הוועדה המיוחדת להתמודדות עם סמים ואלכוהול, כנסת 23, פרוטוקול מספר 25, 2020-11-01 11:30

מיכל וונש: אני יושבת ראש הוועדה להתמודדות עם סמים ואלכוהול.

מיכל וונש: הוועדה בחרה להאיר את הזרקור של כל הנושא, לתקופה שבה אני היו"ר, דרך נושא ההתמכרויות.

מיכל וונש: העליתם פה כבר כמה סוגיות שבעיניי הן מעידות על הפערים המאוד גדולים שכיום אנחנו חייבים להיות מודעים אליהם ולטפל בהם.

מיכל וונש: גם התחלואה הכפולה, גם ההתמכרויות באופן כללי, גם הקהילות הטיפוליות והרצף הטיפולי לאחר הטיפול והליווי בהמשך.

מיכל וונש: אני מודה לכם על זה שאתם מארחים אותנו.

מיכל וונש: אנחנו מחדשים את הסיורים כדי שאנחנו גם נראה, כי אין כמו מראה עיניים, וגם נבין לעומק את הפערים הללו כי אנחנו חייבים להשתמש בכלים הפרלמנטריים שיש לנו כדי לנסות ולסגור אותם, את הפרצות הללו שנוצרו בחוק לאורך הזמן.

שבי אהרון: שבי, מנהל השירות להתמכרויות במשרד הרווחה.

שבי אהרון: המשרד הוא זה שמנהל את מערך הקהילות, מערך המסגרות החוץ ביתיות והפסיכוסוציאליות והאמבולטוריות.

שבי אהרון: אנחנו מדברים סך הכול על כך שהמשרד מנהל 240 מסגרות ברחבי הארץ, מתוכן כ-23 קהילות, הקהילה הזאת גם כן נמצאת במערכת הזאת והוסטלים במערכות נפרדות כאשר יש דגשים לכאן ולכאן.

שבי אהרון: בגדול אפשר לציין שבאמת המסגרת כאן, שהיא מסגרת ותיקה ותיקה בכל מה שקשור לטיפול באוכלוסייה מכורה ויש לה סיי ומתודה מאוד מובהקת, אותו דבר בהרטוב בהקשר הזה, היא חלק באמת ממערך שאומר שאוכלוסייה מסוימת זקוקה למהלך של הוצאה מהמסגרת הקהילתית והימצאות לתקופת זמן במערכת כאן ולקבל סל מאוד עשיר של פעילויות ועשייה.

שבי אהרון: בכל מה שנוגע באמת לכך תיכף זה יוסבר, רק להסביר שיש כאן בעצם איזה שהוא רצף בין המערכת האמבולטורית שנמצאת ברשויות המקומיות אל מול הקהילות ואיך זה מסתנכרן ביחד בכדי להגיע לתוצאה שהאוכלוסייה תעמוד על הרגליים בלא סמים ובלא אלכוהול ועם שיפור תפקודי.

 << אורח >> אבי ריכטר: קודם כל ברוכים הבאים, אנחנו שמחים לארח אותך, יושבת ראש הוועדה, ואת חבר הוועדה ואת המצטרפים והשותפים, בעיניי אני רואה את משרד הבריאות והרווחה כשותפים שלנו.

 << אורח >> אבי ריכטר: אנחנו מפעילים חמש מסגרות טיפוליות במסגרת העמותה, אני אדבר באופן כללי והמנהלות ייכנסו קצת יותר לפרטים.

 << אורח >> אבי ריכטר: מבחינת סדר היום אחרי שאנחנו נציג את הדברים אנחנו נפגוש שני מטופלים שיספרו את סיפור החיים שלהם, מה זה המקום הזה עבורם, איזה תיקון הם מנסים לעשות בחיים שלהם, כמה אנחנו עוזרים להם לעשות את התיקון ואחר כך נצא לסיור ונשמח לסכם את הדברים בחזרה פה.

מירה כהן: רק לתקן, שלושה, כי זה כל המסגרות, המסגרת של אילנות, במסגרת תחלואה כפולה יש שם אחד לגברים ואחד לנשים.

מירה כהן: כל אחד ידבר בקצרה.

 << אורח >> אבי ריכטר: ממש טעימה כי אין טוב ממראה עיניים ואין טוב ממשמע אוזניים.

 << אורח >> אבי ריכטר: אני חושב שהמטופלים יודעים להביע את המקום שממנו הם באים, כמה מורכב המקום שממנו הם באים, למה הם מגיעים לטיפול, מה זה הטיפול עבורם, האם זה נותן להם איזה שהוא אופק, האם זה נותן להם איזה שהוא אור.

 << אורח >> אבי ריכטר: העמותה.

 << אורח >> אבי ריכטר: עמותת בית אור אביבה הוקמה ב-1990 ביוזמה של אנשים אזרחים, גב' אביבה ועמיאל נג'ר, אנשים שהיה להם קשר לסמים והם דחפו להקים את הקהילה הראשונה בישראל.

 << אורח >> אבי ריכטר: הקהילה הראשונה בישראל הוקמה ממודל אמריקאי, תיכף נדבר קצת על מה זה קהילה, וב-1987, עוד טרם הקמת העמותה הוקמה הקהילה הראשונה בישראל תחת אגודת אל-סם במושב נחם בסמוך לאזור התעשייה הרטוב א', ליד בית שמש.

 << אורח >> אבי ריכטר: המושב הקיא את הקהילה מיד עם הקמתה של הקהילה ולצערי אלה דברים שאנחנו נתקלים בהם השכם והערב וב-1990 הוקמה העמותה והקהילה קיבלה שטח בתוך אזור התעשייה הרטוב א', כחמישה דונם, שם היא פועלת עד היום.

 << אורח >> אבי ריכטר: המרכז השני הוקם ב-1991 פה באילנות.

 << אורח >> אבי ריכטר: כמו שאמרתי, העמותה מפעילה חמש מסגרות, בהרטוב שתי מסגרות, מסגרת לשיקום נפגעי סמים במסגרת קהילה של כ-48 מטופלים.

 << אורח >> אבי ריכטר: סך הכול יש לנו כ-220 מטופלים בתנאי פנימייה בחמש המסגרות.

 << אורח >> אבי ריכטר: אנחנו, להבנתי, הזכיין היותר גדול של משרד הרווחה בתחום של שיקום נפגעי סמים בתנאי פנימייה.

מיכל וונש: לכל הגילאים?

 << אורח >> אבי ריכטר: אנחנו קולטים מגיל 17, אנחנו לא קולטים נוער.

שבי אהרון: נוער נמצא תחת חסות הנוער.

שבי אהרון: יש שתי קהילות בעיקרו של דבר, מלכישוע ורטורנו, אבל זה עדיין משרד הרווחה.

אליהו ברוכי: רטורנו ומלכישוע זה לילדים?

שבי אהרון: לא, רטורנו ומלכישוע מחולקים לשלושה חלקים, יש שם אשפוזית ששייכת למשרד הבריאות, יש שם נוער ששייך למשרד הרווחה, אבל לחסות הנוער, ויש שם מבוגרים ששייכים למשרד הרווחה לשירות טיפול בהתמכרויות.

שבי אהרון: אותו דבר במלכישוע.

שבי אהרון: לפעמים זה מבלבל, יש שם שלושה מערכים.

שבי אהרון: כאן יש בעיקרו של דבר את הקהילות עם הדגשים שלהן.

 << אורח >> אבי ריכטר: באילנות אנחנו מפעילים שלוש מסגרות.

 << אורח >> אבי ריכטר: מסגרת אחת שהיא קהילה טיפולית לגברים מגיל 17 והלאה, משך הטיפול 12 חודשים ועוד עד שישה חודשים בהוסטלים שיש לנו בכפר סבא.

 << אורח >> אבי ריכטר: שתי מסגרות נוספות פה, גברים ונשים בהפרדה מלאה, לוח זמנים נפרד, סגל נפרד, תוכנית נפרדת.

 << אורח >> אבי ריכטר: תחלואה כפולה, אנשים שאובחנו כחולים במחלת נפש על ידי גורם מוסמך והם מאוזנים תרופתית ומוכרים בדרך כלל בביטוח לאומי.

 << אורח >> אבי ריכטר: משך הטיפול של שתי הקהילות האלה הוא עד 18 חודשים בקהילה פה ועד שישה חודשים בהוסטלים שנמצאים פה בגלל המורכבות של האוכלוסייה.

 << אורח >> אבי ריכטר: בקהילת הרטוב אנחנו מפעילים קהילה טיפולית, 48 מטופלים גברים מגיל 17 והלאה, עד 12 חודשים ועוד עד שישה חודשים בהוסטלים בבית שמש.

 << אורח >> אבי ריכטר: בתוך הקהילה נמצאת עוד מסגרת שנקראת הוסטל אביבים, הוסטל לדרי רחוב ו/או התמכרויות, אנשים שכבר עשו טיפול, אבל הם צריכים יותר אוריינטציה תעסוקתית, איך עובדים, איך חיים בקהילה, הטיפול שלהם הוא עד שנה.

 << אורח >> אבי ריכטר: סך הכול, כמו שאמרתי, עד 220 מטופלים בתוך שני מכרזים של משרד הרווחה.

 << אורח >> אבי ריכטר: אנחנו גם ספקים של משרד הביטחון בתחום של תחלואה כפולה, אנשים שהם פוסט טראומה, בדרך כלל מהצבא, הם באים לתוכנית של התחלואה הכפולה.

מיכל וונש: רק לכאן?

 << אורח >> אבי ריכטר: רק לפה כי פה התוכנית של התחלואה הכפולה.

אליהו ברוכי: כמה מסגרות כאלה יש בארץ בכלל?

 << אורח >> אבי ריכטר: של מה, של תחלואה כפולה?

שבי אהרון: כמו שאמרתי, אנחנו מדברים על תשע קהילות שיש להם ענפים, סך הכול 23 מסגרות.

שבי אהרון: לגבי התחלואה הכפולה אנחנו מדברים על שתי מסגרות, אחת כאן ואחת בקרית שלמה ויש עוד מסגרת, ציינתי את זה בפני מיכל, של אוכלוסייה עם קשיים נפשיים והתמכרות, שזה בכפר איזון.

שבי אהרון: כל היתר נותנים מענים למגוון האוכלוסייה שהוא מגילאי 17.

אולגה בן אדיבה: גם אשפוזית לתחלואה כפולה בבאר שבע.

מירה כהן: צריך להגיד שאלה מסגרות של משרד הבריאות, שהן לא קהילות טיפוליות.

מיכל וונש: אני רוצה רק לחדד, ושאתם תוסיפו לזה, חלק מהבעיה עם התחלואה הכפולה, יש פער מאוד גדול בין מי שמוגדר תחלואה כפולה היום ומקבל טיפול ומי שהוא בפועל תחלואה כפולה, גם כיוון שהמנעד של קושי נפשי יכול להיות מאוד רחב, אבל אנחנו מכירים בעצם תחלואה כפולה, תקנו אותי אם אני טועה, רק במחלות נפש יחסית קשות.

מיכל וונש: זאת אומרת דיכאון או חרדה זה לא מספיק לתחלואה כפולה.

 << אורח >> אבי ריכטר: המנהלות יוסיפו על זה, זה חד משמעית נכון וברור, יש אנשים שמאובחנים ויש אנשים שנזקקים לשירותי פסיכיאטריה ותרופות והם לא מאובחנים, והם נמצאים בקהילות האחרות.

מירה כהן: הם מאובחנים, אבל לא כחולי נפש ואז הם כן מקבלים סט של טיפולים רפואיים.

מירה כהן: גם יש לנו, נגיד, עובד שנמצא כאן היום, שהוא היה בקהילה הרגילה, בעברו הוא היה בבית חולים ולא קיבל אבחנה שהיא חד משמעית, במהלך הטיפול שלו כאן

מירה כהן: הוא אובחן וגם אושפז לתקופה מסוימת - - -

אליהו ברוכי: בתחלואה הכפולה?

מירה כהן: בתחלואה הכפולה, הוא היה בקהילה רגילה.

מירה כהן: הוא אובחן אחר כך והמשיך לטפל את הטיפול, סיים, היום הוא עוזר מדריך כאן ועובד כאן, אבל בהחלט הגבולות הולכים ומצטמצמים, גם בגלל סוגי הסמים, גם בגלל ההשפעות שיש להם.

מירה כהן: כשאנחנו מדברים על תחלואה כפולה אנחנו נותנים בצורה מאוד ברורה לאנשים שאובחנו על ידי הביטוח הלאומי על ציר אחד, זאת אומרת הם מקבלים גם נכות לפי 33, 34, זאת אומרת זה משהו שהוא מאוד מאוד ברור.

מירה כהן: יש אנשים שיש התחבטות והתלבטות לגביהם, יש לנו פה פסיכיאטר שאנחנו עובדים איתו באופן צמוד וקבוע ואם יש לנו התלבטות אנחנו מתלבטים ביחד ואז עושים החלטה יחד עם הפיקוח, גם של משרד הבריאות וגם של משרד הרווחה, ויש יוצא מן הכלל.

מירה כהן: אתם תראו נגיד היום מישהו שהוא לא אובחן במחלת נפש ברורה, אבל ברור שיש דיכאון מאוד מאוד עמוק ושהוא שייך לתחלואה הכפולה וזו התוכנית שהוא היה צריך.

מירה כהן: אני חושבת שהאבחון הוא מאוד מאוד משמעותי כי התוכניות הן שונות, לכל קהילה יש את התוכנית הייחודית שלה, את הדגשים הייחודיים שלה ואם אנחנו לא נותנים להם את המענה המתאים אז אנחנו עלולים גם לפספס ולפספס אותם.

מירה כהן: אני סתם אתן דוגמה קטנה, אפילו בקבוצות, מאחר שהם הרבה פחות מווסתים והרבה יותר מוצפים, אז אם אנחנו נכניס אותם לקבוצות שהן קבוצות הרבה יותר קשות שנוגעות בליבה של ההתמכרות הם יכולים להתפרק, בגלל זה הקבוצות שעושים איתם הן קבוצות יותר פסיכו חינוכיות, קבוצות מסוג אחר.

מירה כהן: זאת אומרת גם ההתאמה וגם ההבדל בין גברים ונשים, למרות ששניהם הם תחלואה כפולה, הוא מרכיב דרמטי, בגלל זה ההבנה והלמידה כל הזמן וההתייחסות כל הזמן מה האוכלוסייה ומה הצרכים הייחודיים שלה היא קריטית כדי לתת להם את המענה הנכון.

שבי אהרון: אם אני אמשיך את זה ואני אומר שבאופן כללי מנקודה מסוימת ישנה החלטה שנשים וגברים לא מטופלים ביחד, אף על פי שהם יכולים להימצא במתחם, אבל יש להם את שלהם, אוכלוסיות ייחודיות, חרדים, ערבים, תחלואה כפולה, נשים בהקשרים מסוימים גם כן נמצאים, זאת אומרת בסך הכול בכיוון של מירה נקודת המוצא היא לתת חליפה אישית לאוכלוסיות מסוימות.

אליהו ברוכי: אבל במסגרת אילנות למשל אין לכם הפרדה בין גברים ונשים.

מירה כהן: יש.

