ועדת המשנה לעניין הטיפול והסיוע לנפגעי הלם קרב, כנסת 23, פרוטוקול מספר 1, 2020-08-11 10:00

אופיר סופר: אנחנו פותחים את הישיבה הראשונה של ועדת המשנה של ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, ועדת המשנה לעניין הטיפול והסיוע לנפגעי פוסט טראומה, הלם והקרב.

אופיר סופר: התאריך 11.8.2020, כ"א באב תש"ף.

אופיר סופר: אני חייב לומר שמבחינתי אני מאוד נרגש וגם שמח.

אופיר סופר: נתחיל בשבחה של אכסניה, שאני בהחלט מודה ליושב ראש הוועדה, חבר הכנסת חיים כץ, על המנדט שהוא נתן לי, מודה לריבונו של עולם שמסייע בידי להיות שליח נאמן למען שליחות כל כך חשובה, שמרגיש שיש לי הזדמנות לקדם ולסייע בה.

אופיר סופר: אני חושב שזו בשורה גדולה לאלפי אנשים, לאלפי לוחמים, שנתנו את מיטב דמם הפיזי והנפשי לטובת מדינת ישראל.

אופיר סופר: וגם אם הדברים ופתיחת הוועדה נעשית בצלו של משבר פוליטי לא פשוט, שכל זה קורה בצל משבר הקורונה, אני אופטימי ואם לא נצליח לעשות את הכול בקדנציה הזאת, אז נעשה את זה בקדנציה הבאה.

אופיר סופר: אנחנו פה כדי לרוץ, לא לטווחים ארוכים מדי כי אנחנו רוצים את השינויים הרבה יותר מהירים, אבל אנחנו כאן כדי לייצר את השינוי.

אופיר סופר: אני מגיע לעניין, זה לא סוד, מתוך סיפור אישי, מתוך חוויית קרב שחוויתי בתור מ"מ צעיר ב-96' לאחר פתיחת אירועי מנהרת הכותל, אירוע שראיתי את כל המערכת הפיקודית קורסת ואני נדרשתי להיות בסמטת קבר יוסף במשך זמן די ממושך יחסית למסת האש שהייתה שם והרגשתי שכל הפיקוד מסביב, כל הפיקוד הבכיר, לא מבין את האירוע ולא חווה את האירוע והאירוע הזה ליווה אותי אחר כך במשך שנים רבות בתור מפקד בצה"ל ומשפיע עד היום על אופן תפקודי.

אופיר סופר: חשבתי בדרך מה אני הולך לומר כאן ואני חושב שמהאירוע ההוא אני יכול לקחת שלוש נקודות שילוו אותנו, שנצרבו אצלי אז והן רלוונטיות מאוד לטיפול כאן

אופיר סופר: בנפגעי הפוסט טראומה.

אופיר סופר: נקודה ראשונה זה שבאירוע ההוא היו לי נפגעים, היו לי פצועים והרוגים.

אופיר סופר: כל המשימה הייתה כניסה לחלץ פצועים והיו לי דקות ארוכות של דילמה מאוד מאוד קשה לגבי המשימה.

אופיר סופר: אני חושב שהדבר המרכזי היה שאני לא יכול להשאיר את החיילים שלי כך, שאני לא יכול להשאיר את הפצועים שלי כך, ועם האנרגיה הזאת שצה"ל ומפקדיו, משרד הביטחון, מדינת ישראל, כנסת ישראל, הריבון, לא מפקירה את פצועיה, לא במהלך הקרב ולא לאחריו.

אופיר סופר: הנקודה השנייה זה שאפשר לחטוף אש תוך כדי המשימה ולא תמיד הכול עובר חלק ולהיפגע פעם ראשונה ולהיפגע פעם שנייה ולהיפגע פעם שלישית, אבל להאמין בצדקת הדרך, להאמין במשימה ולעשות אותה.

אופיר סופר: זה מה שאנחנו נעשה כאן, חברי הוועדה והשותפים, כל מי שיראה את עצמו שותף לעשות את המשימה החשובה הזאת, לטפל באחינו, הרי כולם ראויים להרבה הרבה יותר מכל מה שנצליח לתת להם.

אופיר סופר: הנקודה השלישית, שהיא בעיניי החשובה והמרכזית ובה תלוי הכול, באירוע ההוא שדיברתי עליו ב-96' זה היה אירועי מנהרת הכותל, כל צה"ל לא כל כך מצא את עצמו, מדינת ישראל לא התכוננה כמו שצריך לאירוע הזה, ואחר כך צה"ל והפיקוד הגדיר מצב שנקרא היפוך קערה, זאת אומרת שגם המפקד בשטח שנמצא בסיטואציה יידע לזכור שאנחנו עוברים כרגע ממצב של שלום ושגרה למצב של מלחמה או למצב של יום קרב והדבר המשמעותי שהיה שם זה השינוי התודעתי.

אופיר סופר: אני מבקש כאן היום להתחיל לייצר היפוך קערה, לייצר שינוי תודעתי, בכל מה שקשור לטיפול בנפגעי פוסט טראומה.

אופיר סופר: אני מבקש את זה ממשרד הביטחון, מאגף השיקום, ואנחנו נעשה את זה יחד עם שותפינו המרכזיים, ארגון נכי צה"ל, שהוא בעצם הבית של הלוחמים, הבית של אותם לוחמים.

אופיר סופר: זה ידרוש מאיתנו אומץ, קודם כל אומץ לשנות, קודם כל אומץ לדרוש, קודם כל אומץ להגיד שכן, יש בעיה ואנחנו באמת לא מודעים לגודל הבעיה.

אופיר סופר: צריך להגיד את האמת, זה נושא שהתפתח וזה נושא שלעולם לקח זמן ללמוד אותו ולפעמים אנחנו צריכים לדעת להרים את הראש ולהגיד זהו, עד עכשיו שגינו, או לא טיפלנו מספיק נכון, מהיום אנחנו צריכים לשנות גישה.

אופיר סופר: וזו מטרת הוועדה, להפוך את הדיסקט, להפוך את הקערה ולשנות את הגישה וכן לדרוש תקציב, להחזיק צבא עולה כסף, להחזיק מטוסים עולה כסף, להחזיק בני אדם ואת ההון האנושי, שזה הדבר הכי יקר שיש לנו, עולה המון המון כסף.

אופיר סופר: אני זוכר שבתור מ"מ אחרי הפציעה דיברתי בבית הנשיא, היה טקס של הדלקת נרות חנוכה, השבת בדיוק הייתי בצימר, הלכנו לנפוש, וראיתי שם את הספר 'המלחמה על ירושלים' ואמרתי לבן שלי, שמתגייס בשבוע הבא גם לצנחנים: תקשיב, פה בספר הזה יש מאמר שכתב אותו משה דיין, שציטטתי אותו בנאום ההוא אז והמאמר מדבר שם על זה שצה"ל כל הזמן מתאמן בהתקפה והתקפה והתקפה והרבה פחות, הספר הזה מדבר על המלחמה על ירושלים, על מלחמת ששת הימים ומדבר על זה שצה"ל מתאמן על התקפה ולא מתאמן בהגנה.

אופיר סופר: דיין מסביר שם במאמר שלו את הנקודה הזאת, כי בסוף בצה"ל, מה שמחזיק את צה"ל זה רוח הלחימה.

אופיר סופר: כשאנחנו ניגשים לטפל בסוגיה הזאת אנחנו ניגשים לטפל ברוח הלחימה של צה"ל.

אופיר סופר: לוחמים צריכים לדעת שאנחנו עושים הכול, לא תמיד מצליח, אבל הכול כדי להביא אותם למצב הרבה הרבה יותר טוב, לשיקום המקסימלי שאנחנו יכולים לתת להם ושהם ראויים לו.

אופיר סופר: אני אגיד, ברבות השנים עמותות רבות נכנסו לוואקום הזה שנוצר, ידעו לזהות את המצוקה ומצאו את עצמן נרתמות לטובת המשימה הזו.

אופיר סופר: אני אומר שזה שעמותות רבות נכנסו לשם וזה שאנחנו נשתף פעולה עם העמותות וזה שאנחנו נכיר טובה וניקח את הידע שיש שם, ויחד איתם, אמרתי, קודם כל עם ארגון נכי צה"ל, אגף השיקום, ויחד עם העמותות, זה לא בא להסיר כהוא זה מאחריותה של מדינת ישראל, של הריבון, של מפקדי צה"ל לטפל בפצועים שלנו.

אופיר סופר: אני אומר את זה כי בניגוד למקומות אחרים שעל מעורבותו של המגזר השלישי אי אפשר לחלוק מהו חלקה של המדינה ומה חלקו של המגזר השלישי, כאן מי ששלח את החיילים לקרב ומי שהוציא אותם לקרב זה הריבון וזה המפקדים ולכן זו האחריות שלנו לטפל בעניין הזה.

אופיר סופר: לפני שנתחיל את הדיון ואבקש מהחברים להתייחס אני אגיד שאני חושב שהפער הכי גדול שיש לנו הוא הפער של גיבוש תמונת המצב, של הידע.

אופיר סופר: קצת קשה לשקול דברים כשחסרה לך אינפורמציה.

אופיר סופר: אנחנו נעשה והתחלנו, ובגלל זה גם נמצאים פה מהממ"מ, ממערכת המידע של הכנסת, ואגף השיקום ביחד, נעשה הכול כדי לגבש תמונת מצב אמיתית ככל שניתן כדי להגיע לגיבוש תמונת המצב ובמקביל מה שנקרא לקדם את הסוגיות הרלוונטיות.

אופיר סופר: ברשותכם, מטרת הדיון שקבעתי זה הצגת תוכנית עבודה, הייתי אומר יותר דיון בנושא תוכנית העבודה.

אופיר סופר: אז אני אגע בדברים בכללי.

אופיר סופר: הרעיון זה לקיים דיון על תוכנית העבודה.

