם למה זה סגור, אני כן רוצה להסביר להם למה כרגע יש לימודים מקוונים.

יוראי להב-הרצנו: ואם אפשר לומר, אם זה סגור, מה החלופה שלך.

יפעת שאשא ביטון: היא שמעה את השאלה.

שרון אלרעי פרייס: אם מסתכלים על הגרף הזה רואים שאנחנו במגמה שהיא מגמה לכיוון הלא טוב, מעל לקו שהוא קו אחד זה מגמה של מגפה בהתפשטות, זאת אומרת שאנחנו צריכים כרגע כמדינה לעשות מה שאנחנו יכולים כדי להוריד את זה.

יפעת שאשא ביטון: ברור, אנחנו במגפה.

שרון אלרעי פרייס: עכשיו אני אגיע למה אנחנו יכולים לעשות במערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל רגע, ד"ר שרון אלרעי פרייס, קודם כל זה ברור שיש פה מגפה והיא מתפשטת ו - - -

שרון אלרעי פרייס: לא, זה לא ברור.

יפעת שאשא ביטון: ואנחנו צריכים לראות איך אנחנו מתמודדים איתה.

יפעת שאשא ביטון: זה לא חידשנו פה, אנחנו כבר כמה חודשים מבינים את זה שיש פה מגפה שמתפשטת.

יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו מנהלים אותה זה סיפור אחר, אבל אני שאלתי שאלה לפרוטוקול, כמה מקדמי R יש?

יפעת שאשא ביטון: כי אני יודעת שיש את המקדם של משרד הבריאות, יש את המקדם של המל"ל, יש את המקדם של מכון וייצמן, יש מקדם R שבודקים אותו, ואמר לנו את זה פרופ' גרוטו, לפי מספר מאומתים, יש מקדם R שנבדק לפי מספר הבדיקות ויש מקדם R שנבדק לפי חולים קשים.

יפעת שאשא ביטון: תגידי לנו, לפרוטוקול, כמה מקדמי R יש?

שרון אלרעי פרייס: אני יכולה להראות את כולם, אני יכולה להראות את כל ה-Rים האלה, את כולם, אם את רוצה, או לדבר על החינוך, אבל כולם מראים שאנחנו נמצאים באזור של מקדם הדבקה 1, כולם מראים את זה.

שרון אלרעי פרייס: או מלחכים אותו מלמעלה, או מלחכים אותו מלמטה, אבל כולנו מראים שזה מקדם הדבקה 1.

שרון אלרעי פרייס: זאת אומרת זה מצב שהוא מצב מאוד מאוד עדין מבחינה בריאותית למדינת ישראל, מאוד עדין, ולכן צריך להבין שכל דבר שפותחים יש בו סכנה של לצאת מהשליטה.

שרון אלרעי פרייס: זה הכול.

שרון אלרעי פרייס: צריך להבין את זה.

שרון אלרעי פרייס: אנחנו כולנו בעד מערכת החינוך, אנחנו כולנו חושבים שזה ערך עליון לפתוח אותה.

שרון אלרעי פרייס: עם היציאה מהסגר לא נדחתה הפתיחה של מערכת החינוך, היא פשוט הלכה בצורה מדורגת לפי הסיכון, כי כשמתחילים ב-2,000 מאומתים ליום יש סיכון יותר גבוה מאשר כשמגיעים למאות ביום, וכשאתה רוצה להכניס שכבת גיל שהיא שכבה מסוכנת מבחינת תחלואה, כי במבוגרים הצעירים יש סיכון יותר גבוה, צריך לעשות את זה כשהסיכון הכללי הוא יותר נמוך, כשיש פחות מאומתים ליום.

שרון אלרעי פרייס: אני אסביר, שאל מישהו מה הבעיה להחזיר את ה' ו-ו' ואת י"א ו-י"ב ביחד.

יפעת שאשא ביטון: שאל חבר הכנסת יוראי להב מה אתם חושבים שקורה כשהם לא בבית הספר?

שרון אלרעי פרייס: הבעיה היא לא שהם ידביקו אחד את השני, זאת לא הבעיה, גם הגנים וכיתות א' ו-ד' לא נמצאים באותם מבנים ולא מדביקים אחד את השני, הבעיה היא שכמה שאנחנו מחזירים יותר שכבות של ילדים באותו זמן שבאים במגע אחד עם השני בכמויות שהם לא באו קודם, כי אין מה לעשות, אחרי הצהריים יכול להיות שאתה נפגש עם החברים שלך, אבל זה בדרך כלל לא ה-18 ילדים של הקפסולה והמורה הזאת והמורה הזאת.

שרון אלרעי פרייס: אין מה לעשות שבבתי ספר יש יותר מפגש של ילדים.

יוראי להב-הרצנו: ד"ר שרון אלרעי, מה את חושבת שקורה כשאין מסגרות מפוקחות?

שרון אלרעי פרייס: אתם הצגתם את זה כמשהו חיובי, אני מסכימה איתכם, אבל הוא מעלה גם את הסיכון, אין מה לעשות.

שרון אלרעי פרייס: כשאנחנו מחזירים ההחזרה ההדרגתית היא לא בגלל ש-ה'-ו' ידביקו את י"א-י"ב, אלא שכל החזרה של שכבה כזאת היא עוד תוספת סיכון של עוד ילדים שאחרת לא היו נפגשים בכמויות האלה.

שרון אלרעי פרייס: אז זה ההסבר על הדבר הזה.

יפעת שאשא ביטון: בואו נחזיר אותם בזהירות, אלא אם כן המסר הוא שעד שיהיה חיסון פשוט כולם יישבו בבית וזהו.

שרון אלרעי פרייס: אני לא הייתי בונה כרגע על החיסון, באמת.

יפעת שאשא ביטון: אני גם לא בונה על החיסון.

תמר זנדברג: נו בדיוק, זאת השאלה, אבל איפה משרד החינוך שייתן את המתווה שלו?

יוראי להב-הרצנו: אבל בשיחות שלהם מול משרד החינוך האם הנושא הזה עלה?

שרון אלרעי פרייס: אז אני אגיד עוד משהו ואני אשלים.

שרון אלרעי פרייס: קודם כל עם פתיחת מערכת החינוך אנחנו קראנו לכל עובדי ההוראה לבוא ולהיבדק - - -

יוראי להב-הרצנו: ד"ר אלרעי, האם בשיח שלכם מול משרד החינוך עלה הנושא של שימוש במתקנים עירוניים כמו ספריות, מתנ"סים?

תמר זנדברג: האם זה נכון שאתם לא מסכימים למפגשים בחוץ?

שרון אלרעי פרייס: מי זה אנחנו?

תמר זנדברג: משרד הבריאות.

שרון אלרעי פרייס: אנחנו מסכימים למפגשים בחוץ וזה אושר.

תמר זנדברג: בבקשה, מסכימים למפגשים בחוץ.

תמר זנדברג: איפה משרד החינוך?

שרון אלרעי פרייס: בוא נגיד ככה, הדברים שנעשו עד עכשיו - - -

תמר זנדברג: בחוץ, בחוץ, לא במבנים.

תמר זנדברג: איפה משרד החינוך שיעלה פה ויגיד מתחילת הסגר, לפני ראש השנה, כמה מפגשים התקיימו בחוץ בכיתות ה' עד י'?

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך יעלה מיד.

תמר זנדברג: שייפגשו פעם בשבוע, פעמיים בשבוע בחוץ בתור התחלה, יכלו כל התקופה הזאת.

תמר זנדברג: היה מזג אוויר חם, בזבזנו את כל הקיץ והסתיו בגלל קיפאון.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעלה אותם.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ד"ר שרון אלרעי.

שרון אלרעי פרייס: יחד עם זה שאנחנו רואים בזהירות את נתוני התחלואה אנחנו מנסים לפתוח ומנסים לעשות את זה בצורה זהירה.

שרון אלרעי פרייס: אז קראנו לכל עובדי מערכת החינוך להידגם.

שרון אלרעי פרייס: אתם יודעים כמה הגיעו להידגם?

שרון אלרעי פרייס: פחות מרבע.

שרון אלרעי פרייס: אז גם הדבר הזה של שיתוף הפעולה מחייב.

שרון אלרעי פרייס: אנחנו הולכים עכשיו לפיילוטים.

שרון אלרעי פרייס: יש פיילוט של תל השומר, לדגום בבדיקות מהירות ילדים כדי לראות אם זו דרך לפתוח יותר מהר את מערכת החינוך.

שרון אלרעי פרייס: יש פיילוט שיתחיל השבוע, אני מקווה, על איגום מטושים, על בדיקת PCR באיגום מטושים לכיתות כדי לראות אם זאת תהיה דרך לפתוח כיתות על ידי בדיקת תלמידים, נראה אם הדבר הזה יצליח.

שרון אלרעי פרייס: פתחנו את האפשרות ללמוד בחוץ, אנחנו בשיח עם מערכת החינוך לראות מה עושים עם הילדים האלה שהם נושרים מהזום, לא מתחברים לזום ואם לא יהיה איתם מבוגר בחדר הם לא יצליחו להתחבר.

שרון אלרעי פרייס: גם בכיתות ז', ח', ט', שאנחנו לא יכולים כרגע לפתוח את כל הכיתות ביחד.