אליהו ברוכי: רק בתחלואה הכפולה שיש כאילו את ה - - -

 << אורח >> אבי ריכטר: ביתר המסגרות זה רק גברים.

 << אורח >> אבי ריכטר: יש פה ארבע מסגרות לגברים ומסגרת אחת לנשים.

מיכל וונש: יש מחסור גדול במסגרות לנשים.

מירה כהן: אני אגיד משהו, אני 30 שנה בתחום כבר ובמקור במקור כשאני ההתחלתי, הייתי עובדת סוציאלית בקהילה טיפולית במלכישוע, הגברים והנשים היו ביחד.

מירה כהן: זה היה אסון, זה היה לא נכון, בגלל שהנשים והגברים היו מביאים את האוטומט שלהם, היו נוצרים שם יחסים, נוצר שם חוסר גבולות, היו בעיות ונשים לא היו שורדות בגלל הגברים.

מירה כהן: לפני משהו כמו 11 שנים משרד הרווחה הגיע להחלטה, שהייתה מאוד מאוד נבונה, שלנו בהתחלה היה מאוד מאוד קשה, אני כבר אז הייתי מנהלת בקהילת מלכישוע, לעשות הפרדה ולייצר יחידות נפרדות לנשים.

מירה כהן: אנחנו מאוד חששנו כי תמיד היו מעט מאוד נשים בתוך מסגרת גברית, והפלא ופלא, מרגע שפתחנו, אני פתחתי במלכישוע את בית מיכל, ברגע שפתחנו יחידה נפרדת פתאום התמלאו המכסות מהר מאוד וראינו שינויים דרמטיים, גם ברמה של הנשר, הנשירה ירדה באופן דרמטי ומשמעותי, גם ברמה של מסיימי הטיפול.

מירה כהן: זו הייתה אחת ההחלטות היותר נכונות.

 << אורח >> אבי ריכטר: גם פה היה לנו את זה, ברגע שיצרנו הפרדה מלאה בין נשים לגברים פה בתחלואה הכפולה, אז הנשר ירד פה, גם בקרב הגברים וגם בקרב הנשים.

אליהו ברוכי: אבל אני חוזר, במסגרת של אילנות.

מירה כהן: אין נשים.

 << אורח >> אבי ריכטר: אין נשים, זה גברים בלבד.

שבי אהרון: זה מיועד, בחלוקה שאנחנו עשינו בתוך מערך הקהילות, וכבר מזמן זה התקבע, הנשים נמצאות במסגרת אחרת.

 << אורח >> אבי ריכטר: אנחנו ניגשנו למכרז של הגברים ולא ניגשנו למכרז של הנשים.

שבי אהרון: זה בניסיון, הוועדה הייתה בעיקרו של דבר בצפון, בחיפה, בהקשר הזה, בדרך אריאלה, ושם זו מסגרת ייחודית לנשים שהוקמה כחלק מקונספט מסוים, אז זה בדיוק אותו דבר בעניין הזה, התמחות מסוימת שמאפשרת מתן מענה.

שבי אהרון: בכל זאת רק משפט אחרון, אין בכלל במערך הכללי שמשרד הרווחה מפעיל נשים וגברים ביחד, גם לא ביחידות.

שבי אהרון: זה מאוד קשה תקציבית להעמיד יחידות, היינו שמחים להעמיד יחידות רק של נשים במקום מסוים, זה מורכב, אבל אין קבוצות משותפות, זה עומד בפני עצמו.

מירה כהן: ויש לזה הרבה הרבה הרבה היגיון, אחר כך נדבר על זה, יש לזה המון היגיון שגם נשים וגם גברים מגיעים עם טראומות לא פשוטות, אבל כשאישה יושבת ומדברת נגיד על התעללות מינית, דברים מאוד קשים, זנות וכל מיני דברים שהיו שם והגברים יושבים, זה בלתי ניתן, זה לא מאפשר, זה לא נכון.

מירה כהן: דווקא הנפרדות מאפשרת משהו אחר ותהליכים הרבה יותר משמעותיים.

מירה כהן: ברור שכשהם אחר כך מסיימים אז הרצון הוא לחבר אותם לעולם הרגיל ולכל מה שקורה, אבל בשלבים שהם מגיעים הם כל כך מוצפים והם כל כך עדיין אין להם את הכלים הראשוניים.

מירה כהן: אני חושבת שהיום איך שהקהילות והמסגרות בנויות זה משהו מאוד מאוד נכון, כי זה בעצם מאפשר גם את החליפה האישית לכל אוכלוסייה וגם את ההתמקצעות של הצוות.

מירה כהן: נשים זה לא גברים והן צריכות דברים אחרים, ותחלואה כפולה זה לא אותו דבר וחרדים זה לא אותו דבר ואנשים עם בעיה גופנית שמגיעים ויש להם התמכרות זה לא אותו דבר.

מירה כהן: אני כמישהי ש-30 שנה כבר בתחום יכולה לראות מה קרה ב-30 שנה האלה ולראות את היכולת של האנשים המסוימים למצוא את המסגרת המתאימה ולקבל את הטיפול והמענה המתאים לכל אחד ואחת.

שבי אהרון: רק לציין אולי דבר אחד קטן, בעיקרו של דבר כל האוכלוסייה שמגיעה לכלל הקהילות לא משלמת דבר.

שבי אהרון: זו עלות מטורפת כאן של תקציבים ושל שירות ומשרד הרווחה לקח את זה באופן מלא.

שבי אהרון: בניגוד לתוכניות אחרות כאן מי שמגיע לא משלם.

 << אורח >> אבי ריכטר: זה נקרא להרים להנחתה, אבל אני לא אדבר על כסף, אני לא רוצה לדבר על כסף.

מיכל וונש: אני רק אגיד בנושא הזה, זה להרים להנחתה, אבל זה גם להבין שכשאמרתי שיש פער מאוד גדול אז מי שכבר מגיע לא משלם שום דבר, אבל אנחנו מפספסים הרבה מאוד אנשים, גם בגלל הקריטריונים, המון אנשים, כיוון שאנחנו מגדירים תחלואה כפולה כפי שאנחנו מגדירים אותה - - -

שבי אהרון: את מדברת על תחלואה כפולה.

מיכל וונש: גם וגם התמכרויות אנחנו מגדירים כפי שאנחנו מגדירים, זאת אומרת התמכרויות היום לא נמצא תחת משרד הבריאות, בהבנה של בריאות הנפש התמכרויות בעצם הוצא החוצה מתוך משרד הבריאות.

מוטי שמושקוביץ: זה במסגרת של קופות חולים.

מיכל וונש: נכון ויש לכך השלכות מאוד מאוד משמעותיות.

מיכל וונש: הרבה מאוד פעמים, בטח ובטח בנושא, למשל, של תרופות מרשם, אז מצד אחד אתה מקבל את המרשם מקופת החולים, ומצד שני כשאתה מתמכר לתרופה שקיבלת מהרופא של קופת החולים, אז אומר לך הרופא: סליחה, אני לא מטפל בך, זה לא אני.

מיכל וונש: יש פה בעיות.

אליהו ברוכי: כל בריאות הנפש לא נמצאת בקופת חולים.

מיכל וונש: לא, בריאות הנפש כולה נמצאת חוץ מהתמכרויות.

מיכל וונש: זה פער מאוד גדול שאם הוועדה תצליח לעשות משהו, חבר הכנסת ברוכי, הנושא הזה, מה שקרה פה בעצם זה לא הושלמה המהפכה של בריאות הנפש מהבחינה הזאת.

מוטי שמושקוביץ: תוספת שלישית, ההתמכרויות, אידיאלית אם גם התמכרויות יהיו תחת החסות של קופות חולים.

מוטי שמושקוביץ: גם בריאות הנפש לא הייתה לפני שלוש-ארבע שנים.

מיכל וונש: נכון, בעצם לא השלמנו את המהפכה של בריאות הנפש במובן הזה שהתמכרויות לא נמצאת שם ויש לזה המון המון השלכות שלחלק מהן אנחנו מתוודעים בסיורים הללו.

מיכל וונש: רק עוד דבר אחד, לגבי נשים, גם מהסיור, שבאמת אין כמו מראה עיניים ומשמע אוזניים, עם הנשים בעמותת הדרך בחיפה הרבה מאוד פעמים הכול שזור בכול, זאת אומרת פגיעות מיניות ששזורות בקשיים נפשיים או באתגרים נפשיים שהמובילים להתמכרויות.

מיכל וונש: ההתמכרות היא סוג של תרופה ויש מין מעגל סגול ולכן גם הטיפול מצריך כמובן את הטיפול בצורה אחרת לחלוטין.

מיכל וונש: נשים מגיעות בצורה אחרת לגמרי, הרבה פעמים כי יש ילדים וכי זה אומר להשאיר את הילדים וזה ללא הילדים, ויש עוד הרבה מאוד השלכות.

מיכל וונש: אתם יכולים לספר לנו הרבה יותר על זה, אבל יש למעשה עולם שלם ושונה לכל אחד מהקבוצות והמגזרים.

מירה כהן: לחלוטין.

 << אורח >> אבי ריכטר: לפני נעבור לסרט, אנחנו נראה לכם סרט קצר, אני רוצה להשלים מבחינת ההתפתחות.

 << אורח >> אבי ריכטר: הייתה פה יחידה של אימהות וילדים שזה דבר שנעלם מהנוף ב-2012.

מיכל וונש: שזו מציאות קשה, שזה אומר שאימהות לא מגיעות.

מיכל וונש: אימהות לא מגיעות כי הן לא רוצות לעזוב את הילדים.

 << אורח >> אבי ריכטר: ב-2012 זה נעלם מן הנוף מסיבות כאלה ואחרות, אולי נכונות, אולי פחות נכונות, זה היה אמור להיות ממורכז ב-2018 וזה לא קרה עדיין.

 << אורח >> אבי ריכטר: בשנת 2012 אנחנו פתחנו את אותו הוסטל של אביבים שפועל בהרטוב.

 << אורח >> אבי ריכטר: זאת אומרת יש פה התפתחות, גם בראייה של המשרד של אוכלוסיות נפרדות, יש גם התפתחות של העמותה ואני שמח על זה.

 << אורח >> אבי ריכטר: יושב ראש העמותה ב-20 שנים האחרונות ויותר זה האלוף במילואים יורם יאיר, האלוף במילואים יא יא, העמותה שמה לנגד עיניה - - -

שבי אהרון: רק מכיוון שהכנסת את זה, בעיקרו של דבר מכרז לאימהות וילדיהם, שזה אמור להיות לא רק של משפחות אלא גם ילד ונוער מתוכנן לצאת בשנה הבאה.

שבי אהרון: היו עיכובים כאלה ואחרים, ייצא.

שבי אהרון: עכשיו יש את הצורך במשאב או משהו זה.

שבי אהרון: אבי מעלה משהו מאוד חשוב, עם צורך מאוד גדול, שאימהות לא יגיעו למסגרת כאשר לילדיהן אין פתרון.

שבי אהרון: אז מהבחינה הזאת זה יושב על המדוכה.

אליהו ברוכי: אבל אימהות וילדיהן זה משהו מאוד מורכב, כאילו כמה ילדים?

 << אורח >> אבי ריכטר: פה היו אימהות עם ארבעה ואפילו חמישה ילדים.

 << אורח >> אבי ריכטר: הייתה פה אמא עם חמישה ילדים.

מירה כהן: היו ילדים קטנים, לא ילדים גדולים.

מירה כהן: סודר להם כאן גנים ובתי ספר והם לא היו מגיעים בשלב הראשון, הם היו מגיעים אחרי האימהות, היו עוברים חודשיים-שלושה והיו רואים שהן קצת נמצאות במצב יותר טוב והיה מלווה אותם טיפול משפחתי.

שבי אהרון: זו קהילה מאוד מורכבת.

שבי אהרון: קח לדוגמה, מגיעה אמא עם כמה ילדים והאמא נעלמת מהקהילה.

שבי אהרון: הילדים מאורגנים במסגרות וכל השאר, מה קורה?

שבי אהרון: האמא לא נמצאת, הילדים נמצאים במסגרות.

שבי אהרון: זאת אומרת יש צורך לעצב משהו מאוד מיוחד.

שבי אהרון: בזמנו העמותה ניסתה להתמודד עם העניין הזה, היו סיבות ותיקות, זה היה טרם זמננו בהקשר הזה, אבל צריך לבנות את זה בשום שכל.

 << אורח >> אבי ריכטר: זה אתגר מאוד גדול.

שבי אהרון: אתגר מאוד גדול בשביל להבין מה המשמעות של אמא וילד.

מיכל וונש: מצד אחד צורך, מצד שני אתגר.

שבי אהרון: ואמא מכורה בדרך כלל.

 << אורח >> אבי ריכטר: חשוב לי להגיד משהו על העתיד.

 << אורח >> אבי ריכטר: בהנחה שתהיה לגליזציה, השוק יוצף, אין פה חוכמות בכלל.

מיכל וונש: תחושת הדחיפות שלי זה מה שהוא אומר עכשיו, אנחנו אל מול לגליזציה.

מיכל וונש: כל זה אל מול לגליזציה.

 << אורח >> אבי ריכטר: אנחנו יודעים לדוגמה שאנשים שבאים לתחלואה כפולה, הם עומדים מעבר לגדר ומחכים שנפנה להם מקומות, יש פה רשימות המתנה וככל שאנחנו קולטים יש עוד רשימות המתנה.

 << אורח >> אבי ריכטר: אין ספק שהשירות הוא מיטבי, והנחתום אינו מעיד על עיסתו, אבל מקצתה הוא יכול להעיד, אנחנו משתדלים לעשות שירות טוב ואנחנו רואים לנגד עינינו את המטופל ולתת לו את המרב ואת המיטב.

 << אורח >> אבי ריכטר: אנחנו קוראים לזה כל צורכו, מבחינתי המטופל יכול להגיע בלי כלום, הוא יקבל את כל מה שהוא צריך, ברמה הטיפולית, ברמה הפיזית, טיפולי שיניים, הוא יקבל סיגריות, הוא יקבל שמפו, הוא יקבל סבון, הוא יקבל בגדים.

 << אורח >> אבי ריכטר: הדבר הנוסף שאנחנו רואים לנגד עינינו זה הצוות.

 << אורח >> אבי ריכטר: ככל שאנחנו נשקיע בצוות, ולשמחתי יש פה שתי נשים שהן מנהלות שהן 30 שנה בתחום, אני מאחל לכל המסגרות שיהיו להם מנהלות עם ותק כזה ועם ניסיון כזה.

 << אורח >> אבי ריכטר: אנחנו משקיעים באנשים.

 << אורח >> אבי ריכטר: ככל שאנחנו נשקיע באנשים אנשים ישקיעו במטופלים וכך יצא שכרנו.

 << אורח >> אבי ריכטר: אנחנו נוקטים בפירוש הרמב"ם למצוות הצדקה.

 << אורח >> אבי ריכטר: הרמב"ם אומר שיש תשע מעלות בצדקה והמעלה הפשוטה היא תיתן צדקה למי שזקוק לה, המעלה הכי גבוהה היא תיתן לו כלים כדי שהוא יצליח.