אופיר סופר: מה שיש כאן זה לא אומר שכזה ראה וקדש, אנחנו יכולים לשנות ולהוסיף גם תוך כדי, אבל לתת כאן קריאת כיוון, גם לצופים בבית, בזום, למי שהתחבר אלינו ולבני המשפחות, שרבים, אני מניח, שנמצאים בזום הם הורים, הם אחים, הם נשים של ובעצם המעגל הקרוב שנפגע.

אופיר סופר: זו תוכנית שהיא בסיס לדיון, בסיס לשינוי, ששמנו אותה והנחנו אותה כמצע, כן יש בה את האני המאמין המרכזי שאני גם מביא אותו מהחוויה האישית שלי וגם ממפגשים רבים עם נפגעים, בני משפחותיהם, עם ארגון נכי צה"ל, עם העמותות ואחרים.

אופיר סופר: תוכנית העבודה נוגעת בשלוש נקודות מרכזיות.

אופיר סופר: הסעיף הראשון והכבד הוא סוגיית ההכרה, ההכרה ולא התביעה.

אופיר סופר: את הסוגיה של ההכרה אני מחלק לכמה דברים.

אופיר סופר: אחת זה כל הנושא של המודעות.

אופיר סופר: המודעות לסוגיית הפוסט טראומה שהלכה והתפתחה בשנים האחרונות צריכה להתקבל ולהיות מושרשת, הן אצל המפקדים והן אצל הלוחמים, כי ככל שניטיב מה שנקרא להתמודד איתה ולטפל בצורה מוקדמת יותר אז ממילא גם כן הטיפול יהיה יותר טוב ויותר מקצועי.

אופיר סופר: אני חושב שהתהליך של ההכרה הרבה פעמים הופך להיות נכות בפני עצמו ולכן אני כן חושב שאנחנו נצטרך לשקול ולדון את הנושא של לקבוע זמן גג.

אופיר סופר: לקבוע זמן גג שאנחנו מורחים את הפלסטלינה הזאת, שאנחנו מתעללים בנכה, בלוחם, לקבוע זמן גג להכרה של הצמיתות ושל העראי.

אופיר סופר: לא יכול להיות שלוחמים יהיו במשך שנים בתהליך שהם יצטרכו להצדיק את קיומם בתור נפגעי פוסט טראומה.

אופיר סופר: צריכים לדעת, לפעמים יש דבר כזה, בית המשפט העליון יודע לעשות את זה בצורה טובה, אנחנו נדע לעשות את זה בצורה טובה ממנו, להגדיר זמני גג להכרה.

אופיר סופר: דבר נוסף, נקודה שמאוד מפריעה כאן זה הרבה פעמים בגלל איזה שהוא חשש שיהיו גם כן כל מיני מתחזים ואחרים שיתפסו טרמפ.

אופיר סופר: למרות שאנחנו עוסקים כאן במיטב בנינו, אני מזכיר לכולם, אז יש איזה שהוא חשש שפתאום כל מדינת ישראל תתבע ותגיד שהיא הייתה באירוע מבצעי והיא חוותה פוסט טראומה.

אופיר סופר: אני אומר את זה קצת בציניות כמובן.

אופיר סופר: אז אנחנו נשקול, עלה כאן איזה שהוא רעיון, אני אומר את זה גם בתור מפקד, אני חושב שאני מכיר את כל פקודיי, בטח בתור מ"מ וגם בתור מ"פ וגם בתור סמג"ד אני יכול להגיד שיחד עם המ"פ, חבר'ה, כאילו עד שאתם באים ואומרים, אנחנו נחבר כאן לאירוע של ההכרה איזה שהוא סוג של המלצה, זה הרעיון שאני מציע, של המלצת מפקדים.

אופיר סופר: אתה לא יכול להתחיל ללכת ולבדוק מה קרה עם הילד הזה בכיתה א' ומה קרה איתו בגיל הנערות כשהוא לחם ופיקד.

אופיר סופר: יש גם מפקדים שיודעים שהוא לחם לצדם כתף אל כתף והם יודעים להגיד שכך וכך.

אופיר סופר: אז נכון, לא בכל המקרים המפקדים בחיים, אבל אני אומר אם עדיין תהיה איזה שהיא דרישה כזאת לצד המסלול הירוק, שאני חושב שאנחנו חייבים לתת ללוחמים, אז יכול להיות שזה הפתרון המקסימלי שאני לפחות חושב שאני מוכן ללכת איתו הלאה, אחרת אני לא רואה שום סיבה לזה שלא יהיה לנו מסלול ירוק לגמרי ללוחמים ולמי שהיה בקדמת החזית במוצב חודר, חטף פצמ"ר, גם אם הוא היה תומך לחימה בסופו של יום אנחנו צריכים את האנשים האלה שיגיעו למקומות האלה.

אופיר סופר: זה בנושא הזה של ההכרה.

אופיר סופר: הנושא של המשפחות.

אופיר סופר: המשפחה היא הראשונה להיפגע, בין אם זה ההורים, שנושאים בנטל, הם גם הראשונים לזהות אולי, אם מישהו מזהה, בין אם זה הנשים, הילדים.

אופיר סופר: אנחנו חייבים לתת לכך מערכת תומכת כמו שצריך.

אופיר סופר: הדבר הנוסף והאחרון זה השיקום התעסוקתי.

אופיר סופר: למרות שיש כאן עוד כמה נקודות, אבל אני אקצר, בסך הכול הדברים נוגעים שם ואני מניח שאנשים עברו על הדברים.

אופיר סופר: בשיקום התעסוקתי אנחנו לא צריכים לצאת ידי חובה על ידי זה שאנחנו נותנים איזה שהיא משרה פנויה כאילו היינו בלשכת התעסוקה.

אופיר סופר: פתאום הקורונה לימדה אותנו שיש כזה דבר מודל גרמני, שאפשר לשלם למעסיק כדי שיעסיק מישהו בחצי משרה ואנחנו לא רוצים לעשות את זה כרגע – לא לא רוצים, הדרישה כרגע זה לבצע את המודל הגרמני.

אופיר סופר: אני אומר רעיון עבור נכי צה"ל, בטח ובטח עבור נפגעי פוסט טראומה, כי אני מאמין שאם אנחנו נכניס אנשים, נחזיר אותם למעגל התעסוקתי שהם היו בו לפני שהם יצאו למילואים, גם יעבדו שם בחצי משרה ואנחנו נעודד את העסקים האלה להחזיק ולסייע לאנשים לחזור למעגל התעסוקה אז אנחנו נראה את התהליך השיקומי הרבה יותר מהר.

אופיר סופר: זהו.

אופיר סופר: אני אקצר כאן.

אופיר סופר: אני אגיד עוד דבר אחד.

אופיר סופר: דיברתי בהתחלה על היפוך קערה ואני אומר שאחד הדברים שעלו, וזה עלה גם בדוח, גם אם הוא לא יצא עדיין באופן רשמי, אבל אחת המסקנות העיקריות של אלוף איל בן ראובן, חבר כנסת לשעבר, זה הנושא של להקים בית לנפגעי פוסט טראומה שלה

אופיר סופר: בנתי בסוף זה אומר שאנחנו כן הופכים את הקערה ומשנים את הראש, זה אומר שאנחנו משקיעים בתקציב מחקר ופיתוח לכל העניין הזה וזה אומר שהלוחמים שלנו לא יהיו במתקן אשפוז שהם גם כן יצטרכו לשמוע שם את השפה הערבית במקביל.

אופיר סופר: תחשבו מה זה עושה ללוחם בדובדבן שנמצא כרגע במתקן אשפוז והוא שומע את השפה הערבית כשהוא מגיע כרגע לתהליך שיקום.

אופיר סופר: זהו, תודה רבה.

אופיר סופר: אנחנו נתחיל את הדברים.

אופיר סופר: ברשותכם, אני אתן קודם כל לנציג ארגון נכי צה"ל מספר מילים, אחר כך לאגף השיקום.

אופיר סופר: אני ממש מבקש לקצר כי אני אתן לכם לדבר אחר כך שוב פעם, רק פתיחה ונתחיל את הדיון אחר כך.

 << אורח >> אבנר גולן: בוקר טוב לכולם.

 << אורח >> אבנר גולן: קודם כל בשם יושב ראש ארגון נכי צה"ל ונכי צה"ל מברכים על הקמת ועדת המשנה בראשותך, חבר הכנסת אופיר.

 << אורח >> אבנר גולן: בפגישה שהייתה לנו באמת התרשמנו שהנושא הזה בוער אצלך בוורידים ואתה מלא מוטיבציה לטפל בנושא הזה.

 << אורח >> אבנר גולן: אז אנחנו מאחלים לך הצלחה, אנחנו ניתן את הסיוע ככל שנדרש בנושא הזה.

 << אורח >> אבנר גולן: לנו אמנם יש ניסיון לא רפואי בטיפול בנפגעים, אבל יש לנו הרבה מאוד ניסיון מהסבל שהם חווים וחוסר הטיפול של המערכת בהם.

 << אורח >> אבנר גולן: אני רק מקווה שהוועדה הזו באמת תקצור פירות ביחס לוועדות הקודמות שהוקמו בנושא ושום דבר לצערנו לא מומש הלכה למעשה, לא מהתובנות ולא מההמלצות.

 << אורח >> אבנר גולן: אחד הדברים שאני זוכר, אני מלווה את הנושא הזה כמעט שני עשורים בהמון דיונים בכנסת, אחד בראשות חבר הכנסת ישראל חסון, לשעבר ועדת משנה של חוץ וביטחון שטיפל בנושא הזה, של חברת הכנסת ענת ברקו, הדברים בעצם לא הגיעו לכדי מימוש.

 << אורח >> אבנר גולן: אני מאוד מקווה שהוועדה הזו תוביל ותקיים.