שרון אלרעי פרייס: האם אנחנו יכולים לייצר מתווים בשלטון המקומי שהם מגיעים לאיזה שהיא כיתת מחשבים מופרדים אחד מהשני, יש מבוגר אחראי ששומר עליהם לאחוז מסוים של ילדים שלא יכולים ללמוד בזום לבד.

שרון אלרעי פרייס: גם את זה אנחנו עובדים לייצר ביחד עם משרד חינוך.

שרון אלרעי פרייס: וגם את הרעיון של פתיחה דיפרנציאלית, שאנחנו מוכנים לשקול אותה, רק ביקשנו בואו תגידו את התוכנית.

שרון אלרעי פרייס: הבעיה של פתיחה דיפרנציאלית שעל הנייר היא נשמעת אידיאלית, גם לי היא נשמעת אידיאלית, מה הבעיה?

שרון אלרעי פרייס: בערים ירוקות בואו פשוט נפתח.

שרון אלרעי פרייס: אז קודם כל אני אסביר שבערים ירוקות גם יש תחלואה ויש ערים ירוקות עם מקדם הכפלה מעל 2, אני יכולה להגיד לכם ארבע מאתמול, כרמיאל, כפר סבא, רמת גן, חולון, שמקדם ההכפלה שלהם הוא סביב 2 או מעל 2, זה אומר שמשבוע לשבוע כמות החולים שם מוכפלת.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל ראש רשות יכול לדעת - - -

שרון אלרעי פרייס: זאת אומרת שגם במקומות ירוקים - - -

יפעת שאשא ביטון: רגע, רגע, זו נקודה מאוד חשובה.

שרון אלרעי פרייס: רגע, אבל תנו לי לסיים.

שרון אלרעי פרייס: תנו לי לסיים.

שרון אלרעי פרייס: תנו לי לסיים.

שרון אלרעי פרייס: תנו לי לסיים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נאפשר לך, אבל רק תתייחסי גם לנקודה הזו.

שרון אלרעי פרייס: לא, אני מבקשת שתיתנו לי לסיים, כי אי אפשר להבין את הנקודה שלי אם לא נותנים לי לסיים את הנקודה.

יפעת שאשא ביטון: טוב.

יפעת שאשא ביטון: תשמעי, אני קצת בשוק כל פעם מחדש מה – באמת, מהתגובות, אבל הסיפור של השלטון המקומי - - -

שרון אלרעי פרייס: אני מבקשת לסיים.

שרון אלרעי פרייס: אני אסביר.

יפעת שאשא ביטון: שנייה, את תוכלי - - -

שרון אלרעי פרייס: אבל אני אסביר, אני שמעתי את חיים ביבס, שמעתי מה נאמר, זה נאמר במפגש, זה נאמר בקבינט.

יפעת שאשא ביטון: הם יכולים לדעת איפה יש מאומתים, איך לנהל את המערכת.

שרון אלרעי פרייס: זה נאמר בדיוני מל"ל, אני מכירה את הנקודה הזאת, אני יכולה להסביר פשוט.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

שרון אלרעי פרייס: תודה.

יפעת שאשא ביטון: בואי ננסה, נראה אם זה מה שרצינו לשאול.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

שרון אלרעי פרייס: מעולה.

שרון אלרעי פרייס: ואם לא, אז אתם יכולים להמשיך לשאול.

שרון אלרעי פרייס: כשאנחנו מדברים על ערים ירוקות זה לא ערים שאין בהן תחלואה, אלה ערים שבאופן יחסי התחלואה בהן יותר נמוכה והיא יכולה לעלות ויש ערים ירוקות שמהבהבות כרגע, אמרתי לכם כרגע ארבע, שמקדם ההכפלה שלהם הוא מעל או סביב 2, שזה אומר שכל שבוע כמות החולים שם מוכפלת, הם יגיעו להיות צהוב, הם יגיעו להיות כתום, הם יגיעו כי זה הטבע של הנגיף הזה.

יפעת שאשא ביטון: אבל אולי, רגע, סליחה, ד"ר שרון אלרעי, נתתי לך להמשיך, אבל זה לא ענה על מה שרציתי לשאול.

שרון אלרעי פרייס: - - - בוודאי אם אני רוצה לפתוח מערכת חינוך דיפרנציאלית - - -

יפעת שאשא ביטון: עם כל הכבוד, אנחנו מנהלים פה רגע את הדיון ואני רוצה שזה יהיה שאלות ותשובות לא הצהרות.

שרון אלרעי פרייס: גם אם אני רוצה לפתוח מערכת חינוך דיפרנציאלית בערים ירוקות - - -

יפעת שאשא ביטון: ד"ר שרון אלרעי, אני מבקשת, בשם הוועדה, לשאול.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל אנחנו לא - - -

שרון אלרעי פרייס: אני רוצה, בבקשה, להשלים את מה שיש לי להגיד כי אחרת - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל זה לא מספיק שתגידי את מה שיש לך להגיד, אנחנו רוצים לשאול שאלות, אנחנו באנו לכאן כדי לנהל דיון.

יפעת שאשא ביטון: תראי, התלמידים בשוק, אנחנו מנהלים דיון.

שרון אלרעי פרייס: אני מבקשת להשלים מה שיש לי להגיד.

יפעת שאשא ביטון: אני אתן לך בשמחה רבה, אני אתן לך, רק בואי, כדי שאנחנו נסיים את הסוגיות האלה נוכל גם לנהל דיאלוג ולא רק מונולוג.

יפעת שאשא ביטון: את התייחסת לבעיה של השלטון המקומי - - -

שרון אלרעי פרייס: אם זה היה - - - זה באמת בסדר - - -

יפעת שאשא ביטון: ד"ר אלרעי, באמת, עם הרבה מאוד כבוד, וראית, בסוף אני שתקתי, נתתי לך רגע להשלים, אבל זה לא ענה על מה שרצינו לשאול.

יפעת שאשא ביטון: אומרים ראשי רשויות בשלטון המקומי, קודם כל זה לא גזירת גורל שעיר צהובה תהפוך לכתומה תהפוך לאדומה, כי אם יאפשרו לנו לטפל בתוך היישוב, וראינו את זה קורה, ראשי רשויות שלקחו את המושכות לידיים והתמודדו עם התחלואה הצליחו להוריד אותה והצליחו לנהל את זה נכון.

יפעת שאשא ביטון: עכשיו, מה שרציתי לשאול קודם, נכון שיש ערים ירוקות שיש התפשטות של תחלואה, אבל יודעים, לצורך העניין, באיזה מוסד חינוכי יש חולים ואז אפשר לטפל רק בו.

יפעת שאשא ביטון: יש הרבה מאוד מוסדות חינוכיים בתוך רשויות מקומיות שאין בהם תחלואה ואז אפשר כן לאפשר את הלימודים בהם.

יפעת שאשא ביטון: ראשי הרשויות שנמצאים כל הזמן עם היד על הדופק ויודעים לאתר את זה יכולים לסייע במהלך הזה.

יפעת שאשא ביטון: ביקשתי את ההתייחסות שלך רק לנקודה הזו, כי בסוף אנחנו גם יודעים שמעל 90% מהמערכות בכלל היו ללא תחלואה.

יפעת שאשא ביטון: אז בואי רגע ננסה לקשור לפחות את הנושא הקודם שהעלית ואחר כך תמשיכי בשמחה לדברים האחרים.

שרון אלרעי פרייס: צריך להבדיל בין תחלואה בתוך מוסד לבין תחלואה בקהילה.

שרון אלרעי פרייס: המוסד הזה, החינוכי, הוא לא מופרד מהעולם, הוא לא אי נפרד.

שרון אלרעי פרייס: יכול להיות שבמוסד החינוכי אין תחלואה או שאתה לא יודע אותה, שזה משהו שיותר מדויק להגיד, כי אנחנו יודעים שבין 50% ל-70% מהילדים הם א-סימפטומטיים, אז אני לא יודעת שיש שם תחלואה, אבל עדיין בקהילה מסביב יכולה להיות תחלואה והתחלואה כן או לא תיכנס למוסד החינוכי.

שרון אלרעי פרייס: זה שאני אסגור את המוסד החינוכי כשיש בו תחלואה זה בדיוק מה שעשינו בספטמבר, זה לא עזר להפחית את התחלואה במדינת ישראל, כי התחלואה לא קיימת בנפרד בתוך המוסד ובנפרד ביישוב מסביבו, התחלואה קיימת בעולם המציאותי שהוא חלק מתוך היישוב ולכן אני לא יכולה לנהל את זה שכאשר יש תחלואה בתוך המוסד אני אסגור אותו וזה בסדר ואני אפתח את הכול חוץ מזה.

יפעת שאשא ביטון: אבל אתה תסגור את כולו.

שרון אלרעי פרייס: כי זה ייכנס לתוך המוסד וזה יחזור לתוך הקהילה.

שרון אלרעי פרייס: זה הבדל בין ל - - -

יפעת שאשא ביטון: מנהלים את זה ביחד, בצורה חכמה.

שרון אלרעי פרייס: בין לנהל את זה ברמה של התחלואה האזורית, שמוכתבת על ידי צבעי הרמזור לבין לנהל את זה ברמה של התחלואה במוסד שהיא בעצם נשלטת על ידי התחלואה ביישוב.

יפעת שאשא ביטון: בקיצור, לשיטת

יפעת שאשא ביטון: כם בואו נישאר סגורים כי הכול משפיע על הכול, כולם מדביקים את כולם, במקום לראות איך אנחנו מנהלים את זה חכם אחרי כל כך הרבה חודשים שאנחנו באירוע הזה.