 << אורח >> אבי ריכטר: מה שאנחנו עושים פה, אנחנו משתדלים לתת למטופל כשהוא מטופל כלים כדי שכשהוא ייצא יהיו לו כלים יותר טובים להיות אדם תורם לחברה, אדם פרודוקטיבי, ולא אדם שהוא טפיל והוא נטל על החברה.

 << אורח >> אבי ריכטר: טרם הגעת מטופלים לפה הם טפיל על המשפחה, על החברה, הם עבריינים, הם יושבים במוסדות כאלה או אחרים, אם זה בית סוהר או בית חולים לנפגעי נפש וכל אחד שיוצא מפה ואנחנו מצליחים שהוא יהיה אזרח תורם יצא שכרנו.

מירה כהן: אם נגיד שאזרח תורם זה אזרח שמשלם מס הכנסה, שהפסיק לקחת מהמדינה את דמי הבטחת הכנסה או הנכות, גם אם הם מקבלים את הנכות הם יכולים עדיין גם לעבוד ולהרוויח והם בעצם כבר תורמים לחברה.

מירה כהן: זה מבחינתנו המדד, שהם לא חוזרים לבתי סוהר ועבריינות, לאותן אוכלוסיות שהם היו שם והם מתחילים לתת לחברה ולא לקחת מהחברה.

מיכל וונש: ואפילו מהפריזמה הזאת למדינה עולה הרבה פחות לטפל כמו שצריך בסופו של דבר.

 << אורח >> אבי ריכטר: בדיוק.

 << אורח >> אבי ריכטר: ושאלת העתיד, תמיד אני מסתכל, ובלי ביקורת, האם המערכת, אני קורא לזה המדינה, מסתכלת על היום שלמחרת.

 << אורח >> אבי ריכטר: האם עכשיו מישהו עוזר לי לקבל את הקרקע שממזרח לי שהיא למוסדות ציבור כדי שאני אפתח עוד מסגרת של תחלואה כפולה.

 << אורח >> אבי ריכטר: אז אנחנו לבד בזה.

 << אורח >> אבי ריכטר: בעיניי זו ביקורת, אני אומר את זה גם לבכיר משרד הרווחה, בלי להתבייש.

אליהו ברוכי: תחבר את זה אלינו, בשביל זה באנו.

מיכל וונש: אנחנו פה לשמוע את הכול.

 << אורח >> אבי ריכטר: אתם שגרירים שלנו.

מיכל וונש: בצדק.

שבי אהרון: מועלה כאן משהו מהותי, משרד הרווחה ועוד משרדים נוספים לקחו אחורנית בכל מה שקשור למתחמים, לכל מה שקשור לחלק הפיזי.

שבי אהרון: האם זה נכון, האם זה לא נכון, זו שאלה, אבל אכן משרד הרווחה לא עוסק בקרקעות ולא בהקשר הזה, עם המורכבות של זה, ואבי מעלה את מה שהוא מעלה.

מירה כהן: נראה את הסרט.

מירה כהן: (הקרנת סרטון).

מירה כהן: אני רק אגיד קצת על הדמויות שראיתם כאן.

מירה כהן: דניאל היה מטופל פה בקהילה והוא נקי כבר שלוש שנים, דניאל עובד פה היום כמדריך מוביל ביחידת שילוב, הוא עושה היום תואר ראשון בקרימינולוגיה, תואר שאנחנו מממנים לו.

מירה כהן: בחור מאוד מוכשר, בחור עם הרבה יכולות שעם קצת השקעה וקצת עבודה, יש לו המון נתינה לאנשים, הוא גם עושה קידום שהוא לגמרי אחר.

מירה כהן: יש לנו עובד אחר, שהוא עובד בקהילת אילנות, קהילה אחרת, הוצאנו אותו לווינגייט והוא למד הדרכת חדר כושר והוא מפעיל את כל המערך של חדר הכושר כאן.

מירה כהן: הוא גם משמש כמדריך ויש פה ערך נוסף שהבחור באמת רכש השכלה, הוא יוכל לעסוק בזה גם בעתיד אם הוא יילך.

מירה כהן: זאת אומרת אלה דברים שאנשים יכולים להראות גם למטופלים שיש תקווה, שאפשר לעשות דברים אחרים.

מירה כהן: עוד אחד שראיתם אותו פה, איציק, למד, הוצאנו אותו לקורס בנושא של גינון וגם כאן כל המערך של הגינון והעבודה שאנחנו נראה בהקמה שלה, חממת פרפרים, פינת החי וכו', הוא היה שותף מאוד מאוד משמעותי, גם מתוך הניסיון וגם מתוך הלמידה ומה שהוא עושה.

מיכל וונש: אני רוצה רק להוסיף למה שאת אומרת, זה שאנחנו מגיעים הנה ולוקחים את זה איתנו לכנסת זה בזכות ולא בחסד, זאת אומרת המדינה ומה שאתם עושים פה, שזו עבודת קודש, נותנת לאנשים האלה לקבל את הכלים כדי לעשות את מה שמגיע להם לעשות.

מיכל וונש: הם יכולים לעשות, מגיע להם לעשות אותם.

מיכל וונש: מה שהכי מדהים אותי, בכל מי שפגשתי עד כה בין המכורות והמכורים לשעבר, זה רמת האחריות האישית, שכל אחד מהאנשים האלה מהווה דוגמה ומופת לנו, אחריות אישית להסתכל במראה ולהגיד: אני לוקח את עצמי בידיים ואני לוקח את הכלים האלה כי זה לא חוכמה לקבל את הכלים אם אתה לא עושה איתם כלום.

מיכל וונש: הם הגיבורים שבסיפור.

מיכל וונש: אני מתרשמת שוב ושוב בכל פעם שאני פוגשת את האנשים הללו עד כמה האתגר היום יומי והאומץ הזה והדוגמה האישית הזאת אמורה להוות עבורנו השראה בעבודתנו, כל אחד ועבודתו, אבל גם עבורנו.

שבי אהרון: אני יכול רק לומר שמתוך 1,000 עובדים שיש לנו במערכת סדר גודל של 150 עובדים הם מטופלים לשעבר, חלקם ותיקים, חלקם בקהילות.

שבי אהרון: הם מדריכים טיפוליים, הם גם עוברים קורס, חלק מהם הלכו עוד צעד ועשו תואר עבודה סוציאלית.

שבי אהרון: זאת אומרת יש כאן פיתוח של משהו מלמטה שמתקדם הלאה.

 << אורח >> אבי ריכטר: בהקשר למה ששבי אומר, כמעט כל המדריכים הם מדריכים מעשיים טיפוליים, הם חונכים את המטופלים ביום יום, למרות שמודל הקהילה אומר שהמטופלים מפעילים ומנהלים את הקהילה, אבל הם עושים את זה בפיקוח וכמעט כל המדריכים הם בוגרים שלנו והם מהווים מודל למטופלים ללכת אחריהם.

 << אורח >> אבי ריכטר: נספר לכם שאנחנו בקהילה בהרטוב תמכנו ומימנו לימודי קרימינולוגיה למדריך, הוא רכז מדריכים, שסיים את הלימודים, ויש היום פה באילנות שני מדריכים שאנחנו תומכים בהם בלימודי קרימינולוגיה בבית ברל והם רוצים להתפתח ולהתקדם ולדעת יותר ולעשות יותר.

קריאה: אחד גם לומד עבודה סוציאלית.

מירה כהן: אני אגיד שכל העבודה איתם היא לא קלה, יש ים של מכשולים בחוץ.

מירה כהן: זאת אומרת החבר'ה האלה מגיעים והם מגיעים עם מורכבות משפחתית מאוד מאוד גדולה, אנחנו גם עושים התערבויות וטיפולים משפחתיים, יש הבדלים מאוד מאוד גדולים ברמות שלהם, זאת אומרת חלק מגיעים והם למדו באוניברסיטה וחלק מגיעים והם לא יודעים קרוא וכתוב ואנחנו צריכים לתת להם ממש את הבסיס, ויש פה אולפן שמלמד.

מירה כהן: הם מגיעים, להרבה מהם יש חובות מפה עד להודעה חדשה ואנחנו עוזרים להם בכל הנושא של הסיוע המשפטי, בנושא של הוצאה לפועל וכל הדברים האלה.

מירה כהן: זה קשה, זה מורכב.

מירה כהן: הרבה פעמים גם כשהם מנסים קצת להרים את הראש מגיעים אליהם חובות מהעבר, פתאום רואים שיש כסף.

מירה כהן: אנחנו צריכים כל הזמן לעשות עבודה ומסמכים ומכתבים.

מירה כהן: הם מגיעים מסובכים, חלקם לפחות, מבחינה משפטית, וגם פה יש ליווי, או שירות המבחן, או קציני המבחן, או השופטים, כדי שייתנו הזדמנות ויאפשרו.

מירה כהן: זאת אומרת בכל מקום שאתה נוגע יש שם מורכבות מאוד גדולה.

מירה כהן: אם אלה הורים, אז יש מורכבות בקטע של הילדים והרבה פעמים נתק וקשיים מאוד גדולים וניסיון להחזיר שם נושא של הכשרה ותעסוקה.

מירה כהן: יש אנשים שמגיעים והיה להם מקצוע בעבר ובגלל שהם הרבה שנים היו בתוך עולם הסמים, או בגלל מחלת הנפש, יכולות שהיו להם – עוד מעט תכירו מטופל ביחידת שילוב שהוא עם תארים וכו', ואיך קריירה או יכולת מקצועית או יכולת השכלתית נקטעת בגלל מחלת הנפש, בגלל ההתמכרות, ואתה צריך אחרי תקופה, אחרי שאתה מאזן ומטפל, להחזיר אותם עוד פעם למגרש התעסוקה.

מירה כהן: זה לא קל, גם בזה אנחנו משקיעים הרבה מאוד, בנושא של הכשרות מקצועיות.

מירה כהן: רק עכשיו עשינו סיכום של הכשרה מקצועית, אז עשינו מגוון גדול של הכשרות, יש לנו פה מאפייה ואנחנו עושים הכשרות בנושא של אפיה וקונדיטוריה, גננות ושתלנות, עבודת ברזל, עבודה לגובה, עבדנו גם דרך השוברים של משרד הרווחה והוצאנו את המטופלים להכשרות.

שבי אהרון: משרד העבודה.

שבי אהרון: הפעם זה משרד העבודה.

 << אורח >> אבי ריכטר: בזרוע העבודה.

 << אורח >> אבי ריכטר: שלא נתבלבל.

מירה כהן: בהכשרות מקצועיות.

מירה כהן: זאת אומרת יש פה המון עבודה, איפה שאתם לא נוגעים צריך לעשות שם הרבה מאוד עבודה כדי לתת להם את הסיכוי בסופו של דבר להצליח.

מירה כהן: זה לא אומר שכל מי שנכנס בדלת, בשער, יוצא ונקי, אבל אני נורא שמחה שבזכות עבודה מאוד מאוד קשה אחוז הנשירה שלנו הוא מהקטנים.

מירה כהן: אנחנו מדברים על נשירה שכבר תשע שנים שהיא לא עולה על 24% בין 18% ל-24% כל שנה.

שבי אהרון: שזה ממוצע יוצא מן הכלל, כי אנחנו נמצאים בסוגיה של נשירה בסדר גודל של 40% ואנחנו מנסים לשפר אותה מאוד.

אליהו ברוכי: 40% בעולם או - - -

 << אורח >> אבי ריכטר: בין מי שמתחיל ומסיים.

שבי אהרון: אנחנו מדברים על זה ש-40% מהאוכלוסייה שמתחילה טיפול, אבל ישנה דלת מסתובבת, חלק חוזרים, זאת אומרת יש כאן תהליכים, גם בגלל שמדובר על תהליך מאוד ארוך ועל מחלה מאוד מורכבת.

מיכל וונש: אבל אנחנו יודעים למקם שזה בגלל שאין את הרצף הטיפולי?

מיכל וונש: זאת אומרת החוזרים זה כיוון שלא היה ליווי מתמשך?

מיכל וונש: אתם יודעים לומר את זה?

שבי אהרון: מה שאת קוראת מדלת לדלת בהקשר הזה.

שבי אהרון: זה לא בהכרח זה.

שבי אהרון: זו נשירה שנוגעת למאפיינים אישיים, סביבתיים, משפחתיים, הרבה מאוד דברים שתורמים לזה.

אולגה בן אדיבה: אבל זאת נקודה שגם מאוד מעסיקה אותנו בגלל שיש את סוגיית הבוגרים, זה קצת לקפוץ, אבל אלה שכן מסיימים הפלטפורמה להמשיך לטפל בהם היא לא מספיק מפותחת לטעמי, זאת אומרת הם אנשים שממשיכים להתמודד עם כל הדברים שמירה מנתה, עם החובות והבעיות.

מיכל וונש: זה מה שאני מנסה לשאול, הסיכויים שהם לא ייפלו חזרה הם כל כך קטנים.

אולגה בן אדיבה: זה נורא נורא קשה ואין להם מספיק רשת תמיכה בחוץ ואנחנו מנסים לבנות כרגע איזה שהיא תוכנית שנותנת אופק לבוגרים שלנו.

 << אורח >> אבי ריכטר: אני אשלים.

שבי אהרון: אז אני לפני שאתה משלים, אני חייב לומר, בסופו של דבר זו מערכת - - -

 << אורח >> אבי ריכטר: לא, תמשיכי, יש לנו תוכנית, אולגה.

 << אורח >> אבי ריכטר: הצגנו תוכנית הרי.

אולגה בן אדיבה: זה מה שהתחלתי להגיד, הגשנו תוכנית, לביטוח לאומי?

 << אורח >> אבי ריכטר: לקרן לשירותים מיוחדים בביטוח לאומי.

אולגה בן אדיבה: תוכנית שפירטנו ליווי של בוגרים, הן ברמה קבוצתית, הן ברמה פרטנית, עם סיוע בכל המישורים שעדיין נשארו שם לאקונות כדי באמת להבטיח מעבר יותר בטוח שלהם לחיים, כי עדיין נשאר הרבה מאוד.

אולגה בן אדיבה: אני רוצה להוסיף לכל הסקירה של מירה גם את הנושא הבריאותי, שלא תמיד נותנים את הדעת, אבל בריאות שיניים ובריאות פיזית, החבר'ה מגיעים לפה די מרוסקים ואנחנו ממש מנסים להוציא אותם במצב אחר.

אולגה בן אדיבה: כל מה שקשור להפטיטיס סי, שהיום יש טיפול הרבה יותר ידידותי.

אולגה בן אדיבה: אין היום מטופל בעמותה, אני חושבת, שיוצא החוצה בלי שהוא כבר הכחיד את הנושא הזה של צהבת סי.

אולגה בן אדיבה: זו מחלה קשה.

אולגה בן אדיבה: טיפולי שיניים, יש לנו תמיכה של קרן אריסון.

מירה כהן: שמסתיימת השנה.

אולגה בן אדיבה: כן, היה לנו שלוש שנים שהם לקחו כמה מקרים וטיפלו בהם מ-א' עד ת', מושתלים והכול, שזה באמת למיעוט, אבל כל השאר אנחנו מנסים לפחות בעזרות השונות לעזור להם, אבל אין ספק שהנושא של רפואת שיניים בהמשך יכול להפיל בן אדם, גם מבחינת התדמית ואיך הם מציגים את עצמם למעסיקים, עלויות של עשרות אלפי שקלים.