 << אורח >> אבנר גולן: יש דוח שנעשה בזמנו, אגף השיקום מינו צוות בדיקה בראשות פרופ' גד לובין שהיה בזמנו ראש מערך בריאות הנפש במשרד הבריאות, ואני חושב שאם אגף השיקום היה מחבק את הדוח הזה והיה מקיים לא את כל ההמלצות, את חלקו, לא היינו מגיעים לדיונים האלה בכלל.

 << אורח >> אבנר גולן: אגף השיקום גנז אותו אי שם באיזה שהיא כספת, לא שומעים ממנו, לא רואים אותו בכלל.

 << אורח >> אבנר גולן: אני מוכן להמציא לך את הדוח הזה, אני מקווה שזה גם ילווה חלק מהדיונים פה בוועדה.

 << אורח >> אבנר גולן: ואשריכם.

 << אורח >> אבנר גולן: אני הייתי רק מוסיף דבר אחד, אופיר, הפינה של פוסט טראומטיים זו לא הפינה היחידה שסובלים וחווים חוסר טיפול או יחס מזלזל מאגף השיקום.

 << אורח >> אבנר גולן: רק לסבר את האוזניים, יושב ראש הארגון, קליימן עידן, שנבחר לפני כשנה, טרם כניסתו לתפקיד הוא ערך סקר באמצעות חברה חיצונית ובסקר הזה נבחנו כ-2,000 נכים, בחתך של גילאים, נכויות, דרגות נכות וכדומה, 75% מהנכים, אנחנו חשבנו שהם רוצים זכויות, שיפור, שדרוג זכויות, ובאמת הופתענו לטובה, 75% דיברו על יחס מזלזל מצד אגף השיקום, אי מתן מענה, אי קבלת טיפול, אי קיום פגישות עם רופאים, עם עובדים וכדומה.

 << אורח >> אבנר גולן: פשוט ממש כך.

 << אורח >> אבנר גולן: אני מאוד מקווה שכל הנושא הזה יובא ויקבל פה באמת משמעות בדיונים בוועדה.

 << אורח >> אבנר גולן: הייתי מבקש, אם אפשר, להרחיב גם את המנדט של הוועדה לבחון בכלל, לאו דווקא לפוסט טראומטיים את הנושא, טיפול בכלל לכלל נכי צה"ל על ידי המערכת שמזניחה אותם.

 << אורח >> אבנר גולן: יש עשרות מקרים, אנחנו מוכנים להיפגש איתכם, עשרות מקרים ביום יום.

 << אורח >> אבנר גולן: אנחנו, ארגון נכי צה"ל, על חמישה מחוזותיו, פוגש יותר נכים מאגף השיקום, כי אנחנו מטפלים לא רק בפן הרפואי שיקומי, אלא גם בעיות, מצוקות, כלכלה, מול רשויות, מול משרדי הממשלה, ואני חושב שכדאי לחשוב על הנושא הזה, על להרחיב מנדט ולטפל בכלל ביחס והטיפול של אגף שיקום כלפי נכי צה"ל בכלל.

 << אורח >> אבנר גולן: שיהיה לך בהצלחה.

אופיר סופר: תודה רבה, אבנר.

אופיר סופר: ואני אגיד, ברור לי שיש לנו עוד עבודה רבה לגבי נכי צה"ל, אנחנו מה שנקרא נתחיל בקטן ונתקדם לאט לאט, נקווה שהקטן הזה יהיה גם מספיק גדול, בעזרת ה'.

 << אורח >> אבנר גולן: חשוב לדעת שאנחנו באמת נהיה שותפים פעילים כארגון נכי צה"ל, כי לא כל החוכמה נמצאת רק באגף השיקום.

אופיר סופר: אנחנו גם קבענו ישיבה אצלכם, לדעתי זה בשבוע הבא.

אופיר סופר: אנחנו בהחלט נהיה פתוחים לקבל רעיונות חקיקה ואנחנו שותפים מלאים לחלוטין.

 << אורח >> אבנר גולן: בשמחה, בהצלחה.

אופיר סופר: דן שגב מאגף השיקום.

אופיר סופר: למרות שאני אשמח שאתה תתייחס אחר כך.

דן שגב: אני אמתין.

אופיר סופר: אתה רוצה להגיד משהו כרגע?

דן שגב: זה יכול להמתין.

אופיר סופר: בסדר גמור.

אופיר סופר: אנחנו נתחיל עם אבא של נפגע פוסט טראומה.

אופיר סופר: אני לא מפסיק להיפגש עם אנשים, אני משתדל לשמוע ככל שאפשר, ככל שניתן, אני חושב שתמיד יש מה ללמוד.