שרון אלרעי פרייס: לא, זה לא מה שאנחנו אומרים, אמרתי לפני רגע, אנחנו מנסים לעשות בדיקות בבתי ספר, בין אם בבדיקות מהירות ובין אם באיגום מטושים ומאפשרים לעשות לימודים בחוץ ומנסים לדגום את עובדי ההוראה ומנסים לייצר מתווים לילדים שנושרים מהזום.

שרון אלרעי פרייס: זה כבר חמישה דברים שאמרתי שאנחנו מנסים לעשות דברים בכל זאת אחרת ולפתוח ולאפשר.

שרון אלרעי פרייס: אנחנו קשובים לכל רעיון שיעלה שבו אפשר לעשות פתיחות והן פתיחות שלא מעלות את הסיכון, אבל אני צריכה להגיד שהפתיחה בערים ירוקות - - -

יפעת שאשא ביטון: כל פתיחה מעלה את הסיכון, צריך רק לנהל את הסיכונים האלה.

שרון אלרעי פרייס: צריך להבין שהדבר הזה, 15% מהערים בשבוע זזות מהירוק לצהוב, זה לא דבר שהוא קבוע, ולכן גם את הדבר הזה צריך להבין אופרטיבית איך מנהלים.

שרון אלרעי פרייס: לדוגמה, אני רוצה לפתוח עכשיו ביום חמישי, אני מכריזה לקראת שבוע הבא איזה ערים הן פתוחות.

שרון אלרעי פרייס: מבחינת תחלואה יש ערים ירוקות והערים הירוקות של אותו יום חמישי פותחות את שעריהן בבתי הספר לשבוע שאחר כך, אבל אז מגיע יום ראשון וביום ראשון יש עיר שקודם הייתה צהובה, אבל ביום ראשון היא ירוקה, אז היא לא תפתח?

שרון אלרעי פרייס: ומה שעוד יותר גרוע, אם הייתה עיר שהייתה ירוקה אבל עכשיו ביום ראשון היא כבר צהובה וכתומה, מה עושים איתה אז?

יפעת שאשא ביטון: ד"ר אלרעי פרייס, אנחנו כל הזמן שומעים כמה הכול מורכב וכמה אי אפשר והילדים נמצאים כאן וכל מה שהם רוצים זה תשובות, ואם למדינת ישראל היה חשוב העתיד הזה של הילדים היא הייתה אומרת קודם כל מערכת החינוך ונפתח אותה בצורה שהיא בטוחה וזהירה וימצאו את המתווה, ואני כל הזמן ממך שומעת למה לא.

שרון אלרעי פרייס: אבל זה הניסיון - - -

תמר זנדברג: אבל אני לא מבינה למה אנחנו תוקפים את המציאות במקום לבקש את המתווה שיאפשר את זה.

יוראי להב-הרצנו: המציאות היא לא בעייתית, המדיניות היא בעייתית, תמר.

שרון אלרעי פרייס: אפשר להגיד כל מיני אמירות שהן נשמעות נורא טוב, אבל בסוף כשצריך לממש את - - -

תמר זנדברג: רק כל הזמן שואלים אותה מה מקדם ההדבקה, אולי טעינו בחישוב מקדם ההדבקה.

תמר זנדברג: אין מה לעשות, מקדם הדבקה זה מקדם הדבקה, איך נגיע למצב - - -

יפעת שאשא ביטון: איפה הוא היה לפני כן כשהיו - - -

תמר זנדברג: הוא כל הזמן היה, יפעת, זה לא נכון.

תמר זנדברג: זה היה מהתחלה.

יפעת שאשא ביטון: זה הפך להיות מקדם הפחדה, עכשיו אין מספרים גדולים להיתלות בהם אז נתלים בדברים אחרים.

תמר זנדברג: טוב, אז נחכה שנגיע לדברים הגדולים כי הם יגיעו הרי, זה ברור, כי מקדם ההדבקה מוביל למספרים גדולים.

תמר זנדברג: זה פשוט מאוד.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת זנדברג, התנהלות נכונה.

יפעת שאשא ביטון: אפרופו דיון של חינוך צריך לחנך את הציבור להתנהג נכון.

תמר זנדברג: אז יפה, אז במקום חצי שעה לשאול אותה, לתקוף אותה על הנתונים, לנסות לעקם את המציאות, בואו נשאל איפה המתווה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אנחנו נשמע תיכף את משרד החינוך, אבל בסוף - - -

תמר זנדברג: זאת השאלה פה.

יפעת שאשא ביטון: בסוף זאת מדיניות של משרד הבריאות, נקודה.

שרון אלרעי פרייס: הדבר האחרון שאני רוצה להגיד - - -

תמר זנדברג: כאילו הוא מנהל את ההדבקה.

תמר זנדברג: ההדבקה קיימת, אפשר לעצום עיניים ואפשר לדרוש - - -

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת זנדברג, בפעם הבאה שאת מתפרצת אנחנו פשוט נוציא אותך, זה הפך להיות בלתי אפשרי.

תמר זנדברג: טוב, חבל שהמציאות היא זו שמפריעה לנו להסתכל עליה.

יפעת שאשא ביטון: יש גבול גם כמה אפשר להתנהל מתוך חרדות.

יפעת שאשא ביטון: באמת, תסתכלי את התגובות שלך לפעמים, גם כאן בוועדה, אני שומעת פה את המדיניות, הכול מונע מחרדה.

יפעת שאשא ביטון: במקום לבוא ולדבר עם האנשים ולהסביר להם איך אנחנו כאזרחים - - -

תמר זנדברג: תמשיכי להסביר שאין מחלה ואז אולי הכול יהיה בסדר.

תמר זנדברג: בואו נעצום עיניים חזק חזק חזק ואז הכול יהיה בסדר.

יפעת שאשא ביטון: את יודעת מה הבעיה?

יפעת שאשא ביטון: אני יותר מכם מאמינה שיש מחלה, כי אני לא מוכנה לוותר על הציבור, אנחנו מוותרים על הציבור - - -

תמר זנדברג: את יודעת מה?

תמר זנדברג: כשמדברים אליי בלשון רבים אני יודעת שיש בעיה.

תמר זנדברג: אין פה אתם, זאת רק אני.

תמר זנדברג: את יכולה לדבר אליי, זאת אני, ואני אדבר אלייך.

תמר זנדברג: ואם אנחנו נעצום עיניים המציאות לא תיעלם.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת זנדברג, אני קוראת לך לסדר פעם ראשונה.

תמר זנדברג: גם אם אני אצא מהדיון זה עדיין לא ישנה את המציאות.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ד"ר אלרעי.

שרון אלרעי פרייס: אני חושבת שקשה לכנות את המדיניות של משרד הבריאות מובלת על ידי חרדה כשיוצאים מסגר ב-2,000 מאומתים.

שרון אלרעי פרייס: מצטערת.

שרון אלרעי פרייס: קשה לי לקבל את האמירה הזאת.

שרון אלרעי פרייס: אם היינו בחרדה היינו מחכים בסגר של כל מדינת ישראל עד שהיינו ב-100 מאומתים, אז אי אפשר לקרוא להתנהלות שלנו התנהלות מתוך חרדה, אבל כן התנהלות מתוך אחריות ומתוך זהירות ומתוך הסתכלות רחבה על המערכת ומה יקרה אם תהיה פה עכשיו עלייה של אלפי מאומתים ומה יקרה במערכת הבריאות מצד שני ואנחנו בחורף.

שרון אלרעי פרייס: אז אנחנו כן אחראים וזהירים ועושים את זה בצורה מסודרת.

שרון אלרעי פרייס: אני רק אסיים לגבי מערכות חינוך בעולם.

שרון אלרעי פרייס: קודם כל אני חושבת שקשה להשוות, מערכת החינוך שלנו ומערכות החינוך בעולם שונות מבחינת גודל כיתות, מבחינת המשמעת, רואים את הילדים בטאיוואן ובסין עומדים בשורות במרחקים של שני מטרים ביניהם ומנקים את התחתית של הנעליים ועושים להם היגיינת ידיים כשהם נכנסים.

שרון אלרעי פרייס: זה פשוט משהו אחר, אנחנו משהו אחר, אנחנו עם אוהב, מחבק וחם ואנחנו משהו אחר ומספר הילדים בכיתות הלימוד שלנו הוא שונה.

שרון אלרעי פרייס: אבל אני רק אסיים ואומר שאם מסתכלים על מה שקורה באירופה אני לא בטוחה שמדינות באירופה פיצחו את הדרך לנצח את הנגיף.

שרון אלרעי פרייס: אז הם השאירו את מערכת החינוך פתוחה והמגפה עולה עם או בלי מערכת החינוך, אני לא יודעת אפילו להגיד איזה חלק יש למערכת החינוך בזה, אבל לתת את הדוגמה של אירופה כשרואים מה קורה שם עם התחלואה הגואה כרגע אני לא בטוחה שזו הדוגמה שאנחנו רוצים להיות.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, ד"ר שרון אלרעי פרייס.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אשאל את השאלה שעלתה כאן והדהדה, מה אנחנו חושבים שקורה עם התלמידים שלא נפגשים, מתחבקים ומתנשקים בתוך בית הספר כשהם מחוץ לבית הספר.