אולגה בן אדיבה: אז זה גם חלק מהתוכנית שבנינו, לעשות קשר עם מרפאות שיניים.

מיכל וונש: חלק מהאתגר, כפי שהוועדה מבינה אותו שוב ושוב, זה שיש הרבה מאוד אנשים מדהימים שעוסקים, כפי שאמרתי, בעבודת הקודש הזאת, אבל זה מהרבה מאוד כיוונים וכתוצאה מכך נופלים דברים בין הכיסאות, כיוון שאין ראייה הוליסטית של הבן אדם.

שבי אהרון: אני רוצה רגע לומר משהו בהקשר הזה, אפילו זה ייצא טיפה ב – זה מורכב וזה יוצר איזה שהיא הוגנות מסוימת.

שבי אהרון: המערכת בנויה בצורה הזאת, יש את האשפוזית, שיכולה להיות תחנה ראשונה, של משרד הבריאות, לאחר מכן זו העברה או ליחידה בקהילה, יחידה אמבולטורית קהילתית, או יכולה להיות לקהילה ישירות, או ליחידה ולאחר מכן לקהילה, או ורסיות כאלה ואחרות.

שבי אהרון: עכשיו, נקודת המוצא שבסך הכול יש מאמץ לשמור על איזה שהוא רצף.

שבי אהרון: זאת אומרת אכן ישנה אוכלוסייה שיוצאת מקהילה ואולי לא – בהנחיות שניתנו לכוון אוכלוסייה שהצוות חושב שהם לא השלימו את כל המהלך, לכוון אותם בכדי שהם ישתלבו בקהילה האמבולטורית.

שבי אהרון: כל הקהילות יקלטו אותם, אין מצב שבו יהיה מישהו שייאמר שהוא לא מתקבל, אלא מה?

שבי אהרון: יש הרבה מאוד דברים סביב זה.

שבי אהרון: גם בשאלה ביציאה מאשפוזיות אז עשינו איזה שהוא רצף, אפילו מבקר המדינה התייחס לזה, בקשה לאיזה שהוא רצף שלא איך מעבירים אוכלוסיות.

שבי אהרון: יש אוכלוסיות שלא רוצות את ההמשכיות הזאת וזה מורכב כשלעצמו, צריך לשכנע, צריך לעשות.

שבי אהרון: לא נראה לי שיש אוכלוסיות שלא ירצו את זה, יש אוכלוסיות שאכן יכולות ליפול בגלל איזה שהוא חוסר תיאום, אבל אם בונים את זה נכון, ואנחנו כבר עבדנו על זה, ודיברנו לא מעט איך בעצם מעבירים אוכלוסייה שהצוות המקצועי חושב שהיא צריכה, ויכול להיות שיש אוכלוסייה שסיימה והיא יוצאת עצמאית לחיים והצוות כאן יחליט לגבי איך בעצם מייצרים את זה.

שבי אהרון: אין ספק שצריך לשפר, אבל לא לשים את זה על איזה שהוא מקום שאומר שזה באוויר, זה לא באוויר.

 << אורח >> אבי ריכטר: לא, חלילה.

שבי אהרון: לי חשוב להגיד, כולם מה שנקרא בנינו וכולם בניי במובן הזה של מערכת.

מירה כהן: צריך לדעת שלא יוצא מטופל או מטופלת במערכת בלי שחיברנו אותו לתוכנית המשך, אין דבר כזה.

מירה כהן: זאת אומרת מטופל מסיים כאן, אנחנו מחברים אותו, אם הוא של בריאות הנפש אנחנו מחברים אותו למסגרת של הוסטל בחוץ, דיור מוגן בחוץ, אנחנו עושים את ההכנה.

מירה כהן: אם מטופל בקהילה רגילה אנחנו מחברים אותו ליחידה העירונית, הוא הולך לשם עוד לפני לביקור.

מירה כהן: אין דבר כזה שמטופל יוצא בלי שאין לו כתובת.

מיכל וונש: רק כדי לחדד, יש דבר כזה כי אנחנו יודעים שיש רשימות המתנה של מי שצריך ואין יכולת להכיל אותו.

מירה כהן: ביחידות?

מיכל וונש: פה, למשל.

שבי אהרון: נכון, ואנחנו מנסים לתת כל מיני - - -

אליהו ברוכי: למה?

אליהו ברוכי: כי אנשים רוצים ליחידות מסוימות?

שבי אהרון: לא, בעיקרו של דבר אדם צריך להיכנס לאזור מגורים.

שבי אהרון: מה עושים?

שבי אהרון: אנחנו נמצאים מבחינת יחידת ב-165 רשויות, מה עושים ביתר המקומות?

שבי אהרון: היחידות הן יחידות אזוריות.

שבי אהרון: הם יקבלו מבחוץ, זה מיוחד, כי מרכז השלטון המקומי לא ממש מסכים לעניין הזה, אנחנו עושים את המאמץ.

שבי אהרון: יכול להיות מצב שבו – אז אם הוא לא ימצא אנחנו נמצא לו פינה.

שבי אהרון: יחד עם זאת, הנגישות וכל השאר ואפרופו מרחק אז אדם אומר לעצמו כן ללכת, לא ללכת, לעתים הוא לא יקבל את השירות, חבל, בהקשר הזה, אבל מבחינה זאת הוא שייך למקום מגורים ומירה ואולגה בהקשר הזה יפנו אותו כאשר הוא מסיים ומשלים, אם הן חושבות.

שבי אהרון: דרך אגב, שוב, יש אוכלוסייה שהיא קיבלה את מה שצריך בקהילה והיא עומדת על הרגליים.

מירה כהן: ועדיין תוכנית כמו שאולגה מדברת יש לה משמעות מאוד גדולה, כי הרצון הוא באמת לעשות קפיצה, בלימודים, בהכשרה, בהוצאות ולתת להם באמת את הצרכים הייחודיים ולקחת אותם כמו ספונסרים שיש שם שעוזרים להם.

מיכל וונש: ברצף הטיפולי.

מירה כהן: בדיוק.

 << אורח >> אבי ריכטר: אנחנו זיהינו כמה חולשות בסיום טיפול של המטופלים שלנו ואנחנו רוצים לתת להם את המיטב והמרב.

 << אורח >> אבי ריכטר: אחת זה מגורים, אז בכוחות שלנו הקמנו דירות בוגרים, טיפול שיניים, בכוחות שלנו הבאנו את קרן אריסון, כרגע זאת שנה שלישית, לדעתי זה ייפסק.

 << אורח >> אבי ריכטר: הבאנו הכשרה מקצועית לתוך הקהילה, ניסינו לעשות הכשרה מקצועית באמצעות זרוע העבודה.

 << אורח >> אבי ריכטר: ישב פה ראש זרוע העבודה, מי שהיה, לא משנה, וניסינו להגיע לסיכומים שהוא יביא לפה הכשרות, שתהיה תעודה מסודרת, זה לא עבד ואנחנו לבד עושים פה הכשרות.

 << אורח >> אבי ריכטר: הקמנו מאפייה יחד עם הביטוח הלאומי, הקרן לשירותי נכים, אנחנו עושים פה קורסי לחם ואפייה, אנחנו עושים לחם ואפייה גם בהרטוב, בלי שיש לנו מאפייה, בתוך המטבח, עם אופה מוסמך ומוכשר שהוא מתחבר מאוד למטופלים.

 << אורח >> אבי ריכטר: מירה אמרה, קורסי ברזל, קורסים לעבודה בגובה, נגרות ועוד כהנה וכהנה.

 << אורח >> אבי ריכטר: בעיקר אנחנו מנסים לגרות את המטופלים והמטופלות שירצו ללמוד עוד משהו, כי לצאת מפה ולהיות סוג שף רביעי באיזה מסעדה או סגן מחסנאי, אז אנחנו גוזרים עליהם גורל ומעמד סוציואקונומי מאוד ברור ומשם הם רק יתגלגלו אחורה, לא קדימה.

מירה כהן: אנחנו נתחיל עם המטופלים והמטופלות כדי שתחוו קצת?

אליהו ברוכי: רק אומר, שקודם אמרת שאין הנחתום מעיד על עיסתו.

 << אורח >> אבי ריכטר: על מקצתה הוא יכול.

אליהו ברוכי: אני רוצה לומר שאני נכנסתי לפה, אין מילים.

אליהו ברוכי: אם יש מושג של אין הזדמנות שנייה לרושם ראשוני, נקי, מסודר, ובאמת הנפש מתחברת מאוד למקום הזה.

 << אורח >> אבי ריכטר: תודה רבה.

 << אורח >> אבי ריכטר: אמרתי ליושבת ראש, למיכל, הירוק מעביר מסר קודם כל לנו, לעובדים, ולמטופלים ולמבקרים ואנחנו גם מאוד מקפידים עם על האסתטיקה כי האסתטיקה החיצונית משפיעה על האסתטיקה הפנימית, בלי שום ספק.

מירה כהן: כן, אנחנו מאוד מאמינים בזה שכדי שבן אדם יוכל לעבוד על הבפנוכו שלו, ששם מאוד מאוד כאוב וקשה ומורכב, הוא צריך לא להתעסק בדברים החיצוניים, לא באוכל, שיהיה תמיד שפע.

 << אורח >> אבי ריכטר: במים החמים, במיזוג.

מירה כהן: לא בנראות, לא במיטה, לא במים החמים.

מירה כהן: שהדברים האלה יהיו ברורים מאליהם.

מירה כהן: אנחנו גם כל הזמן עסוקים בלייצר פה, אתם תראו את חממת הפרחים - - -

 << אורח >> אבי ריכטר: לשפר ולשדרג ולקדם.

מירה כהן: לתת להם עוד מקומות שהם יכולים להרגיש טוב, כי גם ככה בפנים הם לא מרגישים טוב, גם ככה זה מורכב, וכל פעם שמדברים וכל פעם שמזכירים, כל פעם שעובדים הכול צף ולכן אנחנו מנסים, זו טיפה ככה קטנה בגן עדן, כדי שיוכלו קצת להרגיש יותר טוב.

מירה כהן: ועדיין קשה ועדיין זה לא קל, ועדיין פה כמה שהמקום יפה ומטופח הטיפול באוכלוסייה הוא מאוד מורכב וקשה והמאמץ שנעשה פה הוא כל הזמן מאוד מאוד גדול כדי לתת את מקסימום הסיכוי.

מירה כהן: אני רוצה כל הזמן שכשמטופל מסיים להגיד שעשינו הכול, עשינו הכול.

מירה כהן: גם אם מטופל או מטופלת רוצה ללכת אנחנו נלחמים עליהם מלחמת עולם, בגלל זה גם הנשירה מאוד מאוד קטנה, כי אנחנו נלחמים.

מירה כהן: אנחנו יודעים שיש להם נקודות חולשה, שיש קשיים, שיש ימים לא טובים ואם אנחנו ניכנע או הם ייכנעו לזה אז הם הרבה יותר ינשרו ויחזרו לאותם מקומות אפלים, נוראיים, קשים, בתי חולים, בתי סוהר, מוות.

מירה כהן: אנחנו מאוד מאוד מנסים ובגלל זה יש פה השקעה מאוד מאוד גדולה, גם במשאבים הפנימיים שלנו, באיך אנחנו עושים ואיך אנחנו עובדים, וגם במשאבים החיצוניים, כל הזמן זה בשדרוג כל הזמן.

מירה כהן: אז תודה רבה, אני שמחה שזה מגיע אליכם, שאתם חווים את זה.

אליהו ברוכי: נכנסים ורואים.

אולגה בן אדיבה: זה גם מאוד מתחבר לנושא שאת אמרת, לנושא של האחריות האישית.

אולגה בן אדיבה: הקהילה מתחזקת את המקום, הם לוקחים אחריות על איך המקום שהם חיים בו ייראה וזה משהו שבסופו של דבר הם מפנימים לגבי החיים של עצמם.

מיכל וונש: גם הערך העצמי.

אולגה בן אדיבה: זה בבסיס המתודה של קהילה טיפולית, אחריות אישית.

מיכל וונש: ואני גם אוסיף עוד דבר אחרון, אולי זה לא הדבר הנכון לומר שזה משהו מאוד רוחני, החיבור לטבע, אני לא יודע אם ראית, ברקע הייתה מין אמירה כזאת, שראיתי גם ב'הדרך', לקבל את כל מה שאני.

אליהו ברוכי: כן.

מיכל וונש: יש בזה משהו, אני לא רוצה להגיד דתי, כיוון שזה נכון לכולם וזה נכון לכל הדתות.

אליהו ברוכי: אין לזה מקור דתי, המשפט הזה.

מיכל וונש: לא, אני יודעת שאין לזה מקור דתי, אני רק אומרת שמי שכן דתי, אנחנו מתחילים את הבוקר עם 'מודה אני', יש משהו שמאוד בִּילְד אִין בתודעה של מי שכן מתחיל כך את היום יום, פה יש משהו מאוד מאוד רוחני בגישה וגם אני חושבת שהטבע מאוד קשור לזה.

מיכל וונש: (בהמשך הסיור)

מירה כהן: מאוד ברור איזו קהילה היא, איפה, מה מותר ומה אסור כדי לשמור על הביטחון שלהם.

מירה כהן: כל החלק הזה זו יחידת הנשים, אנחנו תיכף ניכנס ונראה, בצד השני זה יחידת הגברים ולמטה זה קהילת אילנות.

אליהו ברוכי: כשאת אומרת אין גדרות, לא עוברים מצד לצד?

מירה כהן: נכון.

 << אורח >> אבי ריכטר: יש חוקים לבית.

 << אורח >> אבי ריכטר: קודם כל אנחנו קוראים לזה בית, יש לבית חוקים.

מיכל וונש: כמו בכל בית.

 << אורח >> אבי ריכטר: אין יחסים אקסקלוסיביים בין נשים לגברים, אין אלימות, כל אלימות, ואין שימוש בחומרים ממכרים.

מיכל וונש: ואם מישהו משתמש?

 << אורח >> אבי ריכטר: קודם כל מחוץ לגדר.

 << אורח >> אבי ריכטר: מחוץ לגדר.

 << אורח >> אבי ריכטר: זה אומר שיש פה שוט.

מיכל וונש: אבל מישהו שעכשיו אמרת לו: כאילו חזרת להשתמש, זה הסימפטום של המחלה.

 << אורח >> אבי ריכטר: עברת על חוקי הבית, אתה יכול לקלקל לי את הבית, יש לי פה עוד 130-120 מטופלים.

מיכל וונש: אני מבינה, אני רק אומרת כמה זה קשוח.

 << אורח >> אבי ריכטר: כן, וזה כמעט לא קורה.

 << אורח >> אבי ריכטר: אין פה אלימות כמעט לחלוטין.

מיכל וונש: לא, דיברתי יותר על השימוש דווקא.

 << אורח >> אבי ריכטר: גם שימוש.

 << אורח >> אבי ריכטר: שימוש יכול להיות בניסיון להבריח פנימה משהו, זה בדרך כלל החדשים.