אופיר סופר: פגשתי את אבי לפני שבועיים וזה סיפור שמאוד מאוד נגע ללבי ואני חושב שיש לנו הרבה מה ללמוד בו, אז בכבוד, אבי.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: שלום לכולם, שמי אבי אבוטבול.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: אני הייתי קצין בגולני, נפצעתי שלוש פעמים, הבן הגדול שלי היה בדובדבן, נפצע, משותק ברגל, נכה צה"ל, הבן הקטן שלי היה בצנחנים, נפצע לפני עשר שנים בהיתקלות.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: אני לא מדבר כרגע על הפציעה הגופנית, אני מדבר על הפציעה הנפשית.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: הוא הלום קרב ומסע העינויים שאני עובר עם אגף השיקום מוביל אותי למסקנה, ואני מצטער שכך אני מתבטא, שמישהו שם למעלה התבלבל.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: מישהו למעלה באגף השיקום התבלבל באופן שאני שלחתי את הילדים שלי ליחידות קרביות, הם היו מוכנים להקריב את החיים שלהם למען המדינה ואני חשבתי שיש בינינו הסכם, ביני לבין המדינה, בינם לבין המדינה, שאם חס וחלילה קורה להם משהו המדינה עומדת מאחוריהם והם יקבלו את הטיפול וכל מה שמגיע להם הם יקבלו.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: לצערי המדינה הפרה את החוזה, הפרה את החוזה באופן כזה שאני לא יכול להרחיב כרגע את הדיבור מבחינת קוצר זמן, אבל יש לי כל כך הרבה סיפורים לספר לכם שהשערות שלכם יסמרו ברגע שאתם תשמעו מה עובר לוחם או לוחמים שמוכנים להקריב את החיים שלהם, נפצעים, נמצאים בבית.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: הבן שלי בכל אופן כבר עשר שנים נמצא בחדר, לא יוצא מהחדר, לא מתפקד, לא משוקם מבחינת עבודה ותעסוקה, לא משוקם מבחינת לימודים ועושה לי רושם שכאילו משרד הביטחון ואני, או משרד הביטחון והילדים שלי, נמצאים בפלנטה אחרת.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: אמרתי קודם, מישהו התבלבל.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: ואני אספר לכם מספר דברים.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: לפני כן דיברתם על נושא של שיקום.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: ביום בהיר אחד מתקשרת הבחורה שמתעסקת בתעסוקה באגף השיקום בחיפה ואומרת שהם מנסים לסדר לבן שלי עבודה בחברת החשמל.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: הג'וב המהולל, במרכאות, שמסדרים לו, וזה בסדר, העיקר שייצא מהבית, זה שהוא יהיה שלוש פעמים בשבוע בחברת חשמל למשך שעתיים והוא אמור לטפל בקטע של הסעות עובדי חברת חשמל.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: הבן שלי הולך לריאיון, נפגש עם אנשים, משם מחליטים ששולחים אותו לבחינות פסיכוטכניות, הבחינות הפסיכוטכניות האלה עלו לי 2,000 שקל כי ידעתי שהוא לא יעבור אותן ודאגתי שמישהו ממכון מסוים יבוא אליו הביתה וילמד אותו מה הוא צריך לעשות.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: הוא עובר את הבחינות בהצלחה, משם שולחים אותו לרופא תעסוקתי של חברת חשמל שקובע שבעקבות זה שהוא מקבל קנביס הוא לא יוכל לנהוג ברכב של חברת חשמל.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: אין בעיה.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: משם שולחים אותו למשרדים אחרי כמה ימים והוא חותם על חוזה העסקה, ואומרים לו: אדוני, מאחר שאנחנו לפני פסח אתה תתחיל לעבוד בעוד שלושה שבועות.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: אשתי הולכת, מאחר שהבן שלי לא יוצא מהבית, קונה לו בגדים חדשים, סוף כל סוף אנחנו רואים איזה שהיא קרן אור בקצה המנהרה.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: יום לפני התעסוקה שהוא צריך להתחיל לעבוד הוא מרים טלפון לחברת חשמל ושואל: רבותיי, מתי אני צריך לבוא מחר?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: ואז אומרים לו: תגיד, לא אמרו לך שאתה לא יכול לעבוד בחברת חשמל?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: הוא שואל למה, אמרו לו: כי לפני חודש וחצי-חודשיים כשמילאת את השאלון כתבת שבעלה של אחות של אשתך שעובד בכלל בעיר אחרת, שהוא לא מכיר אותו, עובד בחברת חשמל ואין שניים מאותה משפחה שיכולים לעבוד בחברת חשמל.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: אתם יודעים מה זה עשה לבן שלי?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: אתם יודעים מה זה עשה לי?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: זה כאילו שהכניסו לי סכין בגב.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: כתבתי מכתב ליושב ראש חברת חשמל, האלוף רון-טל, וביקשתי ממנו, התחננתי, מה הקשר?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: זה שיקום של נכה צה"ל הלום קרב, מה הקשר בין התקשי"ר שאומר שאין בני משפחה?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: לא עזר לי.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: אבל פה מגיע הקטע, אחרי שאני כותב: רבותיי, מה אתם עושים?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: הולכים מאגף השיקום, מתקשרים אליי בזעם ואומרים לי: מה פתאום אתה מתערב ופונה לחברת חשמל ומבקש שיכניסו את הבן שלך לעבודה?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: מה אתה עושה?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: אנחנו מטפלים בזה.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: אמרתי: רבותיי, אתם עשר שנים לא מצליחים לשקם את הבן שלי, אמרתם לי להיות אבא, אל תתעסק בשום דבר אחר, אנחנו נדאג, אתם לא דואגים לכלום.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: אני נהפכתי לבן אדם שגם אגף השיקום בא נגדו.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: זה מקרה אחד.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: מקרה שני.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: הבן שלי הולך לוועדה, אני נכנס לוועדת אחוזים, יושבים שלושה פסיכיאטרים בוועדה, אני מגיש חומר רפואי לאחת הפסיכיאטריות, היא קוראת את החומר ומגישה את זה לפסיכיאטרית שנמצאת מטר וחצי לידה, קופץ הפסיכיאטר השלישי, שבמרחק ארבעה מטר נמצא שם, תולש לה את הדף, קורא אותו ממרחק תוך כדי זה שהוא מגחך ומארבעה מטר לוקח את זה וזורק את זה אליה, כמו עפיפון הבן שלי פרץ בבכי, אמר לי: אבא, אני רוצה שתיקח אותי מפה.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: כתבתי מכתב ומר דן שגב הואיל בטובו להיפגש עם הבן שלי ועם אשתי ועם הבת שלי.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: הוא דיבר עם הבן שלי, תחקר אותו, שאל אותו מה קרה בהיתקלות בארבע עיניים, הבן שלי סיפר לו על ההיתקלות, הוא אומר לי: הבן שלכם גיבור, אבל למה אתם מתעסקים בקטע של האחוזים?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: למה אתם לא מתעסקים בקטע הרפואי?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: אני רוצה שהבן שלי יקבל את כל מה שמגיע לו, גם באחוזים וגם בטיפול.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: הבן שלי במשך השנה האחרונה לא מקבל טיפול וכשהפסיכיאטר שלו שמע את זה לפני שבועיים, הוא הוציא ממו לפסיכולוגים שמטפלים בבן שלי, טיפלו בעבר, ושאל מי מוכן לטפל בבן שלי, בברק, בהתנדבות.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: אני לא צריך שהבן שלי יטופל בהתנדבות, מה, עושים לי טובות?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: הבן שלי, השיקום שלו לא נגמר.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: איך יכול להיות דבר כזה?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: איך יכול להיות שאני בא לוועדת ליווי שמחזיקים את התמונות של הבן שלי, ככה הוא נראה לפני הפגיעה, ככה הוא נראה היום, אז הוא שקל 85 קילו, יש פה תמונות איך הוא נראה, הר אדם שרירי, והיא מעזה לשאול אותי: תגיד, הבן שלך היה רזה לפני הגיוס?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: והשני שואל אותי: תגיד, הבן שלך סבל מבעיות לפני שהוא התגייס?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: לבן שלי היה פרופיל 97, הוא שירת כלוחם ב'עופרת יצוקה', היה חייל מצטיין, היה צלף בחפ"ק מג"ד והוא נפגע בהיתקלות שבוע לפני השחרור שלו.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: מאז כל החיים שלנו נעלמו.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: זו הבת שלי, הבת שלי הייתה המזכירה של בני גנץ בשירות הצבאי שלה, היא הייתה קצינה, כשהיא השתחררה היא הלכה לשב"כ, בשב"כ היא הייתה הרבה מאוד שנים, יש לה תואר שני בביטחון לאומי, ו כשהבן שלי נפגע וכשידענו שהוא צריך טיפול היא איתו כבר מספר שנים רב מטפלת בו.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: אשתי לא עובדת, כל היום היא שם, הוא לא מתגלח, הוא לא מתרחץ, הוא לא מצחצח שיניים, הוא עושה פיפי, סליחה, במיטה.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: כשאני מספר לפסיכיאטרים בוועדה שהבן שלי עושה פיפי במיטה בגיל 30, אתם יודעים מה הם עונים לי?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: כן, אנחנו מכירים את זה.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: זה נראה להם נורמלי שבן אדם בגיל 30 עושה פיפי במיטה.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: ככה הם מתייחסים אליו.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: אני הולך לוועדת ליווי ובוועדת הליווי הזו מי יושב?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: יושב פסיכיאטר ומנהלת אגף סוציאלי של אגף שיקום, שהיא שכירה באגף שיקום, יושבים שניהם ובעקבות מכתב שכתבתי לפונקציונרים רבים יושב גם מפקח, מה עשה הפסיכיאטר שיושבת לידו מישהי שהיא שכירה ומנהלת באגף שיקום, שמפקחת עליו?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: הוא יעשה מה שהוא רוצה או שהוא יעשה מה שהיא רוצה?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: אם אני עכשיו הייתי עובד במקום מסוים והיה הבוס שלי והמעביד היה לידי והייתי צריך לקבל מישהו לעבודה, מי היה קובע אם הוא נכנס לעבודה?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: מי היה קובע אם הוא מקבל את השכר?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: רק הוא.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: אותו דבר מי שמנהלת אגף מסוים באגף השיקום, היא זו שקובעת מה יהיה.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: לוועדה של הבן שלי לפני שלושה שבועות שלחו עורכת דין לוועדה רפואית, כאילו שהבן שלי עומד למשפט.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: אני עושה את כל מה שאני עושה רק בגלל מה שאני מספר לכם עכשיו.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: הבן שלי יצא מהוועדה הזו שעורכת דין עמדה לשני פסיכיאטרים על הראש וציטטה מוועדת ליווי והיא אמרה להם דברים שקבעו בוועדה שהוא לא נכח בה, לא דיברו איתו והם כתבו:

 << אורח >> אברהם אבוטבול: אנחנו מתרשמים שהנכה מנסה לעשות רווח משני ממצבו.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: הבן שלי, המת החי, מנסה לעשות רווח משני ממצבו.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: איך אתם לא מתביישים ושולחים לשם עורכת דין שתגיד את הדבר הזה בוועדה?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: ומה הם אמורים לעשות שני הפסיכיאטרים כשעומדת להם עורכת דין מטעם משרד הביטחון שמשלם להם את השכר?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: לפני שידעתי מה תהיה התוצאה של הוועדה כתבתי מכתב, למחרת, ובאמת אחרי שבועיים קיבלנו תשובה שהורידו לו 10%, מ-50% הורידו לו ל-40%, על מה?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: כשבוועדה קודמת שנתיים לפני זה נתנו לו 50% זמני וכתבו בסוף: 'אנו קובעים כי מגיע לו 50% לאור מצבו ומקווים כי בעזרת טיפול מתאים מצבו ישתנה'.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: מצבו לא ישתנה.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: יש לי מסמכים של הפסיכיאטר ושל משרד הביטחון בבית חולים רמב"ם, שהוא מנהל מחלקת פסיכיאטריה ברמב"ם, שכותב: אני קובע במפורש שהנכה לא מסוגל לעבוד, לא יכול להיות מועסק ומצב ה-ADL, זה מצב תפקודי, הורע ובזמן הקרוב לעין לא נראה שתהיה הטבה במצבו.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: אני אומר לכם, אני בזמן האחרון מדבר עם הרבה נכים, יש לי פה משפט שבחיים לא חשבתי שאני אגיד אותו ואני אומר אותו רק בגלל זה שהבן שלי יצא מהוועדה והוא אמר לי: אבא, אני מצטער שהתגייסתי ליחידה קרבית, אני נהפכתי לאויב המדינה, שלחו לי עורך דין לוועדה רפואית.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: ואני רואה לפני שלושה ימים ולפני יומיים שעומדים הורים בכניסה לבקו"ם, מה שאני לא רציתי לעשות, ואני לא חושב שזה נכון, ומנסים להשפיע על הורים של חיילים שמתגייסים ליחידות קרביות לא ללכת לשם, כי אין להם גב.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: הם אומרים להם: רבותיי, הילדים שלכם ייפגעו, אף אחד לא יטפל בכם.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: וזה אגף השיקום, מישהו למעלה התבלבל.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: ואני אקריא פה משפט שבחיים לא חשבתי שאני אגיד אותו, אבל לאור המצב אני עומד מאחורי מה שכתוב פה, לצערי: תדע כל אם יהודייה שגורל ילדיה נתון לשיקוליהם של אנשים קטנים, מנותקים, שאינם מבינים או רוצים לסייע לטיפול במצוקתם של אלה שחירפו את נפשם למען המדינה.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: זה עצוב מאוד שזה ככה, רבותיי.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: בן גוריון כתב משהו אחר, הפוך, שהגורל של הלוחמים שלנו, שתדע את זה כל אם יהודייה, נתון בידיים של מפקדים, ואני לא רוצה להחמיא לו, אבל כאלה מפקדים, זה לא מה שקורה בשטח.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: בושה וחרפה, איך אתם, אגף השיקום לא מתביישים?

 << אורח >> אברהם אבוטבול: יותר מזה, אם אתם יודעים שזה ככה זה גרוע, אם אתם לא יודעים שזה ככה זה עוד יותר גרוע.

 << אורח >> אברהם אבוטבול: תודה רבה לכם.

 << אורח >> אבנר גולן: אני יכול להתייחס דקה אחת לדברים?

אופיר סופר: אנחנו חייבים להדביק את הקצב.

אופיר סופר: נמצא איתנו האלוף איל בן ראובן, חבר הכנסת לשעבר.

איל בן ראובן: בוקר טוב.

איל בן ראובן: בוקר טוב לאופיר, לחברי הוועדה ולכל האנשים שנמצאים שם.

איל בן ראובן: אני מוכרח לומר לך, אופיר, שקשה לי קצת לדבר אחרי האבא של הבחור שדיבר לפניי.

איל בן ראובן: אני רוצה גם לומר לך, אופיר, שמאוד מאוד ריגשת אותי בדברי הפתיחה שלך ואני מאוד מברך אותך ואת חברי הוועדה האחרים על מה שאתם עושים ועל מה שאתם הולכים לעשות.