יפעת שאשא ביטון: שאלה שאני שמה כאן על השולחן.

יפעת שאשא ביטון: איתי, בבקשה, רצית להתייחס.

איתי קרויטורו: טוב.

איתי קרויטורו: קודם כל תודה, ד"ר אלרעי פרייס, על ההתייחסות, אני רק רוצה גם להעמיד כמה דברים על דיוקם וגם להגיב.

איתי קרויטורו: קודם כל אני רוצה להתייחס למה שהיה באוגוסט, כשאנחנו מדברים על אירועים שהיו בסוף אוגוסט.

איתי קרויטורו: בסוף אוגוסט היו אירועים שבהם תלמידים היו בכזאת חרדה שהם נפגשו בלי סוף כי הם סיימו את השנה גמורים והמסיבות שהיו, למרות שהתרענו, גם למשרד הבריאות, וביקשנו להחיל אותם, מסיבות של השמיניסטים, שרק שיוועו לסיים את השנה או להתחיל את השנה כמו שצריך היו אדירות.

איתי קרויטורו: אנחנו אמרנו, המשטרה ידעה גם מהדברים האלה, בכנות, ידעו, ובכל זאת לא אכפו והנשפים הפיראטיים שהיו.

איתי קרויטורו: למרות שביקשנו מתווה, אמרנו להם תקשיבו, אנחנו לא נצליח למנוע את זה כי לא היה מפגש חברתי בכלל כי היינו בסגר חודשים ובהתחלה הייתה הבנה של זה ובני הנוער הכילו והכילו והכילו, אבל בסופו של דבר אנחנו בני נוער וזה לא יעבוד, ולכן הייתה עלייה בגילאים האלה, כי התעלמנו מאיך שזה נראה.

איתי קרויטורו: עכשיו, אם נמשיך לכלוא את כל בני הנוער במדינת ישראל בתוך הבתים סביר להניח שזה בסוף יגיע עוד פעם למצב שבו אנחנו נרצה להיפגש ואנחנו ניפגש המון, והנה, אנחנו רואים את ההפגנות.

איתי קרויטורו: אני יכול לומר שבאופן אישי הפגנה של 1,200 איש בכיכר רבין חרה לי, הרגיש לי לא טוב.

איתי קרויטורו: ראיתי 1,000 בני נוער בכיכר, אמרתי שזה מפיץ, זה לא נכון, זה לא טוב, התנגדתי באופן אישי לדבר הזה, אבל אין לנו שליטה על זה.

איתי קרויטורו: אף אחד לא מסוגל יותר לשלוט על זה.

איתי קרויטורו: בהתחלה קיבלנו פניות מכל מיני גופי מחאה של בני נוער שרצו למחות ואמרנו רגע, חברים, יש סיכון בריאותי, אנחנו לא יכולים, עלייה במקדם ההדבקה.

איתי קרויטורו: אני מדבר כרגע על עשרות גופי מחאה, כמו זה של ה-1,200 תלמידים בכיכר רבין שרק רוצים לקום.

איתי קרויטורו: אנחנו לא נשלוט בזה.

איתי קרויטורו: אם אנחנו מדברים על אירועים כאלה זה מה שיקרה.

איתי קרויטורו: אני רוצה רגע להתייחס לנושא של איך פותחים וזה שמבקשים מאיתנו להביא מתווים.

איתי קרויטורו: אנחנו הבאנו שלושה מתווים, האחרון שבהם הוגש אתמול לקבינט ולמשרד הבריאות.

איתי קרויטורו: המתווים האלה, שלנו לפחות, מצד התלמידים, הם המתווים הכי מחמירים.

איתי קרויטורו: יש כאלה שקראו להחזיר שכבות שלמות ביחד, אנחנו אמרנו שזה סיכון בריאותי גדול מדי.

איתי קרויטורו: אנחנו הצענו מתווה למחר בבוקר שמדבר על מקסימום 25% מתלמידי ביתה ספר שיכולים להגיע באופן פיזי, עם ניהול דיפרנציאלי של הדבר הזה בתוך מוסד החינוך עם התחשבות ברמה רשותית ברמזור.

איתי קרויטורו: המתווים האלה מונחים במשך חודשים ואנחנו מגישים ומגישים ונמצאים בדיונים ואני באופן אישי מדבר עם שרים בקבינט ובאופן אישי מדבר עם משרד הבריאות, אנחנו באים, אנחנו מדברים.

איתי קרויטורו: ד"ר אלרעי פרייס, אני באמת אומר לך, אני חושב, ואני לא אפידמיולוג, אבל שזה לא אפשרי להכיל בני נוער, להכיל צורך קיומי של מפגש חברתי בזה שאומרים אין לנו (נתק) - - - אנחנו לא נהיה כאן, הדור הזה שאמרת על המנהיגים, אני הדור - - -

תמר זנדברג: יפעת, אפשר רגע רשות דיבור?

יפעת שאשא ביטון: רגע, הוא יסיים.

איתי קרויטורו: אני הדור אולי כמעט האחרון שיהיה, כי חברים שלי לא רוצים להגיע לפה.

איתי קרויטורו: את יודעת כמה זה היה לי קשה להביא בני נוער לדבר פה?

איתי קרויטורו: - - - לא רוצה לצאת, לא מאמין לזה יותר, לא יהיה שינוי, שכחו אותנו, זה לא יהיה.

איתי קרויטורו: אני באמת אומר, אנחנו לא מכחישים, יש קורונה, יש עלייה, צריך לעשות את זה בצורה הכי אחראית.

איתי קרויטורו: אנחנו חושבים שאפשר לפתוח את זה, אפילו אם אנחנו נותנים לפי הרמזור ברשויות שרואים שיש בהם את ה – לא יודע, מה שמשרד הבריאות יקבע, להחזיר 10% מהתלמידים בשלב ראשון ללמידה פיזית, לפי איזה שהוא ניהול, עם כללים מאוד מחמירים.

איתי קרויטורו: הצענו את זה, הכול נמצא על השולחן.

איתי קרויטורו: אני באמת ובכנות אומר, גם עד שיגיעו להסכמות, ולא הסכמנו איתם, אבל זרמנו איתם, והשלטון המקומי, אני לא יכול להבין למה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה, אני חושבת שזה מקפל את הכול, את כל מה שגם אמרנו כאן.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא בסופו של דבר שצריך לקבל אישור למתווים האלה וחודשים זה מתגלגל ולא מקבלים אישור.

יפעת שאשא ביטון: וכן, אני אדגיש ואחזק, שאם לא היינו מאמינים שיש כאן מגפה לא היינו יושבים כאן בכלל.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא משום שאנחנו רוצים לנהל את זה ומשום שאנחנו לא רוצים לאבד שליטה ומשום שאנחנו מבינים, ואני רואה, גם לי יש ילדה בת 14, ונכון, אני שומרת על הכללים והם לא מתכנסים הרבה ותמיד החלון פתוח ומסכות, כי יש לה מישהי שיושבת פה כל הזמן על הצוואר, אבל הם נפגשים.

יפעת שאשא ביטון: היא מספרת לי על כל החברים האחרים שיושבים בבתים של חברים וזה שם ואנחנו חייבים ללמוד לנהל את זה נכון ולווסת את זה נכון.

יפעת שאשא ביטון: ורד וינדמן, שמחכה הרבה, ואחר כך חברת הכנסת תמר זנדברג.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: ואנחנו נשמע את משרד החינוך ונציגות הורים, אנחנו חייבים לפחות נציג הורים אחד, אי אפשר בלי הורים במערכת החינוך.

תמר זנדברג: משרד החינוך הוא קריטי.

ורד וינדמן: יפעת, קודם כל תודה רבה על קיום הדיון הזה שאולי הוא הדיון הכי חשוב שנערך בכנסת בזמן האחרון.

ורד וינדמן: אל ייאוש, אל תתייאשו, אסור להתייאש, וכמו שאתם יודעים היטב, אני פונה לנוער, יש מועצה שעובדת, אתם יודעים, אנחנו בקשר ואנחנו איתכם ואתם לא לבד.

ורד וינדמן: התחלתי לחשוב, כשאני שומעת את הדיון הזה, אולי אנחנו לא בסדר, אולי כדי שיתחילו לספור את הנוער צריך לעשות תחשיב כלכלי כמה עולה דיכאון של ילד, כמה עולה הנשירה, כמה עולה חרדה של נערה, כמה עולים קשיים רגשיים של ילדים ונוער בכיתה ז' שלא מכירים אף אחד מבית הספר מאז שהתחיל בית הספר.

ורד וינדמן: אולי אם היינו עושים תחשיב כלכלי זה היה מגיע לדיון בקבינט, דיון רציני, כי מסתכלים כנראה רק במשקפיים כלכליים, כי את מי החזירו?

ורד וינדמן: החזירו את הילדים הצעירים, וטוב שהחזירו אותם, אבל כי חשבו איך להניע את גלגלי המשק.

יפעת שאשא ביטון: שזה גם חשוב.

ורד וינדמן: שזה גם חשוב, אבל מה עם הבריאות הנפשית של בני הנוער?

ורד וינדמן: מה עם הלחץ שלהם?

ורד וינדמן: מה עם החרדה שלהם?

ורד וינדמן: מה עם להסתכל עליהם כבני אדם שכל מה שהם צריכים כמו כולנו זה קשר אנושי?