מירה כהן: אפשר לספור את זה ממש על כף יד אחת.

מירה כהן: אני רק אגיד לפני שאנחנו נכנסים לחממה שכל מה שאתם רואים כאן, מ-א' עד ת', נעשה על ידי המטופלים ומדריך שליווה את כל הפרויקט הזה מיחידת שילוב.

מירה כהן: יחידת שילוב ביחד איתנו, בעצם הייתה למידה של מה צריך לעשות בחממת פרפרים, הם בנו פה מ-א' עד ת'.

מירה כהן: אם גם נסתכל קצת יותר למעלה אז יש שם מדרך, ממש אנחנו עושים פה שביל, כל הקהילה הולכים, רוכבים על אופניים, רצים.

מירה כהן: זאת אומרת יש פה שעות ומסלולים שאם תהיו פה אתם תראו אותם, גם מתאמנים, גם עושים כל מיני דברים, יש פה גם חדר כושר.

מירה כהן: כל מה שכאן נמצא, כל מה ששתול, זה הם עצמו בעצמם, כולל הבנייה פיזית, הכול הכול.

מירה כהן: חשוב לי שתדעו שזה עבודת ידם.

מירה כהן: ייעוץ שלנו, הדרכה, הנחיה, אבל הכול שלהם.

קריאה: נכנסים לעסק תורמים חיצוניים?

 << אורח >> אבי ריכטר: התשובה היא כן.

 << אורח >> אבי ריכטר: ההתנהגות שלנו בכלל בקורונה, מסכות, כל ההתנהלות, הפתיחות, אנשים הרי יוצאים לעבודה, היה סגר, מה עשינו איתם, אנשים יוצאים לביקורי בית, בסגר לא יצאו לביקורי בית.

 << אורח >> אבי ריכטר: אפשרנו למשפחות.

מיכל וונש: ומשפחות הגיעו?

 << אורח >> אבי ריכטר: כשהיה מותר הגיעו, אבל בצורה מסוימת, לא לתוך הקהילה, אפשרנו להם מחוץ לקהילה, ביער.

מירה כהן: אנחנו תיכף נכנסים לחממה.

מיכל וונש: ברח לכם פרפר אחד.

מירה כהן: זה בסדר, גם פה מותר.

מירה כהן: באמת המטרה היא לתת להם גם חוויה של הנשמה, של הנפש, שהם ייכנסו וירגישו ויריחו, ויחיו.

מירה כהן: פתאום הם מתחילים לשמוע את הציפורים ואת הפרפרים ואת המים, אנחנו תיכף ניכנס, והכול מעשה ידם.

מירה כהן: צריך לדעת שזו גם היצירה שלהם, זאת אומרת הם רואים שאפשר לבנות, כמו שאפשר לבנות את החממה אפשר לבנות את החיים.

מירה כהן: כמו שזה היה הרים ובלגן ואדמה ופתאום הם רואים משהו אחר ככה אפשר.

מירה כהן: דרך אגב הסמל זה בעצם עוף החול, שקם מהמקומות הכי הרוסים והכי קשים וחזר לחיים.

מירה כהן: זה מה שקורה להם וזה ממש להפריח את השממה.

מירה כהן: צריך להגיד שאנחנו כל שנה לוקחים כמה פרויקטים ועושים אותם לטובת הדיירים, אז יש כאן את המגרש של הספורט שנראה אותו, יש אחר כך את חממת הפרפרים, יש כאן את המאפייה, יש לנו את מרכז ההכשרה ותעסוקה, ואנחנו עכשיו לקראת הפרויקט הבא.

מירה כהן: אנחנו עכשיו משפצים את השירותים והמקלחת, עשינו גם מבנים, את הבתים שלהם, את הבתים של קהילת אילנות.

 << אורח >> אבי ריכטר: אנחנו לא שוקטים על השמרים, אנחנו כל הזמן מחפשים איפה אנחנו יכולים לשפר.

מיכל וונש: ושהם בעצמם יהיו חלק.

מירה כהן: חלק מהתהליך.

 << אורח >> אבי ריכטר: בדיוק, חלק מהעובדים שלנו הם בעלי מקצוע עם יכולות מאוד גבוהות בתחום השיפוץ והאמנות והם באים לידי ביטוי.

מירה כהן: הם תורמים, הם מרגישים שהם עושים משהו והם גם תורמים לבית שלהם.

 << אורח >> אבי ריכטר: אנחנו נסענו לגן החיות בבאר שבע, יש שם חממת פרפרים ושלחנו שני עובדים כדי ללמוד מה זה חממת פרפרים, מה זה פרפרים.

 << אורח >> אבי ריכטר: הצלחנו לגייס שני מתנדבים שהם אושיות בתחום גידול פרפרים בארץ והם מתנדבים ומייעצים לנו.

 << אורח >> אבי ריכטר: הם מביאים לנו גלמים מסוגים מסוימים.

מיכל וונש: ובכלל כל התהליך הזה של פרפר, מגולם שהופך ל - - -

 << אורח >> אבי ריכטר: של למידה, כן.

 << אורח >> אבי ריכטר: כל התהליך, מעגל החיים שלו.

 << אורח >> אבי ריכטר: הם לימדו אותנו איך שותלים צמחייה שהיא מוכוונת משיכת פרפרים.

 << אורח >> אבי ריכטר: כל הצמחייה מסביב היא צמחייה כזאת.

 << אורח >> אבי ריכטר: יש פה הרבה מאוד חשיבה ואיך המטופלים משתלבים בפעילות, בתעסוקה, בגידול, זה חלק מלמצוא להם עיסוקים שיקומיים.

מיכל וונש: מישהו חכם אמר לי שההתמכרות היא בעצם אסקפיזם, פשוט לברוח מהמציאות שלך, לא להתמודד ואתה מאבד את שריר ההתמודדות, אבל אתה גם מאבד את השריר של לשמוח מיופי, מטבע, מריח, מפרפר.

מיכל וונש: אז יש בזה חשיבה כל כך מדהימה בדבר הזה.

מירה כהן: תחשבו מבחינתם, כשיש לחץ וכעס ובכי וכאב ומביאים אותם לכאן והם יושבים על הספסל, שגם זה יוצר כאן, יושבים כאן וקצת חושבים וקצת נרגעים.

מיכל וונש: לגיטימי לבוא כשאתה - - -

מירה כהן: לא, יש להם את הלו"ז ואת הזמן, אבל אם מישהו ירגיש לא טוב נביא אותו.

מירה כהן: הוא לא יכול להגיע באופן עצמאי כי בזמן הזה הם מתפקדים וכאלה, אבל יש להם כל מיני פינות כן לבקש.

מירה כהן: נגיד מישהו מרגיש לא טוב והוא יבקש הקפצה ואז יתכנסו אנשים וידברו והוא יוכל לדבר והם יחבקו אותו אחר כך, או הוא יבקש רגע של חשיבה וייקחו אותו לפינת חשיבה.

מירה כהן: זאת אומרת יש כל מיני דרכים לתת להם קצת להירגע.

מירה כהן: בזמן החופשי הם יכולים להגיע, בזמנים אחרים הם צריכים לבקש ולהגיע באופן מסודר ועם מישהו, לא לבד.

מירה כהן: (בהמשך הסיור)

מירה כהן: היחידה של הגברים היא בדיוק אותו דבר.

מירה כהן: אתם תראו כשתיכנסו אפילו יותר ריח של בושם בחדרים של הנשים, יותר תמונות, זה יותר מתאים לנשים עצמם.

קריאה: למה שקט פה עכשיו?

מירה כהן: כי הם אוכלים עכשיו, שתיים.

מירה כהן: בגלל הקורונה הם אוכלים בקפסולות, אז הם בשתיים באוכל, הם עוד מעט יחזרו.

מירה כהן: יש פה גם מצלמות במעגל סגור במתחם כאן בחוץ, לא בפנים, כדי לשמור על הביטחון שלהם, ויש פה בחוץ פרוז'קטורים.

מיכל וונש: ואסור לגברים להיכנס הנה?

מירה כהן: אסור לגברים להיכנס וגם בחוץ יש פרוז'קטורים וגם מצלמות חיצוניות שוב כדי לשמור על המוגנות שלהם במאה אחוז, כי לצערי היו דברים בעבר במקומות אחרים שקרו כל מיני דברים, גברים, נשים, נשים שמגיעות ממקומות מסוימים, גברים שמגיעים עם צרכים, גם נשים שמגיעות עם צרכים, ואז נוצרים כל מיני דברים אחרים.

מירה כהן: פה הרעיון והמטרה זה באמת לייצר משהו אחר.

מירה כהן: אני לא אגיד שברגע שעשינו את ההפרדה אין בעיות אחרות, מתחילות בעיות הומוסקסואליות וכל מיני, לא שהן נוצרות, הן היו לפני זה, אבל הן עולות יותר על פני השטח.

מירה כהן: ניכנס ונראה חדרים כדי שתוכלו להתרשם מהמגורים שלהם.

מירה כהן: אתם תראו, תמיד אצל הנשים יהיה יותר ריח של בשמים ותמונות של המשפחה.

 << אורח >> אבי ריכטר: לכל אחד יהיה את הפינה האישית, תמונות ויכולת לקרוא ספר.

 << אורח >> אבי ריכטר: הכול בא ממקום של כבוד.

 << אורח >> אבי ריכטר: אנחנו רוצים לתת מקום של כבוד למטופל.

מירה כהן: גם הבנות תמיד אצלן, אם אנחנו נפתח להן נגיד צהרון, הלוואי עליי, תמיד יהיה מאורגן ומסודר.

 << אורח >> אבי ריכטר: דיברנו על זה שאנחנו דואגים להכשרה מקצועית, אז אנחנו עושים את זה הלכה למעשה, אנחנו עושים קורסים, אתם תראו את המאפייה, אנחנו נותנים להם תעודות שיוכלו לאפשר להם לפתוח קצת דלתות, כמה שניתן.

מירה כהן: וגם אם בסופו של דבר הם לא יתעסקו באפייה, א', יהיה להם תחביב נהדר, ו-ב', הם לומדים לעבוד ולרכוש מיומנות איך עובדים בעבודה וזמנים וסמכות וכל אותם דברים.

מירה כהן: זה המתחם שלהם.

מירה כהן: גם פה הם עובדים.

מירה כהן: זאת אומרת גם אם הם יעבדו במפעל, אנחנו עוד מעט נראה אותו, אז הם עובדים במפעל בחלק של הנשים.

מיכל וונש: כשיוצאים לעבודה כל יום יוצאים בהסעה?

מירה כהן: לא.

מירה כהן: רק כשהיה עכשיו סגר וקורונה.

מירה כהן: עד יום ראשון הוצאנו אותם בהסעות בגלל הקטע של הקורונה, גם לא היו אוטובוסים, גם היה חשש להדבקה.

מירה כהן: עכשיו כשהחזירו את זה במאה אחוז אז הם יוצאים באוטובוס.

מיכל וונש: בעצמאות?

מיכל וונש: הן יוצאות, הצורך בעצמאות.

מירה כהן: בעצמאות.

מירה כהן: רצינו שהם ייצאו, זה חלק מהעניין של האימון שלהם.

מירה כהן: הרבה ממה שאנחנו עושים זה אימון אישי.

מיכל וונש: ויש מקרים שלא חוזרים?

מירה כהן: לא, הם מתקשרים, מבקשים עזרה.

מירה כהן: נגיד אלה שבשילוב הם עובדים במקומות שהמעסיקים הם מעסיקים ידידים, אנחנו במגע איתם, בקשר, אם קורה משהו אנחנו מדברים.

מירה כהן: גם אלה שעובדים באילנות, אנחנו בקשר עם המעסיקים, גם לזה יש איזה שהוא חלק חשוב מאוד כדי לנסות לייצר להם את הבמה הנכונה.

מירה כהן: אם יש קושי זה יכול להיות ביקור בית, אבל גם מדברים איתם, הם צריכים להתקשר, לדבר.

שבי אהרון: לציין לגבי החלק הפיזי, שכל המוסדות עם נפגעי סמים פועלים על פי חוק הרישוי, זאת אומרת יש סטנדרט אחיד לאיך צריך להיות.

שבי אהרון: חוק הרישוי פועל, אתה לא יכול להפעיל מסגרת - - -

מיכל וונש: כמו מינימום.

שבי אהרון: אתה לא יכול להפעיל מסגרת בתחום הזה, זה לא חוקי.

שבי אהרון: אם מישהו חושב שהוא יעשה את מה שהוא יעשה, לכן יש ביקורי פיקוח, לכן הסטנדרט היפה שאנחנו רואים כאן אמור להיות ביתר המסגרות על פי הכללים שקבע המחוקק.

מירה כהן: אנחנו בין היפים.

שבי אהרון: מוסכם.

מיכל וונש: זה גם במלכישוע.

מיכל וונש: יש מקומות שהם יפים בפני עצמם.

מירה כהן: הלכנו על הכול בגדול.

מירה כהן: זו מאפייה שבעצם עושים בה קורסים לכל הקהילות.

מיכל וונש: הם גם מכינים את האוכל שנאכל פה?

מירה כהן: הם מכינים גם את האוכל וגם את זה.

 << אורח >> אבי ריכטר: בזמן הקורסים.

מירה כהן: אבל גם את האוכל עצמו.

 << אורח >> אבי ריכטר: בחדר האוכל, לא פה.

מירה כהן: כן.

מירה כהן: בחדר עצמו מי שנמצא שם זה קהילת אילנות.

מירה כהן: אנחנו בכוונה עושים הפרדה, למשל יחידת שילוב נמצאים כאן, בחממת פרפרים, בפינת חי, בגינון, לאילנות יש - - -

 << אורח >> אבי ריכטר: יש להם מרחבי אחריות משלהם.

מירה כהן: יש מרחבים שונים כדי לא לייצר את הערבוב ביניהם ולשמור על המוגנות.

מירה כהן: אז כאן לפחות פעמיים בשבוע, בין פעמיים לשלוש, יש קורס שאנחנו עושים אותו, שהחבר'ה, גם הנשים וגם הגברים, כל אחד בקורס שלו, עושים גם קורס אפייה וקורס קונדיטוריה.

מירה כהן: הם מקבלים שתי תעודות שאיתן הם יכולים אחר כך לצאת לחיים עצמם.

מירה כהן: שוב, גם הקטע של הריח, הקטע של היצירה, הקטע שמביאים משהו אחר כך לחדר אוכל, עוגות, עוגיות, לחמים, והלחמים הטובים ביותר, לחמי מחמצת.

מירה כהן: גם בלי האופה שנמצא כאן אנחנו מכניסים אותם לתרגול עם מדריך, בוגר שלנו, שבעברו עבד במאפייה, התקדם במאפייה עד כדי לנהל את המאפייה, והוא נכנס עם המטופלים לכאן ועושה איתם תרגול.

מירה כהן: אז ביום שישי, למשל, ביום חמישי הם מכינים את הבצק, שמים אותו במקרר המיוחד ואחר כך הם עושים חלות ולוקחים אותם לחדר האוכל.

 << אורח >> אבי ריכטר: בכנות עולות מחשבות, מכזאת מאפיית איכות אפשר לייצר - - -

מיכל וונש: רציתי לשאול אתכם אם אתם משווקים החוצה.