איל בן ראובן: לקחת על עצמך תפקיד מאוד מאוד חשוב.

איל בן ראובן: אני אגיד רק בנימה אישית עוד, את הסיפור של אופיר, אני אומר את זה, אופיר, לאנשים שמסביבך שם, אני מכיר אותו היטב היטב.

איל בן ראובן: באתי לבקר אותך עוד באותו ערב, הייתי אחד ממפקדיך, ומה שאתה לא אמרת לאנשים זה מי שאתה, שאתה גם קיבלת צל"ש על התפקוד שלך באותו אירוע שלפחות אני כמפקד בצה"ל השתמשתי בסיפור שלך שנים רבות כדי ללמד בצה"ל מהי ההתנהגות הנכונה עם פצועים בשטח וצריך לפנות אותם בלי לשאול שאלות, לא מלמעלה, לא מלמטה, לקחת יוזמה, להיכנס ולפנות.

איל בן ראובן: זה מה שאתה עשית, שילמת על זה מחיר, גם בחיילים וברמה האישית ואני חושב שזה ראוי ללימוד בצה"ל, לפחות אני מדריך בצה"ל וגם עסקתי בלימוד הנושא ועל כך אני חושב שאתה היום נמצא במקום באמת חשוב.

איל בן ראובן: אני אהיה מאוד קצר הפעם.

איל בן ראובן: אני רק אומר כך, אני אכן התבקשתי על ידי מנכ"ל משרד הביטחון הקודם, על ידי אודי אדם, לעשות עבודה גדולה בכל נושא שיקום נכי צה"ל.

איל בן ראובן: העבודה הזאת נעשתה בשיתוף פעולה עם אגף השיקום, עם ארגון נכי צה"ל, עם משרד הביטחון וצה"ל, שישה-שבעה צוותים שעבדו.

איל בן ראובן: העבודה הזאת מוכנה.

איל בן ראובן: אני לא יכול כרגע להציג אותה מאחר שהיא נמצאת כרגע בידיים של מנכ"ל משרד הביטחון, של השר ביטון, הצגתי לו את העבודה והם קודם כל צריכים להחליט היות שהם ביקשו את העבודה ואני כמובן עשיתי אותה ובהתנדבות מלאה ואני כרגע רוצה שהם קודם כל יראו מה עושים עם העבודה.

איל בן ראובן: בעצם יש החלטה שנאמרה בעל פה, של אנחנו הולכים לקדם את הנושאי שכאמור קשורים לא רק להלומי קרב, אלא לנכי צה"ל בכלל.

איל בן ראובן: בעבודה הזאת, אני רק אומר לכם, יש המלצות שהן בגדר מהפכה נדרשת בנושא הטיפול של מדינת ישראל באלו שנפגעו למען מדינת ישראל.

איל בן ראובן: את המהפכה הזאת צריך לעשות.

איל בן ראובן: אני אומר לך, אופיר, דווקא בדוגמה שאתה התייחסת אליה, אין מצב שניתן לשים את המשאבים שנדרשים לטפל בנפגעי מדינת ישראל בצה"ל למול התעצמות, למול טנקים ותותחים וכל מה שצריך, זה לא בכלל על אותו מישור.

איל בן ראובן: למדינת ישראל יש חובה מוסרית ערכית עליונה לטפל בנפגעיה ככל שרק נדרש.

קטי קטרין שטרית: זה כבר הגיע גם למתיה.

איל בן ראובן: ואסור לשים את זה בממד של התייחסות לתקציב משרד הביטחון ומול מה זה מתמודד.

איל בן ראובן: זה מדינת ישראל צריכה להחליט, העדיפות העליונה למען דבר אחד חשוב, ההורים, שאנחנו ההורים נשלח את הילדים שלנו בלב שלם לסכן את חייהם ושהילדים שלנו ירוצו לצבא וישרתו בסיירות וביחידות הלוחמות.

איל בן ראובן: אנחנו מוכרחים את החוזה הזה לממש עד תומו.

איל בן ראובן: אני, כמו שאמרתי, אקצר.

איל בן ראובן: בהמשך הדרך, אופיר, אני רוצה להגיד לך, אני גם אמרתי לך את זה בעל פה כשנפגשנו לאחרונה, אני עומד לרשותך ולרשותכם ככל שרק נדרש על מנת לעזור במימוש ה-, אני לא רוצה לקרוא לזה חזון, במימוש העבודה ותוכנית העבודה שצריכה לטפל בכך שכל הלום קרב, כאשר הוא מבין שהוא הלום קרב, הדבר הראשון שהוא יקבל טיפול, הדבר שיהיה אחרי זה, בזמן מאוד נתון וקצר, יהיה ברור מה הוא צריך לקבל ולא באופן זמני אלא קבוע, גם הוא, גם משפחתו, אם צריך, ולפעמים בהלומי קרב, מי כמוך יודע, צריכים גם לטפל במשפחה, לפעמים בהורים ולפעמים בילדים.

איל בן ראובן: כל הדבר הזה נדרש.

איל בן ראובן: מדינת ישראל צריכה להיות מובילה בתחום הזה כי נושא הלומי הקרב הוא הולך ומתגבר, יש יותר הלומי קרב.

איל בן ראובן: אז, אופיר, כאמור, אשמח לעמוד לרשותכם ובעתיד המאוד קרוב אני מקווה להציג את העבודה שלי במלואה ואני אומר לכם, יש אנשים, גם באגף השיקום, אנשים מצוינים שיודעים לעשות את העבודה, צריכים לעשות את העבודה, בוודאי בארגון נכי צה"ל, צריך לשנות שם דברים מהיסוד במספר נושאים, כולל בחקיקה, על מנת שאנחנו נחזור או נגיע למקום שבו אנחנו חייבים להיות.

אופיר סופר: תודה רבה לאלוף איל בן ראובן, ובאמת גם השר ביטון אמר שהוא יגיע עם מסקנות הוועדה לוועדה יותר מאוחר.

אופיר סופר: אני מבקש שנעבור לצורת דיבור יותר מדויקת ולדייק בזמנים כדי שכולם יוכלו לדבר.

אופיר סופר: אנשים הגיעו, אנחנו צריכים לכבד את כולם, אז בבקשה להקפיד על לא יותר משלוש דקות בשלב הזה, ואם נצטרך לקצר יותר אז נקצר.

אופיר סופר: חברת הכנסת קטי שטרית, בבקשה.

קטי קטרין שטרית: אז אני מצטרפת לברכות.

קטי קטרין שטרית: אני בטוחה שהמעשה שנעשה על ידך, באמת להקים ועדת משנה לגבי הלומי קרב, אני חושבת שיש בזה ערך מוסף מאוד גדול ואני ממש מודה לך בשם הרבה חברים שמודעים לזה.

קטי קטרין שטרית: אני רוצה שתבינו, אנחנו מקבלים עשרות ומאות פניות ממשפחות.

קטי קטרין שטרית: אני לאחרונה קיבלתי סרטונים שמראים גם איך נראה בחור שמערכת הביטחון החליטה שהוא לא הלום קרב.

קטי קטרין שטרית: אמרתי שהסרטון מזעזע, אלך אראה בעצמי.

קטי קטרין שטרית: אני יושבת מול בחור שמראים לי את התמונות שלו, חסון, נראה כמו שחקן קולנוע, כשאתה מסתכל על התמונות אתה רואה את החיוכים היפים שיש לו מאוזן לאוזן ויושב לפניך ילד עם מאפרה שמלאה בעשרות בדלי סיגריות, רגליו רועדות, ידיו רועדות, הוא לא מסוגל להוציא משפט אחד רציף ומערכת הביטחון אומרת שהוא לא הלום קרב.

קטי קטרין שטרית: אם זה לא הלום קרב, אז או משהו לא בסדר אצלי, או שמשהו לא בסדר אצל המערכת.

קטי קטרין שטרית: אני מגיעה מתוך כעס לוועדה.

קטי קטרין שטרית: אני עזבתי כרגע ועדות שאני בעצם יזמתי את הנושא שמדובר שם, כי אני חושבת שהנושא הזה הוא חשוב, הוא חשוב ברמה הערכית, ברמה המוסרית.

קטי קטרין שטרית: למה הוא חשוב ברמה הערכית והמוסרית?

קטי קטרין שטרית: מה המסר שהבית הזה קם ואומר לכל אמא, ואני אמא, גידלתי שני ילדים שהלכו לצבא ובת שהלכה לשירות לאומי, וכשהילדים שלי הלכו לצבא אני אמרתי: אתם הולכים לשרת בצבא הגנה לישראל, אתם הולכים לשרת בצבא הכי מוסרי שיש עלי אדמות, ובסופו של דבר כאתה רואה את האימהות שמזמינות אותך לבוא לראות את הילדים שלהם שהיו ילדים למופת, לתפארת, ולצערנו הרב נתקלו בכל מיני אירועים וסיטואציות שגרמו להם את מה שגרמו להם.

קטי קטרין שטרית: אם לא ניקח עליהם אחריות, אני אומרת את המילה הכי קשה שיכולה להיות, אנחנו פושעים.

קטי קטרין שטרית: אנחנו פושעים.

קטי קטרין שטרית: אנחנו פושעים, אסור לנו להיות פה יום אחד, אסור למערכת הזו להמשיך להיות יום אחד ולתפקד אם אנחנו נפש אחת – כי אתם חושבים שמדובר בילד אחד, טוב, אז אוקיי, אז קצת לא מרגיש טוב, לא נורא, אולי נדחף לו כמה כדורים וזה, זה לא הילד, זה המשפחה, זה כל מה שמסביב, זה כל מה שסובב, זה עולם שלם.

קטי קטרין שטרית: זה עולם שלם וזה חייב להיות מטופל, אנחנו לא חייבים להעביר את הילדים האלה שבעה מדורי גיהינום, אנחנו צריכים לחבק אותם, אנחנו צריכים להתייחס אליהם כאל מי שהמערכת עשתה איתם עוול.