ורד וינדמן: הם לא יכולים יותר לנהל את החיים שלהם במסך של מחשב.

ורד וינדמן: ואף אחד לא קורא לפתיחה בלתי מבוקרת, אמרת את זה יותר מפעם אחת בדיון, יפעת, אלא לתת להם פתרון כלשהו, לתת להם מסגרת.

ורד וינדמן: לא כל הימים, לא כל השעות, זה פחות חשוב כמה הם ילמדו, אבל שיחזרו לאיזה שהוא מפגש פיזי וזה לא הכול או כלום.

ורד וינדמן: השיח הזה של הכול או כלום מאפשר לממשלה להתעלם מהנושא הכי חשוב שנמצא עכשיו על הפרק.

ורד וינדמן: זה מצב חירום, הנוער בישראל נמצא במצב חירום וצריך להפסיק את הבירוקרטיה.

ורד וינדמן: מפגשים בשטח פתוח, לקח שבועות הדבר הכול כך פשוט הזה שהרשויות המקומיות אומרות שהן יכולות מזמן לעשות את זה, הלוך ושוב, הלוך ושוב עד סוף סוף - - -

יפעת שאשא ביטון: כשמתחילת המגפה אומרים לנו שבחוץ זה הכי בטוח.

ורד וינדמן: בדיוק.

ורד וינדמן: אז עד שסוף סוף קיבלו את ההחלטה המתבקשת הזו התחיל לרדת גשם.

ורד וינדמן: אני מודיעה לכם, בכמה בתים ביום ראשון כשהיה מבול היה בכי ביום הזה, ילדים שחיכו, ילדים בכיתה ז', בכיתה ח', שחיכו לראות את החברים שלהם כמעט בפעם הראשונה מאז שהתחילה שנת הלימודים, הם מצאו את עצמם חוזרים לזום כשהם תכננו מה הם ילבשו באותו בוקר, את מי הם יפגשו, פשוט לחזור לחיים.

ורד וינדמן: וצריך להפסיק עם הבירוקרטיה הזאת, הפתרונות ישנם.

ורד וינדמן: זה האבסורד הגדול, הרשות המקומית אומרת, אנחנו כבר מוכנים, אנחנו יכולים, יש לנו את הפתרונות, כמה מסובך זה יכול להיות?

ורד וינדמן: ואני רוצה לשאול אותך, יפעת, הדיון הכול כך חשוב הזה, איפה השרים שמקבלים את ההחלטות?

ורד וינדמן: איפה הם?

ורד וינדמן: למה הם לא באים לשמוע אתכם ואת בני הנוער?

ורד וינדמן: שהם ישמעו אתכם, שישמעו אתכם, שראש הממשלה יבוא ויקשיב לכם ויבין מה עובר עליכם ביום יום.

ורד וינדמן: כל שרי הממשלה היו צריכים לבוא לפה ולהסביר איך הם שכחו את הילדים בבית ומי נותן להם תקווה.

ורד וינדמן: אין להם תקווה, אפילו טבלת ייאוש הם לא יכולים לעשות, אין להם מושג מתי יחזירו אותם, אם יום אחד יחזירו אותם.

יפעת שאשא ביטון: נכון, חוסר ודאות.

ורד וינדמן: בעוד כמה ימים מציינים את יום זכויות הילד הבינלאומי והזכויות הכי בסיסיות של בני הנוער נרמסות, הזכות לחינוך, הזכות לבריאות הנפש, הזכות לכבוד בסיסי, להיות עם בני אדם.

ורד וינדמן: את זה הממשלה פשוט ברגל גסה, וצר לי להגיד את זה, רומסת, מתעלמת מבני הנוער.

ורד וינדמן: כבר לפני חודשים ארוכים ישבנו עם הרבה מאוד בני נוער שיסבירו מה הם מרגישים, בגל הראשון, הם סיפרו אז עוד על בדידות, על חרדות, על לחץ.

ורד וינדמן: מה שקרה אז זה כאין וכאפס לעומת מה שקורה היום.

ורד וינדמן: אני רוצה לשאול מי מייצג את האינטרסים של הילדים והנוער האלה בתוך הקבינט, מי משמיע את הקול שלהם?

ורד וינדמן: מי זועק את הזעקה הזאת?

ורד וינדמן: הסקירה הבינלאומית שמוזכרת פה טיפה בזלזול, אבל תסתכלו על מה אומרים המנהיגים באירופה, מה הם אומרים.

ורד וינדמן: הם לא פתחו את זה כמו שזה, הם מצאו דרך לפתוח את זה בצורה בטוחה, אבל המנהיגים, הקנצלרית של גרמניה, הנשיא של צרפת, הם מדברים למה חשוב החינוך, הם מדברים על הטראומה וזאת טראומה של בני הנוער שנשכחו והם אומרים שהם מחזירים את בני הנוער - - -

יפעת שאשא ביטון: תסתכלי על הפרסום של ארגון הבריאות העולמי שמראה שמדינת ישראל מבין הבודדות שהחינוך לא חזר שם.

יוראי להב-הרצנו: כן, כי זה לא עוזר לנתניהו לחמוק ממשפטים החזרה של בני הנוער.

יפעת שאשא ביטון: עזבו, תצאו רגע מהאמירות הפוליטיות האלה, זה לא משרת אף אחד.

יוראי להב-הרצנו: בזה הוא מתעסק.

ורד וינדמן: ביום שבני הנוער הם פוליטיקה אבוי לנו.

ורד וינדמן: הקול הזה, אני מחזקת את ידך, יפעת, זה הדיון הכי חשוב שהיה פה בזמן האחרון בכנסת ישראל, אבל עם הקול הזה של בני הנוער, שכל דקה פה שווה זהב.

ורד וינדמן: אם הקול הזה לא יגיע למי שמקבל את ההחלטות אנחנו לא נתקדם.

ורד וינדמן: ויש אפשרויות, הסקירה הבינלאומית, הגשנו גם לשר החינוך, יש דרכים, צריך רק להתקדם.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, ורד.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת תמר זנדברג, בקצרה, לפני שנשמע את משרד החינוך כי אנחנו כבר באיחור של חצי שעה.

תמר זנדברג: כן, תודה.

תמר זנדברג: זה מאוד טוב שאני מדברת בדיוק לפני משרד החינוך כי אני חושבת שכל הדיון הזה צריך להיות מופנה למשרד החינוך.

תמר זנדברג: עם כל הכבוד, משרד הבריאות אחראי על נתוני ההדבקה.

תמר זנדברג: וכן, גם ה-R היה שם כל הזמן, כשהוא יעבור את ה-1 ויגיע ל-2 זה יתפשט בצורה אקספוננציאלית, כמו בגל הראשון, למה?

תמר זנדברג: ככה, כי ככה עובד הנגיף הזה, הוא מדביק מאחד לשני, וכשכל בן אדם מדביק חצי בן אדם המגפה מתכווצת, כשכל בן אדם מדביק שני בני אדם וכל אחד מהשניים האלה מדביק עוד שניים המגפה מתפשטת.

תמר זנדברג: זה נורא נורא פשוט, זה דבר שלמדנו אותו במשך חודשים.

תמר זנדברג: לכן זה ברור שככל שנעלה מפגשים וככל שנפתח יותר כיתות תעלה ההדבקה, בכיתות עצמן, במשפחות שלהם, בהעברה הבין דורית מה שנקרא, באנשים המבוגרים וכו'.

תמר זנדברג: ולכן משרד הבריאות, אנחנו יכולים להאשים את השליח, אבל הוא זה שמציב בפנינו את תמונת המגפה, אני שואלת איפה משרד החינוך, איפה משרד החינוך שאחראי למה שאנחנו כבר יודעים.

תמר זנדברג: כבר ידוע לפי ההנחיות של היום, מותרת התקהלות, במרכאות, של עשרה אנשים בפנים, 20 אנשים בחוץ, אני רוצה לשאול את משרד החינוך כמה כיתות נפגשו בחוץ מחודש מרץ או כמה כיתות נפגשו בחוץ מחודש ספטמבר, מה-18 בספטמבר, שאז נכנסנו לסגר שתיים.

תמר זנדברג: הבת שלי בכיתה ט' בבית ספר בתל אביב שנמצא על שפת פארק הירקון, יוצאים מבית הספר, עוברים כביש במעבר חציה כזה קטן, יש את פארק הירקון.

תמר זנדברג: ביום חמישי האחרון, ה-12 בנובמבר, הם עשו מפגש של שעה עם המחנך בחוץ פעם ראשונה מאז מרץ.

תמר זנדברג: בית הספר נמצא על גדות הפארק, זה פארק ענק, כל בתי הספר של תל אביב היו יכולים להיפגש שם לפחות פעמיים בשבוע כל כיתה, מחטיבה ומכיתות ה' והלאה.

תמר זנדברג: איפה זה היה?

תמר זנדברג: איפה המפגשים בקבוצות קטנות?

תמר זנדברג: כן, במדינות אירופה קפסולה של 18 ילדים זה כיתה רגילה, למה?

תמר זנדברג: כי ממוצע הילדים בכיתה ב-OECD זה 21 וזה כולל הכיתות הצפופות של ישראל וכו'.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אנחנו לא מתווכחים על האיך, אנחנו מאפשרים למשרד הבריאות שיגיד איך, אנחנו לא קובעים לו.