 << אורח >> אבי ריכטר: זה בדיוק מה שאני רוצה להסביר, למה לא.

 << אורח >> אבי ריכטר: אפשר לייצר 400-300 כיכר לחמי איכות ביום.

 << אורח >> אבי ריכטר: אם אני אכניס לפה אופה הוא יגיד לי תודה והוא ישלם טוב מאוד, אבל הוא יפריע למטופלים.

 << אורח >> אבי ריכטר: הוא יתחיל להסתובב, הוא יביא פועלים, הוא ישלח – הופ, אני אומר נעצור, לא זאת המטרה.

מיכל וונש: והם עצמם, שהם עצמם ייצרו?

אליהו ברוכי: אבל הוא יכול איתם ביחד ליצור.

 << אורח >> אבי ריכטר: אולי, אבל לבד זה לא יכול לעבוד, זה צריך להיות עם בעל מקצוע.

מירה כהן: הקורס הוא חלק מהטיפול שלהם, מבחינתי גם הכשרה וגם תעסוקה זה חלק מטיפול.

מירה כהן: טיפול זה לא רק שיחה וקבוצה, טיפול זה גם הכשרה, טיפול זה גם חברות, טיפול זה גם דברים נוספים.

מירה כהן: מבחינתי אם אני אצטרך לעמוד בסטנדרטים של להתחיל להוציא עכשיו, שזה יהפוך למטרה, אני לא אוכל לקחת אותו לשיחה, לקבוצה.

מירה כהן: אני רוצה שזה יהיה משהו נוסף.

מירה כהן: כמו שהקבוצה היא חשובה והשיחה וההכשרה המעשית וההכשרה התעסוקתית גם הדברים האחרים.

מירה כהן: אני לא רוצה שמשהו לא יבוא על החשבון, אני רוצה גם את זה וגם את זה.

אליהו ברוכי: אם הם רוצים את התוצרת שלכם בחוץ משווקת יש להם - - -

 << אורח >> אבי ריכטר: קודם כל הם גאים על זה שזה הולך למטבח והחברים שלהם אוכלים את זה.

מירה כהן: יכול להיות שבעתיד חלק מהדברים.

 << אורח >> אבי ריכטר: יכול להיות.

מירה כהן: אנחנו מנסים לראות מה העיקר.

מירה כהן: העיקר, למשל גם כשהם יוצאים החוצה לחיים בחוץ זה לנסוע באוטובוס, זה להתעמת עם הפיתויים, זה להיות במקום של לעמוד מול אנשים שלא מכירים אותם ולהתאמן על הסמכות.

מירה כהן: הרעיון הוא באמת לייצר מצבים שזה מבחינתי בית ספר לחיים, שהם בעצם עושים אימון לקראת החיים עצמם.

מירה כהן: אז הרצון שלי זה לא איך אני מנצלת את המשאב הזה הכי הרבה ומוציאה ממנו הכי הרבה כסף, אלא איך אני נותנת כלים הכי טובים למטופלים והמטופלות לצאת לחיים, זה הדבר הכי חשוב.

מירה כהן: (בהמשך הסיור)

מירה כהן: מחשבים.

מירה כהן: בעצם עושים קצת הכנה לכתיבת קורות חיים, מתאמנים, לומדים דברים בסיסיים במחשב, כי היום המחשב, מה לעשות, הוא בסיס.

מירה כהן: פה במקלט השני אנחנו עושים מוזיקה, מגיעים אנשים שחלקם כישרוניים מאוד וזה עוד כלי דרכם להוציא ולהתבטא.

מיכל וונש: יש אפשרות גם ללמוד?

מירה כהן: כן, הם גם שרים וגם מנגנים.

 << אורח >> אבי ריכטר: הם מופיעים בטקסים שלנו.

מירה כהן: יש פה חוג נוסף של תופים, שהוא אחר מהחוג הזה, שהם גם עושים תופים, גם עושים אחר כך קצת הרפיה וכל מה שזה אומר.

מירה כהן: חלק מגיעים, כמו שאמרתי, עם איזה שהוא בסיס, חלק לא יודעים בכלל והם מגלים ולומדים כאן, גם את הנגינה וגם את השירה והם מופיעים אחר כך בטקסים שלנו.

מירה כהן: שוב, זה איזה שהיא דרך להרגיש שאני מצליח, אני קיים, אני יכול להתבטא בדרך כזו.

מירה כהן: יש אנשים מאוד ורבליים שמדברים ויש אנשים שדווקא זה לא משמעותי אצלם והם יכולים לבטא את עצמם בדרך אחרת.

מירה כהן: אז זה עוד כלי וזה גם כלי שהם פורקים בו וקצת מרגישים אחרת.

מירה כהן: (בהמשך הסיור)

מירה כהן: פה בנים.

מירה כהן: יש כזאת פרגולה לבנים ויש פרגולה לבנות.

מירה כהן: זו ההתכנסות שלהם, כאן הם יכולים גם לעשן סיגריה, גם קצת להירגע ולפטפט ולדבר גם בחברותא.

מירה כהן: צריך להגיד שגם את זה הם בנו.

מירה כהן: הפרגולה עד לפני פחות מחצי שנה הייתה עד לכאן, ומאחר שגדלנו, גם יחידת השילוב גדלה מאוד מאוד, לא אמרתי שהיום היא מונה 67, 55 בתוך הקהילה ועוד 12 בהוסטל שלנו, היו צריכים להגדיל אז הגדלנו ומי שעשה את ההגדלה היו המטופלים שעשו יחד עם הצוות שלנו את כל עבודת הנגרות, כולל את זה שבחורף אנחנו שמים, או בסוכות, או כל מה שזה אומר.

מירה כהן: הם עשו, כולל ניקיון, עבודה, הכול הם עושים.

מירה כהן: יש לנו פה כמה מטפלים.

מירה כהן: הכנסנו לפני משהו כמו חודשיים מטפלת שאפילו שבי לא יודע.

מיכל וונש: הם מגדלים את כל מה שהם אוכלים?

מירה כהן: הם מגדלים הכול, כן.

מיכל וונש: אבל הכול נאכל פה?

מירה כהן: כן, הכול רק לכאן.

 << אורח >> אבי ריכטר: נדבר עוד דקה על פינת החי.

 << אורח >> אבי ריכטר: יש לנו פה לול עם סימון של מועצת הלול, תרנגולות לבנות, הם אוספים את הביצים ויש וטרינר מפקח והכול מסודר.

מירה כהן: התחלתי להגיד שפה יש לנו חדר של אמנות, יש פה גם חדר של מטפלת בשיאצו, זה חדש.

שבי אהרון: שזה בעצם עבר משם לכאן.

מירה כהן: השיאצו, וגם מטפלת שעושה דיקור.

מירה כהן: זה לבנות.

מירה כהן: לבנות הכנסנו דיקור ואת השיאצו, גם בגלל שהן נורא סוערות, גם לדברים אחרים, וגם עובדים איתן הרבה בתנועה, יש להן חוגי ריקוד, קצת נושא של הגוף, כי כל הנושא של דימוי הגוף, בגלל הטראומות, בגלל הדברים היינו צריכים לחשוב על דברים נוספים.

מירה כהן: אז יש להם כל מיני דרכים להתבטא, אם זה מטפלת בבעלי חיים, מטפלת באמנות, מטפל במוזיקה וגם עכשיו הכנסנו שיאצו ודברים אחרים כי אנחנו לא יודעים מה ייגע בהם והניסיון הוא כל הזמן לעשות עוד ניסיון ועוד דבר כדי בסופו של דבר להגיע לנשמה של הבן אדם, ליצור שם איזה שהוא אמון, איזה שהוא קשר ולהתחיל שם עבודה.

 << אורח >> אבי ריכטר: סדר היום הוא מאוד מעניין, הוא פורה, הרבה מאוד חוגים, הרבה מאוד תרפיות.

מירה כהן: צריך להגיד שאת הכול עושים המטופלים, זאת אומרת המטופלים עובדים.

אליהו ברוכי: מה מגדלים פה?

מירה כהן: יש פה פלפלים, יש פה חצילים.

מירה כהן: עכשיו זה הזמן לשתול את גידולי החורף, אז הכינו את הערוגות, יש לנו פה גם חממה של צמחים שאנחנו מגדלים לבד ואנחנו שותלים פה גם עצים.

מירה כהן: אנחנו לא רק מגדלים מטופלים, אנחנו קונים עצים או מקבלים אותם מקק"ל ושותלים אותם רכים.

מירה כהן: אנחנו מנסים גם להחיות את היער, שזה חלק מתפקיד שאנחנו רואים לעצמנו, אנחנו עכשיו בתוך היער, היער הזה הוא יער ייחודי, הוא יער בוטני לאומי, יער אילנות, הוא בא ממקום של ארבורטום.

מירה כהן: לפני כ-100 שנה באו לפה אגרונומים מגרמניה והביאו את כל סוגי העצים שהם מצאו בעולם והם גידלו אותם פה בתוך 700 דונם ביער שאנחנו חלק ממנו.

מירה כהן: היער הפך ב-2014 ליער בוטני לאומי ואנחנו ביחסים עם קק"ל איך אנחנו משמרים את העצים, אבל בצורה שהיא מונעת סיכון, שזה לא פשוט.

מירה כהן: זה להביא אגרונומים, שיסמנו לך איזה עצים להחזיק ואיזה לא.

מירה כהן: הגענו לפינת החי שלנו, גם פה יש חינוך.

מירה כהן: החינוך הוא מוטמע.

מירה כהן: שימו לב, כשאנחנו מדברים על מחזור אנחנו מנסים ללמד אותם מה הולך לאן, פסולת לפסולת וקרטון לקרטון.

מירה כהן: אנחנו מחנכים בסופו של יום.

מירה כהן: אנחנו מנסים.

מירה כהן: יש פה ניסיונות מאוד גדולים.

מירה כהן: הם עושים את הכול, הם נותנים את האוכל, הם אוספים את הביצים.

מירה כהן: יש פה כל מיני סוגים של תרנגולות, אני נגיד לא יודעת להגיד, קצת יודעת, אבל הם יודעים הרבה יותר טוב להגיד מה ואיזה סוג של ביצה ואיך היא נראית ומה היא צריכה להביא.

מירה כהן: יש פה גם אינקובטור.

מירה כהן: יש עוד דלת, שם בפנים יש לנו מדגרה.

 << אורח >> אבי ריכטר: הלול, אתם רואים את מספר הלול, הוא לול של תרנגולות לבנות, יש לנו 100 תרנגולות וכל התוצרת של הביצים הלבנות הולכת למטבח.

 << אורח >> אבי ריכטר: כל התוצרת של הביצים המיוחדות, הכהות, מהתרנגולות הכהות, מכניסים אותם לאינקובטור, 30 מעלות, 21 יום, הביצה אמורה לבקוע.

 << אורח >> אבי ריכטר: הביצה בקעה, יש גוזל, משמרים אותו בתוך אומנה, בתוך מקום לגוזלים קטנים ונותנים להם לגדול ולנסות שהם ישתלבו במרחב שלנו, בפינת החי.

 << אורח >> אבי ריכטר: אמרה מירה, יש תוכים, יש עזים, יש תרנגולות.

 << אורח >> אבי ריכטר: בקיצור יש פה תעסוקה.

 << אורח >> אבי ריכטר: אנחנו מנסים ללמד אותם אסתטיקה.

מיכל וונש: לכל אחד עושים סדר יום משלו?

 << אורח >> אבי ריכטר: הוא שייך לצוות.

מירה כהן: הם עובדים על פי צוותים, צוות פינת חי, צוות חממה, באילנות זה צוות מטבח, צוות פנים, צוות תחזוקה, והם עושים תחלופה אחרי חודש וחצי, משהו כזה.

מירה כהן: הרעיון הוא שהם יוכלו לעשות סבב וללמוד.

מירה כהן: לא כולם מתחברים לכול, יש כאלה שאומרים לי שהם לא יכולים להתחבר לריח, למרות שאנחנו מנסים שיהיה פה פחות ריח, או לפינת חי, אז הוא לא יהיה, לא בכוח.

מירה כהן: יש פה גם מטפלת בבעלי חיים.

מירה כהן: יש כאלה שלא יכולים לעבוד בפינת חי, אבל יכולים ללטף איזה שהיא חיה, אז גם זה משהו שעושים אותו.

 << אורח >> אבי ריכטר: ספי, הוא המנהל הארגוני בעמותה.

ספי שכטר: אני בטוח שכל מה שסופר סופר.

מיכל וונש: סופר הרבה, אני בטוחה שגם לך יש מה להוסיף.

ספי שכטר: אני זוכר את הביקור של הוועדה הקודמת כאן, של חברת הכנסת ממרצ.

מיכל וונש: זה ממש לא קשור.

מיכל וונש: זאת ועדה שהיא חוצה הכול.

אליהו ברוכי: יש דברים שהם חוצי עדות, חוצי מפלגות.

אליהו ברוכי: (בהמשך הסיור)

מירה כהן: עשינו לו חנוכת בית לפני חודש.

 << אורח >> אבי ריכטר: נמצא פה בקהילה אדם שהוא לא קשור אלינו, אבל הוא קשור אלינו, אייל הוא בעלים של חברה שנקראת אין דה בוקס.

מיכל וונש: והוא חושב מחוץ לקופסה.

 << אורח >> אבי ריכטר: יש פה שילוב של הצרכים שלנו והצרכים שלו שהם מגיעים למצב של שיתוף.

אייל טל: שלום.

אייל טל: המפעל הזה הוא מפעל לייצור מארזים במיתוג אישי.

אייל טל: אתם יכולים להסתכל, המוצרים פה מדברים בעד עצמם.

אייל טל: המוצר שאני משוויץ - - -

 << אורח >> אבי ריכטר: אתה יודע מה חסר לי עליו, אבל אחרי זה.

אייל טל: מה?

 << אורח >> אבי ריכטר: חסר לי הלוגו.

אייל טל: טוב, לאבי תמיד חשוב, והאמת שזה גם לי חשוב.

אייל טל: זוגלובק עשתה את ההזמנה הזאת אצלנו.

אייל טל: יש פה מגוון של דברים מאוד טעימים ובריאים, ממרח רימון, זיתים וכו', זה אחד המוצרים שאנחנו מייצרים.

מירה כהן: איך הם עושים את זה, מה הם עושים?

אייל טל: תיכף אני אעשה סיבוב ואני אראה להם.

אייל טל: כל החבר'ה כאן, כל המטרה כשבניתי את העסק הזה זה ליצור מצב שהם מייצרים את המוצרים מ-א' עד ת', מטכנולוגיה שהיא די פשוטה לאנשים ברמה הזאת עד מכונת לייזר שהיא חורטת ועד ייצור של קופסאות פח עם סגירה שאתם מכירים של הטונה.

אייל טל: הם עושים פה את הכול, אנחנו נראה לכם, מהנייר עד המילוי של מה שיש בפנים, אם זה עוגיות, אם זה שוקולד, אם זה אדמה עם זרעים, אם זה פחית הקסם, הכול מיוצר על ידם.

מיכל וונש: ואתה בחרת לשבת דווקא כאן?