קטי קטרין שטרית: זה דבר אחד.

קטי קטרין שטרית: עוד תופעה שאני מזהה בתקופה האחרונה שהגיעה אליי זו תופעה של חבר'ה צעירים שהגיעו לצבא ובתוך המערכת הצבאית הצבא בעצמו פגע בהם.

קטי קטרין שטרית: אני מדברת על זה שהוא התחצף למפקדת שלו, הוא נכנס למחבוש, שם הוא רב עם מישהו והוא נכנס, שימו לב, ל-70 יום בידוד.

קטי קטרין שטרית: 70 יום בידוד.

קטי קטרין שטרית: אני יצאתי מבידוד של 14 יום אני כמעט – את הצוות שלי שיגעתי, אבל אני כמעט, היו מכניסים לי את המגש עם האוכל ומוציאים אותו, כי הייתי בבידוד של 14 יום.

אופיר סופר: היושב ראש חיים כץ שלח לי שאני לא מנהל את הדיונים ברוחו.

אופיר סופר: אז נא לקצר.

קטי קטרין שטרית: אז תגיד לחיים כץ שזה בגלל קטי שטרית.

קטי קטרין שטרית: אני אומרת שזה גם עוד נושא שאני מאוד מקווה שהוועדה גם תיקח את זה.

קטי קטרין שטרית: שלחתי גם מכתבים עם אישורים רפואיים על הבחור וקיבלתי בחזרה שאין עניין, אין כלום, הכול בסדר, הוא רק אושפז באיתנים.

קטי קטרין שטרית: הוא אושפז בבית חולים לחולי נפש, אבל אין לו כלום, הכול בסדר.

קטי קטרין שטרית: אז גם את הנושא הזה, הלומי קרב והלומי צבא, זה מושג חדש.

אופיר סופר: הוועדה כאן עוסקת בכוונה ולא בכדי בסוגיה של נפגעי פוסט טראומה וטראומה, אנחנו לא כל כך רוצים לערבב כל מה שקשור לקרב.

אופיר סופר: אפשר לדון בעניינים בוועדות אחרות, יש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

אופיר סופר: אני חושב שהדברים שאמרת בהתחלה, אני מסכים איתם, לצערי.

עירית אבוטבול: אני יכולה אולי רגע לומר משהו?

עירית אבוטבול: אני אמא של ברק, של הלום קרב.

אופיר סופר: ברור.

עירית אבוטבול: אני רק רוצה להגיד, אני מדברת בשם הרבה אימהות, שאני פוחדת מהבן שלי.

עירית אבוטבול: הרבה פעמים קורה בהתקפי זעם שהוא ממש עומד מילימטר מהפנים שלי כי הוא רוצה להרביץ לי.

עירית אבוטבול: הוא אחר כך הוא נורא מצטער ומאוד בוכה, אבל הוא עושה את זה כי הוא פוחד.

עירית אבוטבול: הוא ראה אותי סוחבת שישייה של מים מינרלים והוא פחד מה יקרה לי והוא ירד במדרגות ובא אליי ונעמד ככה וצרח עליי.

עירית אבוטבול: עכשיו, זה לא רק שאני אומרת את זה, ההורים אומרים את זה.

עירית אבוטבול: אני הרבה פעמים פוחדת משיחת הטלפון שלו, מה'הלו' אני יודעת מה הולך להיות במהלך היום.

עירית אבוטבול: אתם לא יכולים לתאר לעצמכם מה המשפחות מסביב לילד כזה חוות.

עירית אבוטבול: אף אחד לא יודע, גם לא במשרד הביטחון.

עירית אבוטבול: וכשאני מגיעה למשרד הביטחון בחיפה, כי הבן שלי לא יוצא מהחדר עשר שנים, שואלים אותי למה את באה, למה לא הוא?

עירית אבוטבול: אני אומרת להם: הבן שלי כמו שק תפוחי אדמה יושב על הכיסא עשר שנים, ישן שם.

עירית אבוטבול: הוא לא מעז להיכנס למיטה כי ברגע שהוא נכנס למיטה יש לו סיוטים.

עירית אבוטבול: ואז אומרים לי: אל תבואי את, הוא יבוא, הוא יסדר.

עירית אבוטבול: לא, הוא לא יסדר, הוא לא יכול לסדר.

עירית אבוטבול: הוא לא עושה כלום.

עירית אבוטבול: אנחנו מסדרים לו בבנק, אנחנו מסדרים לו את הכול.

עירית אבוטבול: אז רק אני רוצה שתדעו מה כל המשפחה מסביב עוברת.

אופיר סופר: נראה לי שככל שתתארו עדיין אנחנו נהיה רחוקים מלהבין את העוצמות.

אופיר סופר: אני מבקש מפרופ' מולי להד, שהוא מומחה בינלאומי לטיפול בפוסט טראומה שאיתנו בזום.

מולי להד: שלום לכולם.

מולי להד: קודם כל, אופיר, אני באמת חושב שהיוזמה שלך לא להוריד את זה מסדר היום, להיפך, להעלות את זה לסדר היום היא מאוד מאוד חשובה.

מולי להד: אני רוצה רק להוסיף משהו קטן, כי אני רואה שהזמן מאוד מאוד קצר.

מולי להד: נעשתה עבודה, ב-2015 הוגשה למשרד הביטחון עבודה שנקראת 'עקרונות הטיפול בהפרעת דחק פוסט טראומטית'.

מולי להד: אני רק רוצה שתבינו על איזה רבדים אנחנו הצענו והגשנו המלצות כדי שכשחייל יגיע הוא יעבור הערכה מלאה בכל התחומים האלה, וזה הולך ככה, החל בטיפול תרופתי, דרך טיפול פסיכולוגי, דרך טיפול זוגי ומשפחתי בדיוק כמו שאתם מדברים, כולל טיפול מיני, שכאילו קצת הורדנו את זה מסדר היום, שיקום ותעסוקה, תחלואה גופנית, תמריצים כלכליים וגם להכשיר את המטפלים שהם יהיו באמת ממוקדים וגם טיפול קבוצתי.

מולי להד: נורא חשוב לי להגיד, הדבר הזה הוגש למשרד הביטחון, זה נקרא 'מודל השערים', החייל מגיע והוא מקבל את כל התמונה והיא גם יכולה להיות דינמית.

מולי להד: בראש הוועדה שלנו עמד פרופ' יוסי זוהר.

מולי להד: לצערי הרב הדבר הזה לא ממומש, למרות שהוא יוצא מן הכלל והוא נותן תמונה כוללת לכל מה שאנחנו מדברים פה, כמובן אפשר לשכלל אותו.

מולי להד: הטיפול של אגף השיקום הוא בדרך כלל טוב, אבל גם הם מוגבלים ולכן אני אומר ככל שניתן להם יותר כלים, ככל שנעשה את העבודה הזו יותר ממוקדת, ככל שייתנו טיפולים ממוקדים ולא טיפולים גנריים, יש סיכוי שאנחנו לא נמצא ילדים עשר שנים אחרי עדיין יושבים בבית.

מולי להד: ואם זה יקרה, יש במודל הזה של ה'שערים' כל כך הרבה אופציות.

מולי להד: אני אומר שוב, להשאיר אותם מאחור בצורה הזאת, וחס וחלילה, אני יודע את זה, מעליבים אותם לא פעם בוועדות, לא בגלל רוע לב, אלא בגלל אטימות לב והגישה שהם צריכים להוכיח שהם סובלים.

מולי להד: אני אומר, יש אפשרות לעשות עבודה רב ממדית ולתת להם מענה רב ממדי כמו שאתם מעלים פה.

אופיר סופר: תודה רבה לפרופ' להד.

אופיר סופר: בבקשה, חבר הכנסת יוראי להב ואחר כך פרופ' זהבה סולומון.

יוראי להב-הרצנו: אני אהיה מאוד מאוד קצר בדברים שלי.

יוראי להב-הרצנו: היה לי מאוד חשוב להיות כאן הבוקר.

יוראי להב-הרצנו: אני רוצה להגיד לך, אדוני היושב ראש, אני רוצה לברך אותך על הנושא החשוב הזה ולכם, נציגי המשפחות, אני רוצה לחזק את ידיכם, אתם מדברים ויש בעיטה בבטן.

יוראי להב-הרצנו: זה ממש מרגש ומצמרר ולא תקין.

יוראי להב-הרצנו: אני חושב שהחובה שלנו כמדינה בחוזה שבין המדינה לבין ההורים הוא להחזיר את הילדים הביתה מן הקרב, להחזיר אותם בצורה שלמה ומלאה, גם ברמה הפיזית, אבל גם ברמה הנפשית, ואם הדברים הם כפי שאתם מתארים אותם, ויש לי חשש מהדברים שאני שומע פה שזה המצב, אז המדינה כושלת בתפקידה בחוזה הזה שבינינו לבין ההורים וגם בין החיילים.

יוראי להב-הרצנו: החובה של המדינה היא להשיב את הילד, את החייל, את הבוגר למסלול חייו הרגילים ואנחנו כושלים בכך, תהיינה הסיבות אשר תהיינה, אנחנו כושלים בכך ולנו יש את האחריות המוסרית, האחריות העליונה לעשות כל מה שצריך כדי שאותם אנשים, לוחמים, גיבורים, יקבלו את אשר מגיע להם כדי לשוב למסלול חיים רגיל ומלא.

יוראי להב-הרצנו: אני אמשיך להשתתף בוועדות ככל שחבר הכנסת אופיר יכנס אותן, על מנת לוודא שזה אכן קורה.

יוראי להב-הרצנו: אני חושב שזו חובה עליונה של המדינה ואנחנו נוודא שהמדינה עומדת בחובתה זו.