תמר זנדברג: אבל זאת בדיוק הנקודה שלי, שהשאלה צריכה להיות כן בדיוק על האיך, כי את נתוני התחלואה אנחנו לא נשנה, אבל את האיך לעשות את זה.

תמר זנדברג: איפה המתנ"סים?

תמר זנדברג: איפה מבני ה - - -

יפעת שאשא ביטון: משרד הבריאות לא מאפשר פתיחה של הבלתי פורמלי, תמר.

תמר זנדברג: לא, לעשות - - -

יפעת שאשא ביטון: כן.

תמר זנדברג: אבל תנו לי לסיים.

תמר זנדברג: המבנים האלה עומדים סגורים, אני לא מציעה ל – אני גם חושבת שאין מה לעשות, ככל שפותחים יותר תהיה יותר תחלואה, לכן צריכים לבחור.

תמר זנדברג: אם מה שחשוב לנו זה בתי הספר ואני חושבת שבתי הספר הם חשובים כרגע, כי זאת מסגרת ממוסדת וקבועה של מפגש חברתי קבוע, חברתי ולימודי והתפתחותי ומה שלא יהיה, המתנ"סים האלה עומדים סגורים.

תמר זנדברג: אני קיבלתי אס.

תמר זנדברג: אמ.

תמר זנדברג: אס מעיריית תל אביב שהחניון של הבימה ייפתח עד שתחזור התרבות, למה האולמות בהבימה לא יכולים שהתלמידים יהיו שם בקבוצות קטנות?

יפעת שאשא ביטון: שאלתי את השאלה הזאת אתמול.

תמר זנדברג: אלה הדברים שאנחנו צריכים לדרוש ועם כל הכבוד, סליחה, זה לא ממשרד הבריאות, זה ממשרד החינוך ולכן אני אשמח באמת לשמוע תשובות ממשרד החינוך, איזה מתווים הוגשו להם, על ידי מי, מה הם שמעו מראשי הרשויות, כמה מפגשים נערכו עד עכשיו, באיזה קבוצות, כל הדברים האלה.

תמר זנדברג: זה מה שאנחנו צריכים כל יום לבקש ורק ככה אנחנו נוכל עד לסיום המגפה להיפגש וזה אפשר, וצריך לעשות את זה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חברת הכנסת תמר זנדברג.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר, משום שיוצא לנו לא פעם ככה להגיע לעימותים בדיונים, אין ספק, וזה ברור כאור השמש שככל שפותחים התחלואה עולה.

תמר זנדברג: בדיוק.

יפעת שאשא ביטון: זה לא סוד, לא צריך גם להיות גאון, לא לשבת באמ"ן וגם לא במשרד הבריאות, אבל השאלה איך אנחנו מתמודדים ובתוך הפרופורציות האלה, בניהול הסיכונים שיש, איך אנחנו מנהלים סיכונים שונה ממה שניהלנו אותם במרץ כשהיו פה תחזיות אפוקליפטיות.

יפעת שאשא ביטון: דבר שני, תסכימי איתי שאם תהיה פה שמירה על הנושא של הריחוק פיזי, המסכות, הריחוק שאנחנו מדברים עליו, כמו שהתרגלנו לעשות ככה ולא ללחוץ ידיים כי דיברו אל ההיגיון - - -

תמר זנדברג: אבל על מנת שיהיה ריחוק צריך מספר מוגבל של תלמידים.

יפעת שאשא ביטון: אז אני אומר לך, את לא היית כאן בתחילת הדיון, אמרתי שהדברים אפילו יכולים להיות יותר פשוטים.

יפעת שאשא ביטון: פעם בעבר במדינת ישראל למדו בשתי משמרות, לא ילמדו שמונה שעות, ילמדו ארבע שעות.

תמר זנדברג: נכון, אז יפה, איפה המתווה הזה?

תמר זנדברג: אבל זאת שאלה למשרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: שנייה, הצגנו את זה לא פעם ומה שהיה צריך לקרות פה בחודשים האחרונים זה להגיע למתווה שהוא ישים.

תמר זנדברג: מסכימה.

יפעת שאשא ביטון: אמר לך פה איתי, מועצת התלמידים, לא אנחנו, הם, הם הציגו פה מתווים בלי סוף, אף אחד לא מקבל אותם.

איתי קרויטורו: אני רוצה להסביר.

איתי קרויטורו: לנו יש פורום עם משרד החינוך, לא רק אנחנו יושבים בו, כל הגורמים יושבים בו.

איתי קרויטורו: לפני הדיון הראשוני בקבינט אנחנו ישבנו, כל אחד הלך לכל הגורמים בשטח ובדק ואמרו לנו שהדבר העיקרי שיצטרך להיות זה שנשמור על העקרונות של הבריאות.

איתי קרויטורו: משרד החינוך הלך איתנו על אותו קו.

תמר זנדברג: נו ו-?

תמר זנדברג: איפה ההצגה של משרד החינוך של זה לקבינט?

איתי קרויטורו: אני אסביר בדיוק.

איתי קרויטורו: כי אני כן חושב שצריך לבוא פה בטענות למשרד הבריאות, אנחנו הצגנו מתווה שאומר שלא תהיה תזוזה מקפסולות, אפשר להחזיר בין 10% ל-20% מהתלמידים ללמידה פיזית בתוך בית ספר, שזה כלום, ואם רוצים להחזיר משהו שהוא מעבר לקפסולה האחת הקבועה, של עד 20 תלמידים, שילד פוגש עם הגבלה של כמות המבוגרים שהוא פוגש, אז מביאים אותם בקבוצות של חמישה תלמידים לבית הספר וזה בתנאי שנותנים לקיים את הפעילויות באמת, גם, באופן מאוד מאוד מוגבל, בתוך מרחבים.

איתי קרויטורו: גם על זה הלכו איתנו, אמרו שאנחנו צודקים, מתוך משרד החינוך הגישו מתווים נהדרים באמת - - -

תמר זנדברג: איפה המתווים האלה?

איתי קרויטורו: ואז באו - - - רגע - - -

תמר זנדברג: סליחה, אני מאוד מצטערת, אבל זה לא רציני מצד משרד החינוך - - -

איתי קרויטורו: ואז באו ממשרד הבריאות ואמרו לא יקרה.

יפעת שאשא ביטון: בואו נשמע את משרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: איתי, גם אני מכירה את מה שאתה אומר.

תמר זנדברג: מההיכרות שלי אני חולקת על התיאור הזה, לא שלך, אלא אני לא שמעתי שמשרד החינוך הגיש מתווה אמיתי ואמר הנה, זה מה שאני מציע, בוא, משרד הבריאות, תגיד לי זה כן, זה לא.

תמר זנדברג: אני לא שמעתי דבר כזה חוץ מאשר הקבוצות של או כמה שעות ביום, שזה התחיל לעבוד ב-1.9 או קבוצות מפוצלות.

איתי קרויטורו: דרך אגב, גם המפגשים בחוץ, זה היה מאושר בהתחלה, הרשויות התחילו להפעיל את זה ואז אמרו להם לא, זה לא טוב, ברמה הבריאותית.

תמר זנדברג: אני מאוד רוצה לשמוע את משרד החינוך, מה הם הציגו ומה נאמר להם, כי אני לא שמעתי על שום מתווה כזה.

יוראי להב-הרצנו: בואו נשמע.

יפעת שאשא ביטון: נציג משרד החינוך, מי מכם יתייחס למה שנאמר כאן?

אינה זלצמן: אני אתחיל ועינב תמשיך אותי.

אינה זלצמן: אני חושבת שאין עוררין על כך שאנחנו כולנו רוצים שתלמידים יחזרו ללמוד פיזית.

אינה זלצמן: שר החינוך והמנכ"ל אמרו את זה מעל כל בימה, יעידו על כך גם המתווים שהתחילו מתחילת השנה.

אינה זלצמן: יחד עם זאת ברור לנו שאנחנו צריכים לחזור בביטחון בריאותי ועל כן יש אולי תחושה פה בוועדה שאנחנו רק רואים חלק מהמסגרות שאתם מכוונים אליהן.

אינה זלצמן: אז לא, אנחנו רואים את כל מערכת החינוך, אנחנו מדברים על כל מערכת החינוך, כולם חשובים לנו ואלו שלא יכלו לחזור ללמידה פיזית אנחנו נתנו מענים ככל שיכולנו והם מענים רבים ומגוונים, עינב תיכף תרחיב.

אינה זלצמן: כן חשוב לי לתת תשובה לגבי הלמידה בחוץ.

אינה זלצמן: היא אושרה רק ב-7.10, למיטב זיכרוני, באמצע אוקטובר, אני תיכף אבדוק בדיוק.

אינה זלצמן: כיוון שלפני כן לא קיבלנו את האישור הבריאותי על המהלך הזה לא יכולנו לקיים אותו.

אינה זלצמן: יחד עם זאת במתווים שלנו - - -

יפעת שאשא ביטון: רגע, שנייה, זאת נקודה חשובה.

אינה זלצמן: אני רק אגמור משפט.

יפעת שאשא ביטון: רגע, רגע, כי חברת הכנסת תמר זנדברג התעקשה על זה.

יפעת שאשא ביטון: אתם צריכים בעצם את האישור של משרד הבריאות לכל מהלך כזה?

אינה זלצמן: כיוון שזה מופיע בתקנות אז כן.

אינה זלצמן: התקנות הן אלה שקובעות את המהלך שלנו בסופו של דבר בשטח.