אייל טל: אני יזם שלפני שמונה שנים החלטתי לעזוב את בני דודינו ולהעסיק, בעקבות הדרישה של השוק, את כל העולם החברתי ופתחתי מפעלים מדימונה עד חדרה.

אייל טל: יזם חברתי.

אייל טל: המפעל שלי היה בכלא השרון, בכלא אילון, הוציאו מדעתי, הגעתי למקום הזה, ראיתי אותו וראיתי אותה וכל יום אני מברך אותם על מה שקיבלתי פה.

מיכל וונש: והם אותך.

אייל טל: כשנכנסתי למקום הזה פשוט התאהבתי, שמתי את כל כולי כאן, סגרתי את כל המקומות, ואנחנו כאן כבר שלוש שנים.

 << אורח >> אבי ריכטר: שתבינו, אנחנו בעצם עבדנו במקום שהוא לא היה ראוי, אבל הייתה לנו תוכנית וביחד עם ביטוח לאומי, הקרן לשירותי נכים, עשינו פה פרויקט מאוד גדול של שיקום ותעסוקה והכשרה, המאפייה היא חלק מהעניין והמפעל הוא חלק מהעניין ובנינו את המפעל הזה מהמסד עד הטפחות תוך תפיסה איך אנחנו רוצים שהמטופל יחווה את התעסוקה שלו, תאורה ומיזוג ומקום מכבד ומקום לשבת והפסקות וסדר ובטיחות.

 << אורח >> אבי ריכטר: תיכף נראה בטיחות, איך אני ניגש למכונה, יש לי הוראות בטיחות, אני מקבל הדרכה.

אייל טל: יש פה שני חבר'ה.

אייל טל: הן שמות כאן את הדבק הדו"צ והן מדביקות את הנייר.

אייל טל: זה כמובן לא שייך אליו, אבל אתם מבינים את העניין.

אייל טל: אחרי שהמוצר מוגמר אנחנו שמים פה נרות וקופסת גפרורים, יש כאלה שאנחנו מוסיפים להם מטבעות של שוקולד וכאלה וזה התהליך.

אייל טל: יש פה עוד הפתעה, זה המוצר הזה, זה מוצר שאני מייבא אותו.

אייל טל: זו שעועית מיוחדת שאני חורט את השם שלכם על השעועית, אנחנו שולחים את זה בתוך קופסה עם אדמה שנקראת ורמיקולייט, זו אדמה קלילה, תוך שבוע ימים השעועית נפתחים עם השם שלכם גדל.

אייל טל: זה נקרא 'פחית הקסם'.

אייל טל: עושים הרבה דברים, גם לחו"ל.

מיכל וונש: זה הזמנות שאתה מקבל מחברות שונות.

מירה כהן: הוא רץ אחרי ההזמנות כדי שתהיה להם עבודה כל הזמן.

מירה כהן: כל הזמן יש.

מירה כהן: לגבי התעסוקה אני אגיד שיש כל מיני סוגים של תעסוקה, יש תעסוקה ביד לעומת תעסוקה שהיא פיזית.

אייל טל: זה בטח יעניין אותך, מצות שעשינו במיוחד לחברה שמכרה לרוסיה ולמזרח אירופה לפני חמש שנים בערך.

אייל טל: זה מוצר שהלך מאוד יפה וגם נייר מיוחד, חברה של עולים מרוסיה שהגיעו לכאן והשקיעו הרבה כספים ואנחנו עשינו להם את הפיילוט של כל המוצרים עם ייצור של מצה מיוחדת.

אייל טל: (בהמשך הסיור)

מירה כהן: אתם רואים את המתקנים?

מירה כהן: אז הם פה עושים ביום יום, הם באים בשלוש חצי, רבע לארבע, עצמאית, בזמן החופשי שלהם.

 << אורח >> אבי ריכטר: נגיד בהכרת תודה שזה פרויקט שעשינו גם עם הקרן לשירותי נכים של ביטוח לאומי, המגרש פה, את מתקני הספורט, את שביל ההליכה, ויחד עם זה משתלב חדר הכושר.

 << אורח >> אבי ריכטר: גם כאן שדרגנו אותו, שיפצנו אותו, הגדלנו אותו.

 << אורח >> אבי ריכטר: תתרשמו, זו הנקודה האחרונה.

 << אורח >> אבי ריכטר: שימו לב לחשיפה של הגג ושל הקורות, יש פה ניסיונות לשמור על חלונות רטרו, אלה חלונות ישנים של המבנה, חלונות עץ, שימרנו אותם, והשימור של הצבע, של המסגרת.

 << אורח >> אבי ריכטר: יש פה הרבה מאוד חשיבה מרחבית שנותנת אסתטיקה.

מירה כהן: ומי מפעיל את זה?

מירה כהן: זה מדריך שלהם שהוא מכור כמוהם שנקי כבר 16-15 שנים.

 << אורח >> אבי ריכטר: הוא מוביל את השיפוצים.

מירה כהן: הוא מוביל את השיפוצים והשני מוביל את הספורט, את הפעילות כאן.

 << אורח >> אבי ריכטר: אנחנו מצפים לאיזה תרומה מביטוח לאומי.

מירה כהן: ואז יהיו פה עוד מתקנים, לנשים שמחכות, כי המתקנים הנוכחיים לא מתאימים להן.

מירה כהן: אז גם זה, זה כל הזמן לתת להם עוד משהו להוציא את האדרנלין ולהוציא את החלקים האחרים.

מירה כהן: (ישיבת סיכום)

מיכל וונש: נתתם טעימה, אין לזה סוף, אנחנו יכולים מטעימה כזאת להעריך את כמות עבודת הקודש שנעשית כאן ומכל טעימה כזאת אנחנו יודעים שכל דקה מלאה באתגרים שכל הגורמים, גם משרד הבריאות, גם משרד העבודה והרווחה, ובטח ובטח אנחנו, צריכים למצוא את הדרך לטייב את שיתוף הפעולה של כל הגורמים, לטייב את היכולת שלכם, לעשות בשליחותנו.

מיכל וונש: אני מסתובבת פה ומרגישה שאתם מייצגים ומייצרים את כל מה שהחברה הישראלית כולה אסירת תודה והאחריות שלנו, כפי שאמרתי לכל אחד ואני מתכוונת לזה, וגם לכם, האחריות האישית.

מיכל וונש: יש בעלים של קבוצת פוטבול שאמר לשחקנים שלו, לכל אחד מהם, just do your job.

מיכל וונש: אם כל אחד מאיתנו רק נעשה את התפקיד שלנו אז כל מדינת ישראל תהיה טובה יותר.

מיכל וונש: אז תודה על זה שאתם עושים, you are doing your job.

 << אורח >> אבי ריכטר: אני רוצה להאיר כמה דברים שחשובים לנו, שתלכו איתם, בוא נגיד צידה לדרך.

 << אורח >> אבי ריכטר: אחת, דיברנו קצת על הלגליזציה ועל הדאגה שלנו, אני חושב שהדאגה הזאת צריכה להדאיג את כולם.

מיכל וונש: הוועדה מאוד מאוד דואגת.

מיכל וונש: בשם הוועדה.

אליהו ברוכי: השאלה מה היא עושה עם זה.

מיכל וונש: היא עושה.

 << אורח >> אבי ריכטר: אוקיי.

 << אורח >> אבי ריכטר: דיברנו קצת על קהילת הבוגרים ואם תרצו בוועדה שאנחנו נרחיב ונציג אז אנחנו נשמח.

 << אורח >> אבי ריכטר: אנחנו חושבים שזו תוכנית שיכולה להוות סגירת מעגל.

 << אורח >> אבי ריכטר: המדינה משקיעה הרבה מאוד באדם כשהוא בטיפול, אם זה אשפוזית, אם זה קהילה, אם זה יחידת יום.

 << אורח >> אבי ריכטר: אנחנו חושבים שיש פערים מסוימים בחלק הבא, בחלק של הבוגר ובהתערבות שלו הנכונה והטובה והמוצלחת בחברה והצענו הצעה שלדעתי היא מצוינת.

 << אורח >> אבי ריכטר: אנחנו מוטרדים מאוד ממשך המכרז.

 << אורח >> אבי ריכטר: משך המכרז שלנו הוא שלוש שנים ועוד שנתיים הארכה.

 << אורח >> אבי ריכטר: אנחנו יודעים שיש הנחיות של משרד האוצר שמכרז יכול להיות חמש שנים עם הארכות.

מיכל וונש: אתם לא הראשונים שאומרים לי את זה.

שבי אהרון: בסדר, שאבי ישלים ואני - - -

 << אורח >> אבי ריכטר: אנחנו מוטרדים מזה, אנחנו חושבים שהמשרד יכול במקרים שיש לו אמון בזכיינים לעשות איתם מכרז ארוך והארכות, וכשיש לו בעיות עם זכיינים אז עומדת לזכותו הרשות בתוך המכרז להפסיק את ההתקשרות.

 << אורח >> אבי ריכטר: אני נתתי דוגמאות, באוטיזם זה חמש שנים ועוד שלוש הארכות של חמש שנים.

 << אורח >> אבי ריכטר: זה עומד בהנחיות של משרד האוצר, אלה הנחיות בתכ"ם של משרד האוצר להתקשרויות חברתיות ומשרד הרווחה הוא בתוך העניין.

שבי אהרון: על פניו עוד חודשיים היה אמור כאן להסתיים המכרז, כל הקהילות מקבלות שנה הארכה, עדיין זה בתהליך של המכרזים, אבל הסוגיה של ההארכה לא בשל ההארכה שלעצמה, אלא בסל הסוגיה והניסיון לקדם תעריף משופר לקהילות.

שבי אהרון: מה שאבי מעלה הוא מעלה משהו עקרוני יותר, משרד הרווחה ככלל עובד על שלוש שנים ושנתיים, רוחבית, כל המסגרות.

אליהו ברוכי: התעריף לא ניתן לשינוי תוך כדי מכרז?

שבי אהרון: לא, אתה מעלה משהו יפה.

שבי אהרון: העיכוב עכשיו הוא שלא יהיה מצב שבו למשל ועדת התעריפים תשנה את התעריף לאחר שהסתיים המכרז ואז יבואו ספקים ויגידו: רגע, אתם עשיתם מכרז ופתאום המחירים גבוהים יותר.

 << אורח >> אבי ריכטר: לא ידעתי, לא נכנסתי.

שבי אהרון: לא השתתפנו במכרז הזה היות שאנחנו ראינו שאלה תעריפים נמוכים מדי.

שבי אהרון: לכן העיכוב הזה עכשיו, במקום לסיים בעוד חודשיים את הקהילות, את העבודה, ולצאת ולחפש ספקים יש עוד בקשה לעוד שנה, בשנה הזאת בתקווה, כמובן אנחנו שותפים לזה, הצוות המקצועי רוצה להעלות את זה, למשרד האוצר יש את העמדות שלו, אבל אני מקווה שהצלחנו לשכנע שאכן צריך תעריפים משופרים יותר.

מיכל וונש: אתה רואה את זה כחלק ממהלך גדול יותר של רפורמה בכל בריאות הנפש, מה שאנחנו מדברים עליו עכשיו?

שבי אהרון: אנחנו לא קשורים לבריאות הנפש, אנחנו מדברים על משרד הרווחה.

מיכל וונש: אני יודעת, אבל בהנחה שתהיה רפורמה כוללת, הוליסטית, של כל בריאות הנפש, האם לא נכון שגם הדבר הזה יהיה בעצם, דיברנו בהתחלה על ההכרח לכלול בתוך בריאות הנפש את הנושא של התמכרויות.

מירה כהן: אני אוכל להגיד משפט קצר?

מירה כהן: אני לא חושבת שאת כל המכורים צריך להכניס תחת המטרייה של בריאות הנפש.

מירה כהן: אני חושבת שמטופלים שאין להם זיקה לבריאות הנפש ולא היו מאושפזים, להכניס אותם לשם זה בעצם לתייג אותם למקום הלא נכון.

מיכל וונש: לא, זו לא הכוונה שלי, אני אולי אחדד.

מיכל וונש: אני לא יודעת אם יש הרבה מאוד מכורים שאין להם גם עניין של בריאות נפש, רק השאלה איך אנחנו מכירים אותם.

שבי אהרון: הרבה, כן.

מיכל וונש: חרדה, דיכאון.

 << אורח >> אבי ריכטר: הוא לא יהיה בבריאות נפש אם הוא לא יהיה מאובחן, את צריכה להבין את זה.

מיכל וונש: נכון, אבל ההחרגה של ההתמכרויות מתוך בריאות הנפש כן גורמת ל - - -

שבי אהרון: ההחרגה של תחלואה כפולה יותר אולי בהקשר הזה.

שבי אהרון: צריך להבין משהו, יש כאן איזה שהיא תערובת.

שבי אהרון: לא מעט, ומירה ציינה את זה, מהאוכלוסייה איננה בעלת מאפיינים של תחלואה כפולה, זו אוכלוסייה שיש לה סיבות אחרות - - -

מיכל וונש: לא אמרתי תחלואה כפולה.

שבי אהרון: לא, בסדר, היא לא צריכה להיות בבריאות הנפש.

שבי אהרון: בריאות הנפש צריכה להיות במיקום מסוים.

 << אורח >> אבי ריכטר: נכון, אני חושב שהוא צודק.

מיכל וונש: תלוי איך מגדירים בריאות נפש.

 << אורח >> אבי ריכטר: וגם סטיגמטי, מיכל.

מיכל וונש: הפוך, צריך קודם להיפטר מהסטיגמה.

 << אורח >> אבי ריכטר: אבל אנחנו חיים בעולם הזה.

שבי אהרון: לא, אנחנו עובדים עם 14,000 מטופלים, אני אשלח לכם גם את הנתונים, כי הוא אמר לי שלא קיבלתם את 2019, יחד עם סל הבריאות אני אשלח, סך הכול 1,700 תחלואה כפולה.

שבי אהרון: עכשיו, יש תחלואה כפולה נוספת, אבל זה מעיד על כך שרוב האוכלוסייה איננה עם מחלת נפש או הקשרים כאלה ואחרים, אלא היא בעלת מאפיינים של קושי אחר ושאכן הסמים הם ריפוי וכו'.

שבי אהרון: זאת אומרת החלק הזה שייעשה הוא חלק מול אוכלוסייה מסוימת.

שבי אהרון: משרד הרווחה אמור לעבוד עם אוכלוסייה גדולה מאוד, כמו שדיברנו בזמנו, ההערכה שלנו במינימום, בהצלבות שונות, שיש עוד 100,000, מינימום שבמינימום.

שבי אהרון: במשרד הרווחה, אנחנו כשירות, מטפלים ב-14,000, במשרד הרווחה רשומים 18,500 איש, עד 20,000 נאמר, כן כאלה שהיו בטיפול וכבר לא, אבל עדיין נמצאים והעובדים לא משנים את זה, וההערכה היא שעוד 100,000 איש בישראל מסתובבים.

אליהו ברוכי: אז מה אכפת לך שיבואו עוד ספקים ויגידו שהם רוצים להתמודד על המכרז אם תעלה את זה, אם תשלם את המחיר?

אליהו ברוכי: כמה שיבואו - - -

שבי אהרון: שיבואו, לא אמרתי.