יוראי להב-הרצנו: תודה רבה לכם שהגעתם היום ושיתפתם אותנו.

אופיר סופר: תודה רבה.

אופיר סופר: בהזדמנות הזו אני רוצה להודות לכם, לחברי הכנסת, שאתם מגיעים להשתתף כך בוועדת משנה.

אופיר סופר: ככל שידוע לי זה לא דבר שמובן מאליו וממש - - -

קטי קטרין שטרית: כן, אנחנו נשמח אם יעדכנו אותנו כל הזמן על הישיבות.

אופיר סופר: ואנחנו נעדכן.

אופיר סופר: תודה רבה.

אופיר סופר: פרופ' זהבה סולומון, שהיא גם כלת פרס ישראל והיא גם חוקרת ורע"ן מחקר במחלקה לבריאות הנפש וככל שהסתובבתי אמרו לי שאני חייב לשמוע את עמדתה.

אופיר סופר: צריך לאחל לה רפואה שלמה, בימים אלה היא בדיוק מחלימה מקורונה.

אופיר סופר: בבקשה.

ענת כהן שמואל: לא שומעים.

ענת כהן שמואל: אתה רוצה בינתיים לעבור למישהו אחר ואז נחזור אליה?

אופיר סופר: חבר הכנסת אופיר כץ.

אופיר כץ: כן, אני רק רוצה ממש בקצרה, אדוני היושב ראש, לברך אותך, זה נושא חשוב, דנו בו גם בוועדת העבודה והרווחה, נושא שראוי לתשומת לב גבוהה יותר מבחינה פרקטית ממה שקורה היום במציאות של היום ולמרות שיש אנשים שעושים עבודה טובה המדינה צריכה להיכנס יותר ביחד עם המגזר השלישי, אבל זה לא צריך לבוא על חשבון מה שהמדינה עושה.

אופיר כץ: אנחנו צריכים לעשות עוד צעד.

אופיר כץ: הנושא הזה בוער בך, בער בך, ואני חושב שבאמת אין ראוי ממך לעמוד בראשות הוועדה החשובה הזאת.

אופיר כץ: עברתי גם על התוכנית שבנית, תוכנית ראויה, נכונה, מקיפה, נוגעת במצוקות ששמענו.

אופיר כץ: אנחנו פה איתך, לרשותך, מה שצריך על מנת לקדם גם מבחינה ציבורית, להעלות את הנושא הזה יותר לסדר היום הציבורי, לשמוע אותם יותר ולהשתמש בכלים שיש לנו כוועדת משנה להציף את זה יותר למעלה אחרי שנבנה את אותה חבילה שבסוף נגיע למסקנה שבה צריך לגעת, אותה צריך לשדרג, ולהביא את זה גם לידי ביטוי מבחינה פרקטית.

אופיר כץ: זו חובתנו, אנחנו חייבים לאנשים האלה וצריך לעשות עבור אותם חיילים, אותם לוחמים, אנחנו צריכים לעשות הרבה יותר ממה שקורה היום.

אופיר כץ: תודה.

אופיר סופר: תודה רבה, חבר הכנסת כץ.

אופיר סופר: פרופ' דניאל ברום, יושב ראש המרכז הישראלי לטפול בפסיכו טראומה.

דניאל ברום: בוקר טוב.

דניאל ברום: אני שמח באמת להיות פה בנושא כל כך חשוב.

דניאל ברום: אני עסקתי 40 שנה בבדיקה של יעילות של טיפול עבור אנשים פוסט טראומטיים.

דניאל ברום: אני לא רוצה לגזול הרבה זמן לכן אני אשמח אם נעבור לשקף הבא.

דניאל ברום: בעצם הבעיות הבינלאומיות בטיפול בחיילים פוסט טראומטיים, אחת, החיילים לא באים, המערכת לא נגישה להם וזה בעייתי מאוד.

דניאל ברום: אנחנו מכירים את זה גם ממשרד הביטחון כאן והיחידה לתגובות קרב שהיה מחקר של ד"ר אופיר לוי וד"ר גדי לובין, שכבר אמרו שלא יותר מ-2% מלוחמים שלחמו בלבנון באו לקבל טיפול.

דניאל ברום: זה בניגוד למה שקורה בשטח, שאנחנו יודעים ש-10% עד 15%, לפעמים אפילו 20% מהחיילים הקרביים הם פוסט טראומטיים.

דניאל ברום: הדבר השני, הטיפולים המוכרים, כמו שפרופ' מולי להד כבר רמז לזה, הם לא מאוד יעילים.

דניאל ברום: שני שליש מהאנשים שנכנסים לטיפול בסוף אתה עדיין יכול להגדיר אותם כפוסט טראומטיים.

דניאל ברום: כלומר יש פה בעיה.

דניאל ברום: דבר שלישי, בעולם יש בעיה שאנחנו לא יודעים בדיוק איך לטפל באנשים כמו הבן שלכם, שצריך שיקום, טיפול ושיקום ממושך והידע בעולם לא מספיק כרגע, וזה לא אומר שאנחנו יכולים לוותר על זה, זה אומר שאנחנו צריכים להתאמץ יותר.

דניאל ברום: המודל שאנחנו מציעים, הכרה מתחילה לא רק בחיילים פוסט טראומטיים, אלא בחיילים שעברו לחימה וצריכים לצאת מהמצב של לחימה ולחזור למה שנקרא חיים רגילים.

דניאל ברום: זה לא קורה בלי התערבות, בלי מסע שחרור, יש שני ארגונים שעוסקים פה בזה בארץ שבאמת עוזרים לאנשים להבין מה קרה להם בשירות הקרבי.

דניאל ברום: אחר כך אנחנו יודעים, ואצלנו בפרויקט 'מסע שחרור' 15% מהחבר'ה נכנסים לטיפול אינדיבידואלי.

דניאל ברום: ברגע שאתה מכיר ומוקיר והם מבינים מה קרה להם הם רוצים טיפול.

דניאל ברום: וזה לא קשור לכסף וזה לא קשור לשום רווח משני.

דניאל ברום: לא, הם רוצים טיפול.

דניאל ברום: לכן יהיה מאוד חשוב גם להפריד בין הטיפול לבין הכסף, כי אחרת אנחנו נכנסים לבעיה שגם מוכרת בעולם.

דניאל ברום: אנחנו גם יודעים שמהטיפול הזה עוד יוצאים לא מעט אנשים שצריכים טיפול שיקומי לאורך זמן.

דניאל ברום: המודל הזה יכול לעבוד, אני מניח שזה לא רחוק מאוד ממה שפרופ' מולי להד הציג ב'שערים'.

דניאל ברום: חוץ מזה שאבחון זה לא מספיק אחרי שאתה יוצא מהצבא, אתה צריך לקבל הכרה בזה שעברת משהו וצריך אולי באמת לחשוב מה זה לחזור, איך אני בונה קשרים, לא כלוחם, כבן אדם שכן לחם, אבל שיצא מזה.

דניאל ברום: כמו שאומרים, אולי קל להוציא בן אדם מהצבא, איך אתה מוציא את הצבא מהבן אדם, או את הלחימה מהבן אדם.

דניאל ברום: אז אנחנו בעצם טוענים שיש צורך במודל הזה לאורך זמן, עם מחקר, כדי להוכיח שזה עובד.

דניאל ברום: כי אני לא בא להאשים את משרד הביטחון, אני בא לעזור וקדימה לחשוב הלאה על איך אנחנו עושים דברים יותר טוב.

דניאל ברום: תודה רבה.

אופיר סופר: תודה רבה, פרופ' ברום.

אופיר סופר: אנחנו נעבור לאורן אמסלם, מנכ"ל בית חם.

אורן אמסלם: אני העוזר של המנכ"לית, המנכ"לית, לצערי, בשבעה.

אופיר סופר: אבל אורן בעצמו יש לו סיפור מאוד מיוחד.

אורן אמסלם: קודם כל אני אציג את עצמי, אני מעמותת בית חם לכל חייל, קוראים לי אורן אמסלם.

אורן אמסלם: אני הלום קרב, נכה צה"ל.

אופיר סופר: מעוטר צל"ש.

אורן אמסלם: אני עטור צל"ש והדברים שאני רוצה להגיד הם דברים שקצת קשה לי לומר אותם, אבל אני צריך שתקשיבו טוב לדברים ואם אפשר גם לא לקטוע אותי בגלל ההפרעה שיש לי, אז הייתי שמח להגיד אותם.

אורן אמסלם: נאמרו פה דברים על כמה ההתנהגות היא לא מוסרית וכמה – סליחה, תחזרו אליי עוד שתי דקות.

אורן אמסלם: אני פשוט איבדתי את קו המחשבה.

אופיר סופר: בסדר גמור.

אופיר סופר: יאיר שביט, מ'ההלם והקרב', בבקשה.

יאיר שביט: אני אשאיר אפילו שתי דקות ספייר משלוש הדקות שיש לי.

יאיר שביט: יאיר שביט, מ"פ לשעבר בחטיבה 5 בפלח"ן גבעתי, הלום קרב מוכר גם כן, עומד בראש עמותת 'ההלם והקרב'.

יאיר שביט: אני לא רוצה לחזור על כל הדברים ש-99% מהם היו נכונים ואני מסכים ומקבל את הכול.

יאיר שביט: אני מאוד מברך על הוועדה הזו, רק הדבר היחיד שאני רוצה להגיד, אנחנו צריכים לרדת מה-20,000 רגל, להגיע לקרקע ולהתחיל לעבוד.

יאיר שביט: נשמעו פה המון דברים, כולם נכונים, אבל כולם כבר יודעים אותם.

יאיר שביט: סליחה שאני אומר, אף אחד פה מאיתנו לא אמר פה משהו, וחלילה לא מזלזול, לא אמר משהו שלא נאמר אף פעם.

יאיר שביט: הכול כבר נאמר, יש לנו פה צעדים שצריך לנקוט מיידית, כמו תוצאות המחקר הזה.