אינה זלצמן: יחד עם זאת חשוב לי להגיד, בכל המתווים שלנו אנחנו באים ואומרים, היכן שניתן ללמוד במבנים סמוכים לבית הספר כדי להגדיל את מספר התלמידים שמגיעים פיזית, זה קיים, גם השימוש במבנים בקהילה, זה גם - - -

תמר זנדברג: איפה זה קיים?

תמר זנדברג: מה מה מה?

יוראי להב-הרצנו: אינה, איפה זה קיים?

יוראי להב-הרצנו: יש לימודים בספריות, במתנ"סים?

יוראי להב-הרצנו: איפה?

אינה זלצמן: במתווים אנחנו מאפשרים את היכולת הזאת.

תמר זנדברג: מה זאת אומרת מאפשרים?

תמר זנדברג: מי אחראי על זה?

תמר זנדברג: מי אחראי להציג את המתווה?

יוראי להב-הרצנו: איפה זה קיים, אינה?

יוראי להב-הרצנו: את אומרת שמאפשרים.

תמר זנדברג: כמה תלמידים בכיתות ה' עד י"ב לומדים היום במה שאתם מאפשרים?

תמר זנדברג: אתם מנטרים את זה, אתם עוקבים אחרי זה?

אינה זלצמן: בכיתות ה' עד י"ב לא יכלו לחזור ללמידה פיזית אלא רק ללמידה שהיא למידה – יותר נכון מפגשים רגשיים ואני אשמח שעינב - -

יוראי להב-הרצנו: אז למי אתם מאפשרים את זה?

אינה זלצמן: - - תיתן את הדיווח על כך.

תמר זנדברג: אז כשאמרת שאתם מאפשרים למה התכוונת?

תמר זנדברג: כשאמרת: אנחנו מאפשרים למידה במבנים וכל זה, למה התכוונת?

אינה זלצמן: אמרתי שכבר במתווים הראשונים היה לנו ברור שאם אנחנו נצטרך לתת מענה בקבוצות, כבר אז חברנו לשלטון המקומי ואמרנו בואו נראה מה יש בקהילה.

אינה זלצמן: זאת אומרת זה לא משהו שעכשיו זה איזה שהוא רעיון שלא חשבנו עליו, זה מהלך שאנחנו חושבים עליו, אבל יחד עם זאת אם התקנות אומרות שיכולים לחזור תלמידים של גני ילדים עד כיתות ד' בשלב הזה ואחרים יכולים מאמצע אוקטובר להיפגש רק ב - - -

תמר זנדברג: אבל זה ביצה ותרנגולת.

תמר זנדברג: התקנות אומרות את זה בגלל שחזרה משמעותה חזרה של כיתה שלמה או חצי כיתה מקסימום במשמרות של ארבע שעות כמו שהיה מה-1 בספטמבר עד ה-18 בספטמבר, זה בעצם הדבר היחיד שיש היום.

תמר זנדברג: המתווה היחיד שבפועל בא לידי ביטוי זה מה שהיה בין 1.9 ל-18.9, זה היה פשוט חלוקה של כל כיתה לשתי כיתות, או ארבע שעות ארבע שעות, או חצי שבוע חצי שבוע.

תמר זנדברג: זהו, זה מה שהיה.

תמר זנדברג: חוץ מזה איזה עוד מתווה - - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, בסדר, אבל משרד הבריאות צריך לאשר את החזרה שלהם בלי קשר למתווה.

תמר זנדברג: לא, אבל הוא לא מאשר כי במתווה הזה תחזור התחלואה.

תמר זנדברג: נשאלת השאלה האם למשרד החינוך בשיתוף עם משרד הבריאות – אני לא סנגורית של משרד הבריאות - - -

יפעת שאשא ביטון: אגב, פרופ' גרוטו וגם ד"ר שרון אלרעי פרייס אמרה חד משמעית שבתי הספר לא הובילו לעלייה בהדבקה, רק שיקפו את העלייה כולה.

תמר זנדברג: בסדר, אוקיי, השאלה שלי היא כזאת, על מנת - - -

אינה זלצמן: אני רק רוצה לדייק שהאישור של המרחבים בחוץ ניתן באמצע נובמבר ולא באמצע אוקטובר.

תמר זנדברג: מה זאת אומרת אמצע נובמבר?

תמר זנדברג: אנחנו עכשיו באמצע נובמבר.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה, ברשותכם, משום שאנחנו כבר גולשים על הדיון הבא - - -

תמר זנדברג: אז רק עכשיו נזכרתם לאשר בחוץ?

אינה זלצמן: רגע, אבל נורא חשוב שתשמעו מה - - -

יפעת שאשא ביטון: רגע, היא אומרת שמשרד הבריאות לא אישר בחוץ.

תמר זנדברג: בסדר, שוב, אין לי, אני לא סנגורית של משרד הבריאות, אני שואלת איפה הממשלה נותנת מתווה שיתייחס, אחת, למפגשים בחוץ, שתיים, התקהלות קטנות בקבוצות קטנות במבנים סגורים ולפזר את זה על פני מבנים.

תמר זנדברג: זהו, אלה שני עקרונות הכי פשוטים, איפה זה?

יפעת שאשא ביטון: אינה, שאלה פשוטה, במה תלויה החזרה שלכם או יותר נכון החזרה של התלמידים היקרים האלה שיושבים כאן מולנו לתוך שגרת לימודים?

יפעת שאשא ביטון: ככל שתבנו אותה, אנחנו לא מתערבים באופן, משאירים למקבלי ההחלטות לקבוע את המתווה הבטוח, מה צריך לקרות כדי שיחזרו ה' עד י"ב?

יפעת שאשא ביטון: במי זה תלוי?

אינה זלצמן: אני חושבת שהבהרתי ואמרתי, אנחנו ערוכים לכל תרחיש, הצגנו את התרחישים של מערכת חינוך פועלת כבר בחודש יולי - - -

יפעת שאשא ביטון: אז במי זה תלוי?

תמר זנדברג: מה זה במי זה תלוי?

תמר זנדברג: הם אלה שצריכים להציג את התוכנית.

אינה זלצמן: הקבינט והממשלה יקבלו את ההחלטות ואנחנו - - -

יוראי להב-הרצנו: אינה, יש לכם מתווה שאתם יודעים להציג לכנסת?

יפעת שאשא ביטון: אי אפשר ככה, חברים, ואנחנו צריכים לסיים.

תמר זנדברג: חברים, זה גם לא תורה מסיני, ב-1.9 התחילה מערכת לימודים, ראינו איך זה קרה, זה לא קרה בחוץ.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת זנדברג, הנקודה ברורה, אני מנסה רגע להבין איפה הבעיה, לא מה היה.

תמר זנדברג: לא, אבל היא אומרת סתם דברים.

תמר זנדברג: היא אומרת: אנחנו ערוכים לכל תרחיש, מי מציג את התרחיש הזה?

תמר זנדברג: זה הם צריכים.

יוראי להב-הרצנו: איפה המתווה?

יוראי להב-הרצנו: אינה, את לא תגובתית לתרחישים, את רגולטור, את אמורה להציג את המתווה.

תמר זנדברג: היא גם לא הרגולטור, היא המפעיל, היא המבצע.

יוראי להב-הרצנו: נכון, אז אני שואל, את לא תגובתית לתרחישים, את אמורה לקבוע איך זה אמור לפעול וגם ליישם את זה בפועל.

יוראי להב-הרצנו: לכן אני שואל, כרגע התלמידים לא נמצאים בבתי הספר.

יוראי להב-הרצנו: הקבינט מתכנס כדי לדון, אתמול הוא התכנס שבע שעות, מי יודע כמה היום הוא יישב, מה המתווה שעומד בפניו?

יוראי להב-הרצנו: כאילו מה קורה?

תמר זנדברג: אגב, גם כל התרחישים האלה, איפה הם היו ב-1.9?

יפעת שאשא ביטון: בואו נאפשר לה, בבקשה, לדבר, כי אחרת אנחנו לא נשמע את משרד החינוך.

תמר זנדברג: ב-1.9 נפתחה המערכת לשבועיים, איפה היו התרחישים האלה?

יוראי להב-הרצנו: לא ברור.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת זנדברג.

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך, אני חוזרת ושואלת - - -

אינה זלצמן: רק להגיד שאני חייבת להיות כבר בדיון אחר.

יפעת שאשא ביטון: מה צריך לקרות כדי ש-ה' עד י"ב יחזרו ללמוד?

יפעת שאשא ביטון: במה זה תלוי עכשיו, בנקודת הזמן שבה אנחנו נמצאים?

אינה זלצמן: אני אמרתי ואני חוזרת, התשובה שלי לא השתנתה, התשובה שלי אומרת שאנחנו ערוכים לכל תרחיש, אם יחליטו מחר שמחזירים את כיתות ה'-ו' ו-י"א-י"ב - - -

יפעת שאשא ביטון: מי צריך להחליט?

תמר זנדברג: רגע, אם יחליטו אז מה תעשו?

אינה זלצמן: המתווה כבר פורסם.

תמר זנדברג: מהו?

תמר זנדברג: אנחנו לא יודעים, מהו?

יפעת שאשא ביטון: לא, חברים, אין לנו זמן לפרוס את המתווה ואנחנו גם משאירים להם את הסמכות המקצועית.