שבי אהרון: אני אשנה את המחיר.

מירה כהן: דרך אגב, לא כל האנשים שיש בחוץ שהם מכורים רוצים לבוא לטיפול, יש חלק שנמצאים נגיד בבתי חולים, ויש כאלה שנמצאים בהוסטלים.

 << אורח >> אבי ריכטר: ברור, חלק מתפקדים.

מיכל וונש: חלק מזה זה גם הסטיגמה, חלק גדול מזה.

מירה כהן: כן, אבל יש גם וגם.

 << אורח >> אבי ריכטר: אנשים בעלי ממון לא רוצים לבוא לפה, הם לא רוצים להירשם בשום מאגר.

מיכל וונש: בגלל הסטיגמה.

מירה כהן: יש כאלה בבתי סוהר, יש בכל מיני מקומות, צריך להגיד שמכורים מסתובבים בכל מיני מקומות.

מירה כהן: אני כן אגיד שבגלל סוגי הסמים אז גם אוכלוסייה שהייתה בעבר מגיעה והייתה נורמטיבית לחלוטין, אצל חלקם אנחנו רואים שיש כבר פגיעות גם קוגניטיביות וגם חלקים אחרים בריאותיים קצת יותר, בגלל זה אמרתי לשבי בהפסקה שכן אני חושבת שנגיד בקהילות הרגילות צריך לתת מכסות, לפחות חמש מכסות של אנשים שהם לא מאובחנים על ציר אחד, הם לא מחלת נפש, אבל כבר יש להם חרדות והם צורכים שירותים הרבה יותר מורכבים ואז נגיד הם צריכים יותר פעמים שיחות פרטניות, הם צריכים יותר פעמים לראות רופא, הם צריכים טיפול תרופתי, ואז התקצוב שלהם צריך להיות אחר.

מירה כהן: אבל לא הייתי שמה את כולם בבריאות הנפש.

מירה כהן: הייתי כן עושה, אני חושבת שדווקא החלוקה היא נכונה, כן הייתי מגדילה, כן הייתי מייצרת לאנשים שיכולים ליפול בין הכיסאות ולא נמצאים במקום, אבל לא הייתי מכניסה את כולם, כי הם לא שייכים לזה, הם לא מכירים, הם לא היו בבתי חולים, הם לא קיבלו טיפול תרופתי.

שבי אהרון: הם גם לא יצרכו את השירות הזה במקום הזה.

שבי אהרון: אנשים, ברגע שאתה שם אותו בתבנית של בריאות הנפש כאשר הוא לא נמצא במקום הזה הוא יירתע וכמובן אנחנו משאירים אותם בחוץ.

שבי אהרון: המערכת צריכה לדון בשני המאפיינים, רוב האוכלוסייה בעינינו, לפי שנים של עבודה, איננה אוכלוסייה של בריאות הנפש.

מירה כהן: למרות שתחלואה כפולה הולכת וגדלה, כל הזמן.

שבי אהרון: כן, יש פלח גדול, אבל - - -

 << אורח >> אבי ריכטר: אני שמח שאני אומר משפט וזה מדליק את המערכת, זה טוב.

 << אורח >> אבי ריכטר: אני באמת, ברשותכם, רוצה לחדד, אנחנו חושבים שכזכיין של משרד הרווחה אנחנו משתדלים להיות בסדר, משתדלים מאוד ומצליחים, אין הנחתום וכו', למה אני צריך שמכרז יהיה לשלוש שנים והארכה?

 << אורח >> אבי ריכטר: למה אני צריך כשאני משקיע השקעות לחשוב שאני פה לא לעוד 20 שנה?

 << אורח >> אבי ריכטר: למה אני צריך לעמוד עוד פעם למכרז ועוד פעם למכרז?

 << אורח >> אבי ריכטר: זאת הטענה, בסדר?

אליהו ברוכי: זה עוד הרבה יותר מזה, כשהוא בא למשקיע במשהו, צריך לחשוב על זה מבחינה כלכלית.

 << אורח >> אבי ריכטר: מה עוד שמטריד אותנו זה התעדוף לעמותות ללא כוונת רווח במכרזים.

 << אורח >> אבי ריכטר: זה נושא שאנחנו מאוד נשמח שהוועדה תיכנס אליו, אני יודע שהוא עלה גם במקומות אחרים.

 << אורח >> אבי ריכטר: יש לנו חשש מסוים שגורמים תחרותיים כלכליים ייכנסו למערכות שלנו כדי לעשות כסף, פר-אקסלנס, אני אומר את זה שקוף, ולנו היה אינטרס שהמכרז כן ייצא השנה ולא נחכה להעלאת התעריף, אפשר תמיד לכתוב במכרז שהתעריף בעבודה והוא צפוי לעלות, מי שרוצה שייכנס, מי שלא רוצה שלא ייכנס ולא יחפש תעריף גבוה כדי להיכנס.

 << אורח >> אבי ריכטר: זו סיבה טובה לגורמים כלכליים.

 << אורח >> אבי ריכטר: חשוב לנו לראות איך אותם גורמים שהם עמותות והם ללא מטרת רווח מקבלות תעדוף במכרזים.

 << אורח >> אבי ריכטר: גם על זה יש הנחיות של משרד האוצר, במכרזים צריך לראות איך להעמיק את זה.

 << אורח >> אבי ריכטר: זה לא נכון רק לגבינו, זה נכון לעוד ארגונים חברתיים אחרים.

אליהו ברוכי: אני מסתכל, סתם לדוגמה, על המאפייה, אני אומר שאם היית כלכלי ביזנס היית אומר לי בוא נפעיל את זה, אבל אתה מסתכל על טובת המטופל ואתה אומר לא, אני לא רוצה את זה, זה לא מתאים לו.

 << אורח >> אבי ריכטר: לא רוצה לבלבל מערכות.

 << אורח >> אבי ריכטר: אני רוצה להגיד מילה על התעריף.

 << אורח >> אבי ריכטר: יש עבודה של משרד הרווחה להעלות את התעריף שלנו, אנחנו סברנו ואנחנו סבורים שמזה שנים התעריף שלנו ממש נמצא מאחור ביחס לתעריפים דומים במשרד הרווחה.

מירה כהן: ודרך אגב זה נידון בכנסת כמה פעמים, השתתפתי בוועדות.

 << אורח >> אבי ריכטר: כן, זה נדון אצל תמר זנדברג, היינו שם במפגש.

מיכל וונש: ומה קרה עם זה?

 << אורח >> אבי ריכטר: לא קרה, כרגע זה עומד בזה שיש הסכמה במשרד להעלאה של סכום ניכר וזה מחכה בעיקרון לתקציב ולוועדת תעריפים.

 << אורח >> אבי ריכטר: אז אני תומך בזה שתהיה ממשלה, שיהיה תקציב וכו'.

שבי אהרון: ואבי, נציין שהייתה פעימה אחת של העלאה, ב-2016 הייתה פעימה, המערכת עובדת לאט, אבל ככלל, קודם כל הצוות המקצועי כמובן תומך בהעלאת התעריף, בוודאי שאנחנו תומכים בזה.

 << אורח >> אבי ריכטר: נושא אחרון שחשוב לי, גם אפשר לראות את זה בסיכום של חברת הכנסת זנדברג, הנושא של הבטחת ההכנסה.

 << אורח >> אבי ריכטר: בתוך התעריף שלנו מצוי רכיב של 20% שהוא הבטחת ההכנסה.

 << אורח >> אבי ריכטר: אני לא מקבל את ה-100%, אני מקבל מהמשרד 80%, 20% אני צריך לדאוג לזכאותו של המטופל לקצבת הבטחת הכנסה ולמשיכתה.

 << אורח >> אבי ריכטר: מי שבקי קצת בחוק הביטוח הלאומי ובמגבלות שלו, כדי להיות זכאי אתה צריך לעמוד בתבחינים בחוק וכדי לממש את הקצבה אתה צריך לפתוח לו חשבון בנק, להוציא אותו לבנק.

מיכל וונש: אנחנו מטפלים בזה.

מיכל וונש: אנחנו על זה.

מיכל וונש: אנחנו למעשה ממתינים לתשובה בנושא הזה.

 << אורח >> אבי ריכטר: אני אמקד אותך במדויק, אני אתן לכם מידע מדויק, המשרד תומך, הכול בסדר, זה מצוי אצל הרפרנט של הרווחה ושל ביטוח לאומי, מר נתנאל אושרי, באגף התקציבים והוא במוד של להעביר את זה.

מיכל וונש: זה רק גורם לי להרגיש שאנחנו עושים עבודה.

 << אורח >> אבי ריכטר: אני אשמח, באמת.

מירה כהן: אני רוצה להגיד משפט אחד אחרון.

מירה כהן: אני הסתובבתי וראיתי כמה קהילות בכל מיני מקומות גם בעולם ואני חושבת שעם כל כמה שיש לנו עדיין עבודה, ותמיד יש עבודה ובמה להשתפר, אני חושבת שמדינת ישראל צריכה להיות גם גאה במה שהיא נותנת למטופלים, למכורים, גם מבחינת תהליך.

מירה כהן: אני 30 שנה בתחום, ראיתי מה קרה ב-30 שנה האלה בתוך המערכות, בתוך המסגרות, וגם כשאתם רואים ומסתובבים אלה מערכות שהמשרד מממן אותם, המשרדים השונים, אני חושבת שאפשר להגיד שמדינת ישראל עושה המון למען לשקם.

מירה כהן: מותר לנו להיות גם גאים.

מירה כהן: זאת אומרת צריך לשפר, לשקם, לעשות, אבל גם צריך להגיד מילה טובה.

מירה כהן: זו גם איזה שהיא זכות, זו המדינה היחידה, אני חושבת, בעולם, שמממנת ב-100% עלות של טיפול במחלה.

מירה כהן: היחידה בעולם.

מירה כהן: נכון, שבי?

שבי אהרון: כן.

 << אורח >> אבי ריכטר: אנחנו עומדים לרשות הוועדה בכל מה שצריך.

מיכל וונש: והוועדה עומדת לרשותכם בכל מה שצריך.

שבי אהרון: אני אשלים לפני שתאמרו, אני חושב שאחד הדברים, כשמירה הציגה את המהלך, צריך לציין כאן, מדובר בקהילה איכותית, טובה, ממוקדת, עובדים ותיקים, שמתם לב, ראיתם באמת, אבי, מירה, בהקשר הזה צוות רב מקצועי, והאמת היא שכל הזמן בגלל זה אנחנו נופלים עליהם במפגשים כאן, זה אמצע הדרך ובאמת אפשר להבין את הרוח של הקהילה כי יש לזה באמת איזה שהוא מיקוד.

שבי אהרון: אני חושב שהדבר החשוב, שצוין תוך כדי, וזה בעצם מעיד על המשמעות, כשמירה ציינה, לא כולם שמים לב לזה, היא אמרה ש-X רק נשרו ו-Y סיימו.

שבי אהרון: לפעמים לא כל כך עוסקים בשאלה הזאת, משהו שבאופן ספציפי אותי מעניין, כמה בעצם מצליחים, כמה חבר'ה מצליחים להתמיד, כמה מסיימים, זה נלקח כאן כאיזה שהוא אישיו, כאיזה שהוא מוקד, וזו בעצם הציפייה בהקשר שלנו, לעשות איזה שהיא עבודה.

שבי אהרון: כי אם אנחנו מדברים על כך שבממוצע אנחנו מסתובבים סביב 20% הצלחה בשנה, 20% סיימו, הלכו, ניתקו את הקשר, הם נקיים, מסודרים וכו', ויש לנו מה שציינו בנשירה וכל היתר ממשיכים לעבוד, זאת אומרת יש לנו אתגר.

שבי אהרון: אני חושב שהוא דובר כאן, על הרצף ועל השיפור.

שבי אהרון: כמו ששמתם לב, הדברים הם קצת יותר עם צבע, כי יש רצפים, יש עבודה, יש חיבורים, צריך לשפר אותם ללא ספק כשחשוב לציין במובן הזה שלנו שמעבר לקהילות – על יד אזור הפרפרים נשאלה השאלה מה עושים עם מישהו שמורחק מהקהילה, אז לפחות לגבי מישהי שתורחק מהקהילה מ-1 בינואר נפתחת נקודת חירום למכורות, נשים, מה-1, זה יהיה בדרום, זה יהיה מקלט ארצי ואני מקווה שבשנה הבאה ייפתח מקלט לצעירים.

שבי אהרון: זאת אומרת יהיה לנו את הרצף כי הקהילה היא לא מקום חירומי, זאת אומרת אי אפשר לדפוק בדלת ותוך שנייה מבחוץ.

שבי אהרון: הבחור הנחמד ציין שלקח המון זמן, שימו לב להרגשה, שבוע.

שבי אהרון: שבוע זה שיא המהירות בהקשר הזה, הוא מבחינתו ראה את השבוע הזה, כי באמת בגלל ההרגשה הקשה שלו, הוא ראה את זה כנצח.

שבי אהרון: מבחינת המערכת זה צ'יק צ'ק.

שבי אהרון: זה לא מערכת חירומית כאן ואנחנו מנסים לבנות את אותו רצף.

שבי אהרון: אנחנו מתחילים עם הנשים, כבר יש לנו זכיינית שעשתה את זה שתתחיל ואז אנחנו נמצא את עצמנו במקום של לתת מענה גם חירומי, גם קהילה, גם ביישובים כשהמטרה והיעד זה לכסות את כל הארץ ביחידות אמבולטוריות.

שבי אהרון: אין מצב, אוכלוסייה שקשה לה לא תיסע באוטובוסים, אלה אנשים שנשארים עם אותה בעיה, לכן הרעיון הוא שיהיה לנו בכל המקומות יחידה אמבולטורית ואז נשים וילדיהן וכו', כשבסופו של דבר היעד שלנו הוא ככה כל שנה להתקדם עם אחוז האוכלוסייה שמסיימים בהצלחה את מערך הלמידה, כולל הקהילה ובכלל.

מיכל וונש: חבר הכנסת ברוכי, יש לך מילות סיום?

אליהו ברוכי: רק סיום אחד, ביהדות יש כל מיני הישגים, נקרא לזה, אחד ההישגים הגדולים זה כל המציל נפש אחת מישראל כאילו קיים עולם מלא.

אליהו ברוכי: בעיניי אני רואה פה לא אחד ולא שניים שהצלתם ובאמת אני נפעם מהעבודה שלכם, כל הכבוד פשוט.

 << אורח >> אבי ריכטר: ברוך ה'.

מירה כהן: תודה רבה.

מיכל וונש: נכון.

מיכל וונש: ועם סיכום כזה, שזה באמת הדבר הכי גדול לומר, אז הוועדה באמת נמצאת ומנסה להשיג ולהציף את הנושאים וככל שאני יכולה לעזור, לסייע, לקדם בשימוש בכלים הפרלמנטריים שלנו, באמת לייצר שיח, לפעמים פשוט זה השיח בין המשרדים, הסוגיה עולה ועם כל הכוונות הטובות שיש בסוף זה גם נפתר ונותנים לזה את הדעת, אז אנחנו גם לרשות, גם הגורמים וגם בכלל.

מיכל וונש: ותודה על האירוח ועל כל מה שאתם עושים ביום יום.