יוראי להב-הרצנו: כי אין מתווה.

יוראי להב-הרצנו: יפעת, אין מתווה.

תמר זנדברג: יש להם את הסמכות, אבל שיציגו.

יפעת שאשא ביטון: השאלה היא במה זה תלוי ואת לא עונה, אינה.

יפעת שאשא ביטון: במה זה תלוי?

יפעת שאשא ביטון: אם יש מתווים והמתווים הם בטוחים, לטענתכם, או לחילופין, אני שומעת את מה שאת אומרת, יש לנו מתווה לכל תרחיש שמשרד הבריאות ידרוש, במה זה תלוי, אם יש לנו את האפשרות לפעול במגוון דרכים, או במי זה תלוי?

אינה זלצמן: אנחנו פרסמנו את המתווה העקרוני לחזרת כיתות ה'-ו' ו-י"א-י"ב, חשבנו שהממשלה תאשר את זה ועדיין הממשלה והקבינט בדיונים על זה, כפי שאת אומרת.

אינה זלצמן: היה וזה יאושר אנחנו פרסמנו מתווה עקרוני הרבה זמן מראש על מנת שגם השטח, המנהלים, המורים, כל אלה שצריכים לעשות את השינויים בעקבות המהלך הזה של קבוצות או לא קבוצות וההגבלות הבריאותיות, יוכלו להיערך.

אינה זלצמן: ולכן ברגע שיינתן האישור המורים והמנהלים כבר יכולים לחזור ולקבל את התלמידים.

תמר זנדברג: אבל סליחה, יפעת, אין במתווה הזה כלום חוץ מאשר חלוקה של כל כיתה.

יפעת שאשא ביטון: רגע, אנחנו לא יודעים.

יפעת שאשא ביטון: אינה, בלי קשר עכשיו למועד הפתיחה, המתווה כשלעצמו מאושר?

יפעת שאשא ביטון: משרד הבריאות תומך בו?

יפעת שאשא ביטון: במי זה תלוי?

יפעת שאשא ביטון: זה תלוי בהחלטה של הממשלה אם כן לפתוח או לא לפתוח בלי קשר למתווה?

יפעת שאשא ביטון: תגידי את הדברים פשוט, אני רוצה לקבל תשובות פשוטות.

יפעת שאשא ביטון: יש הסכמה על המתווה רק אין הסכמה על מועד הפתיחה?

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לדעת איפה אנחנו עומדים.

אינה זלצמן: זאת ההבטחה שלי, כן.

יפעת שאשא ביטון: שיש הסכמה על המתווה, אבל אין הסכמה על מועד הפתיחה.

אינה זלצמן: נכון לעכשיו ה'-ו' ו-י"א-י"ב, ברור למשרד הבריאות, אנחנו איתם בדיונים, דיברו עליהם כולם, אנחנו בדיונים קבועים והגענו להסכמות לגבי החזרה של התלמידים, זה גם מפורסם במתווה העקרוני וזה מקובל על משרד הבריאות.

אינה זלצמן: ברגע שזה יאושר אנחנו נוכל לצאת לדרך.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: אם אני מסכמת את מה שאמרת, יש מתווה שמוסכם על משרד הבריאות, לא ניכנס אליו כרגע, אבל אין לי שום בעיה משום שהדיון כל כך חשוב - - -

אינה זלצמן: אתם יכולים לראות אותו, הוא פורסם.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אם נצטרך גם נקיים דיון נוסף.

תמר זנדברג: אני מציעה לקיים דיון נוסף כי במתווה הזה אין כלום חוץ מאשר חלוקה של כל כיתה לשתי קבוצות, זהו.

יפעת שאשא ביטון: שנייה, הסיפור - - -

תמר זנדברג: שום רעיון ממה שהעלו פה מועצת התלמידים לא מופיע שם.

תמר זנדברג: לא חוץ, לא כלום.

יפעת שאשא ביטון: סליחה, חברת הכנסת תמר זנדברג, אני לא מתערבת למשרד הבריאות, אמרת שהוא אוטוריטה, נכון?

יפעת שאשא ביטון: את אומרת, אינה, משרד הבריאות מאשר את המתווה שאנחנו עוד לא יודעים מהו, אנחנו רק תלויים בהחלטת ממשלה.

יפעת שאשא ביטון: זה הסיפור.

אינה זלצמן: אני מדברת על ה'-ו' ו-י"א-י"ב, אכן זה בהסכמות ואנחנו ממתינים לאישור.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: אז זה רק אומר שבסוף בסוף אנחנו תלויים בכלל בהחלטה עקרונית של ממשלה אם לפתוח או לסגור בלי קשר ל - - -

תמר זנדברג: אבל זה לא – שוב, בגלל שהאישור הזה תלוי בהתקדמות התחלואה לכן זה לא מגיע, אבל זה לא העניין, העניין שאם יקבלו את ההצעה שהציע פה איתי, של קבוצות קטנות של חמישה, של שילוב עם חוץ, של כל דברים האלה, יהיה אפשר כבר עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה בדיוק הסיפור, חברת הכנסת זנדברג - - -

תמר זנדברג: לא, כי להחזיר עכשיו קבוצות של 18 לתוך בית ספר סגור - - -

יפעת שאשא ביטון: הם לא מוכנים לפתוח.

יפעת שאשא ביטון: את לא שומעת מה היא אומרת?

יפעת שאשא ביטון: זה לא קשור בכלל למתווה.

תמר זנדברג: אני שומעת היטב, היא אומרת שזה המתווה שהם הציגו, המתווה שהם הציגו מבוסס על דבר אחד בלבד, חלוקה של כל כיתה לשתי קבוצות של עד 18 ובמקום עד חמש קפסולות בשבוע, כמו שהיה בספטמבר, עד שלוש קפסולות לכל ילד.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה לא רלוונטי, כי משרד הבריאות מקבל אותו.

תמר זנדברג: זה כן רלוונטי, זה מה שרלוונטי.

יפעת שאשא ביטון: משרד הבריאות מקבל אותו.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא בכלל אם לפתוח או לא לפתוח.

תמר זנדברג: כי משרד הבריאות אומר: זה מה שהגישו לנו, אם נפתח במתווה הזה תהיה עלייה בתחלואה.

תמר זנדברג: לכן לא פותחים.

יוראי להב-הרצנו: לא, משרד הבריאות אישר את המתווה שאינה הציגה.

תמר זנדברג: הוא אישר, אבל הוא לא פותח כי יש עלייה בתחלואה.

יוראי להב-הרצנו: כי הממשלה הזאת מפחדת לקבל החלטות.

יפעת שאשא ביטון: אני, ברשותכם, מבקשת לסכם את הדיון, יכולנו להמשיך כאן עוד מספר שעות בהחלט.

יפעת שאשא ביטון: אני ממש מתנצלת בפני מי שלא הספיק לדבר בזום, גם חברת הכנסת אורלי פרומן, גם נציגי ההורים שמאוד חשוב לנו לשמוע אותם, אבל אתם רואים את הדינמיקה, אנחנו נקיים דיון המשך, אם צריך, כדי שבאמת נאפשר.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לומר את השמות של התלמידים שבטח היו מייצגים את אותה תפיסה שהייתה כאן, את שירה גנון, עמית כהן היא אמא שביקשה לדבר, את אור שלמה, את אוראל אלוש, את אלעד אסולין מכפר הנוער הדסים.

יפעת שאשא ביטון: ממש במחילה, אנחנו לא נספיק לשמוע אתכם, נעשה את זה בדיון הבא.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכמת את הדיון בצורה כזו והוא כולו סיכום מפיהם של ילדים, דור העתיד במצוקה, התלמידים מרגישים שעושים להם דמוניזציה והופכים אותם לאלה שמפיצים את הנגיף, שום פיצוי כספי לא יפצה על המצוקה שהם חשים היום.

יפעת שאשא ביטון: זמן רב רצינו להוציא את הילדים מהמסכים, חינכנו לזה, הרבה מהתוכניות בבתי הספר ועכשיו בתקופת הקורונה אנחנו פשוט עושים את ההיפך הגמור ומחזירים את כולם למסכים להרבה מאוד זמן.

יפעת שאשא ביטון: המערכת איבדה את התלמידים, אין לנו אמון במערכת, מערכת החינוך לא יכולה לחשוב שהכול כרגיל ולהתנהג כרגיל כי לומדים בזום בלי להתייחס בעצם למציאות המאוד מורכבת שבה אנחנו נמצאים.

יפעת שאשא ביטון: הילדים הציגו פה הרבה מאוד מצוקות ותחושות קשות.

יפעת שאשא ביטון: אגב, לא דיברנו על הנזקים הבריאותיים שיש.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מאוד רוצים לשמור על הבריאות שלהם מקורונה ושל החברה כולה, אבל יש פה נזקים בריאותיים לא מעטים, גם מהסיטואציה החדשה שהם נמצאים בה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כוועדה מבקשים מהממשלה להסתכל בעיניים של הילדים האלה, לא לשכוח אותם בבית ולמצוא את הדרך הבטוחה להחזיר אותם לשגרת לימודים.

יפעת שאשא ביטון: זו הדרישה של הוועדה ואנחנו נקיים דיון המשך.

יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שעד הדיון הבא אתם תבואו ותספרו לנו איך החוויה לחזור לבית הספר ולא למה צריך להחזיר אתכם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה רבה לכולכם.