יאיר שביט: צעדים מידיים, טיפולים פסיכולוגיים עד ההכרה, אחרי ההכרה, צהרונים.

יאיר שביט: יש צעדים קונקרטיים שצריך לעשות.

יאיר שביט: אנחנו כבר יודעים שיש בעיה, אנחנו ראינו את הכאב, אני יכול לספר את הסיפור שלי, תשמעו את הסיפור של אורן, את הסיפור של אופיר, זה לא רלוונטי, די, אנחנו יודעים, עבודה.

יאיר שביט: תודה.

אופיר סופר: תודה רבה.

אופיר סופר: אורן, אתה יכול?

אורן אמסלם: כן, אני עכשיו יכול לדבר.

אורן אמסלם: אני באמת חושב שיבינו שהדברים צריכים להיעשות בצורה הכי מהירה שאפשר.

אורן אמסלם: אני יכול לספר את הסיפור האישי שלי ואתם יכולים לשמוע אותו, אבל תבינו שהדברים צריכים להיות דבר ראשון על סדר היום בממשלה ושאנשים יבינו שהבעיה היא בעיה ביטחונית.

אורן אמסלם: אני לא אשלח את הילדים שלי לצבא אחרי מה שאני עברתי מאגף השיקום ומה שאני חוויתי מהמדינה.

אורן אמסלם: האבא שדיבר פה לא ישלח את הילדים שלו לצבא בגלל הדברים שנעשים לנו, בגלל החוויות שאנחנו עוברים, בגלל הקושי שאנחנו עוברים.

אורן אמסלם: והדברים האלה צריכים להיות מעבר לרמה המוסרית, צריכים לשים את הדברים בראש סדר העדיפויות כי זו בעיה ביטחונית, שלא יהיו אנשים שיילכו ויתגייסו לצה"ל בעקבות כל הדברים שהם עוברים.

אורן אמסלם: איך אבא כזה ישלח את הילדים שלו?

אורן אמסלם: איך הבן של האבא הזה, בעזרת ה', שיהיו לו ילדים, איך הוא ישלח את הילדים שלו לצבא?

אורן אמסלם: מי ישמור עלינו?

אורן אמסלם: מי יהיה הדור הבא?

אורן אמסלם: הרי אנחנו עוברים פה, אנשים שנתנו את הכול בשביל המדינה הזו, אנחנו עוברים שבעה מדורי גיהינום אחרי הפציעה שלנו, אז איך אנחנו נשלח את הילדים שלנו?

אורן אמסלם: איך המעגל הקרוב אלינו ישלח את הילדים שלו בשביל להילחם למען המדינה הזו.

אורן אמסלם: איך?

אורן אמסלם: איך נעשה את זה?

אורן אמסלם: אתם צריכים להבין שמעבר לבעיה המוסרית ומעבר לבעיה שכל יושבי הוועדה פה מבינים אותה ויודעים אותה יש פה בעיה שהיא ביטחונית, כי בקרוב לא יהיו לנו ילדים לשלוח לקרב.

אורן אמסלם: אתה סיפרת בפתח דבריך על הספר שהראית לבן שלך והתגאית, מה האבא הזה יראה?

אורן אמסלם: איזה דברים אני אראה לבן שלי?

אורן אמסלם: הרי מה אני אבוא אגיד?

אורן אמסלם: אני עטור צל"ש, אני הייתי קרוב עשרה סנטימטרים בשביל למות בשביל המדינה הזאת, הטיל פספס ונכנס בראש של חבר שלי.

אורן אמסלם: סליחה על הדברים הקשים.

אורן אמסלם: מה אני אבוא אגיד לבן שלי?

אורן אמסלם: אני אספר לו את סיפור הגבורה שלי?

אורן אמסלם: או שאני אספר לו כמה המדינה במשך 12 שנה העבירה אותי שבעה מדורי גיהינום עד היום שהכירו בו?

אורן אמסלם: ולא הכירו בי בזכות המדינה, הכירו בי בזכות העמותה שהיום תודה לאל אני עובד בה.

אורן אמסלם: אם לא העמותה הזאת שאני היום עובד בה אני הייתי היום, חברים, לצערי לא יושב איתכם והייתי יושב בגבעת שאול.

אורן אמסלם: אני לא מתבייש להגיד את הדברים האלה, הייתי קבור בגבעת שאול, ואתם צריכים להבין שהדברים האלה שאנחנו שמים ומעלים אותם פה בוועדה אלה דברים שאי אפשר לצאת מפה ולשכוח אותם, אלה דברים שצריכים לפעול בצורה הכי חדה והכי מהירה שאפשר על מנת שמחר ומחרתיים יהיה לנו צבא.

אורן אמסלם: צריך להבין שזה עד כדי כך.

אורן אמסלם: הרי המעגל, אני, החברים שלי, האחים שלי, 30 אנשים שקרובים אליי, מכירים את הסיפור שלי והם בעקבותיי לא ישלחו את הילדים שלהם לצבא.

אורן אמסלם: תבינו שיש עוד אלפים כמוני.

אופיר סופר: אורן, תודה רבה.

אופיר סופר: נמצאת איתנו בזום בשמת סלע.

אופיר כץ: אדוני היושב ראש, מה שאורן ציין, אני חושב שאנחנו צריכים לרדת לרזולוציה של אותם מדורי גיהינום שהוא עבר, את זה אנחנו צריכים לשמוע ולפרק ולהבין איפה הייתה הבעיה ומשם לראות איך אנחנו גורמים לזה שלוחמים נוספים, חלילה, לא ידברו כמוהו.

אופיר כץ: זה הדגש שאנחנו צריכים לשים.

קטי קטרין שטרית: בדיוק.

קטי קטרין שטרית: כי הצבא מלמד להילחם, הוא לא מלמד אותך איך להתמודד עם מצבים כמו שאורן עבר.

יאיר שביט: זאת האחריות של המדינה, שהמדינה תיקח את האחריות, זה אומר שנטל ההוכחה לא רק מתהפך בהכרה, אלא מתהפך בטיפול.

יאיר שביט: כי הלומי קרב הם פרטים שלא יכולים להתמודד עם המערכת הזו, הם לא יודעים שום דבר.

אופיר סופר: חברים, נמצאת איתנו בשמת סלע.

אורן אמסלם: עשר שניות, רק אני רוצה שתבינו את גודל הבעיה, לא מספיק שאני עטור צל"ש, לא מספיק שהיום אתה לא יכול להיות קצין בלי ללמוד את המחדל של המקרה שלי, תבינו כמה דברים, כל הדברים שהם הכי ברורים, הם לא ברורים.

אופיר סופר: זה על הזמן שלה.

אופיר סופר: בשמת סלע היא מפורום דור שני להלומי קרב, בבקשה, שתיים וחצי דקות.

בשמת סלע: שלום.

בשמת סלע: אנחנו פה כמה נציגים של דור שני.

בשמת סלע: אני אתחיל.

בשמת סלע: אנחנו קודם כל מאוד מתרגשים לדבר מול הוועדה ומול כל אנשים שפועלים לקידום הנושא.

בשמת סלע: אנחנו פורום של דור שני להלומי קרב, אנחנו כולנו בשנות ה-40 לחיינו, האבות שלנו נלחמו, חלקם קיבלו הכרה, חלקם לא קיבלו הכרה עדיין.

בשמת סלע: ההשלכות של העובדה הזו על המרחב הביתי ועל היחסים שלנו עם ההורים ועל תהליכי החִברוּת שלנו הם הרסניים, כל אחד בדרכו.

בשמת סלע: אנחנו משלמים את המחיר הזה, אנחנו מרגישים שאנחנו מייצגים כל שתוק במדינת ישראל של עשרות אלפי אם לא מאות אלפי בנות ובנים להורים שהפציעה השקופה שלהם הוזנחה ויתרה מזאת, היא הפכה לכתם של בושה.

בשמת סלע: אנחנו כאן כדי להגיד שלהיות בן או בת של הורה פוסט טראומטי זה לא בושה.

בשמת סלע: תם עידן הבושה ואנחנו רוצים ל בקש מעל הבמה הזאת שהכנסת וממשלת ישראל, ששלחה את האבות שלנו להילחם, תיקח אחריות ותהיה המגדלור שיקרין את המסר הזה באופן חד וברור ויאיר את הבית, את הבית שלנו הפרטי ואת הבית של מדינת ישראל.

בשמת סלע: ההכרה זה הצעד הראשון כדי לשדר מסר ברור למשפחות שיש להן גב ויש להן מענה כדי לשדר לנו, לילדים, לאימהות שלנו, לשדר לנו שיש טיפול וזה יכול לחסוך שנים של הזנחה, שנים של אלימות בתוך המשפחה, של גירושים קשים, של נתקים בין הילדים שמובילים למצבים טרגיים מאוד שאנחנו בתור הפורום שומעים עליהם השכם והערב מילדים ומאבות בעצמם בשטח.

בשמת סלע: בתור דור של שנות ה-70 אנחנו גדלנו עם אבות מפורקים בלי לדעת את השם והמונח פוסט טראומה, אף אחד לא דיבר איתנו ואף אחד לא הסביר לנו מה קורה.

בשמת סלע: אנחנו היינו צריכים להבין את זה מעצמנו בתור ילדים, לגשש ולאסוף פיסות אחרי פיסות של מידע.

בשמת סלע: המטרה שלנו היא להעלות את המודעות בציבור שהמונח העברה בין דורית של טראומה יהיה מושג שגור שקהלים רחבים יוכלו לטפל בפצעים שלהם ולתת להם שם.

בשמת סלע: אנחנו באים כדי לחזק את ידי הוועדה לעשות את השינוי הדרמטי שנדרש כדי להקל ולתקן עשרות אלפי בתים בישראל.

בשמת סלע: תודה רבה.

אופיר סופר: תודה רבה.

אופיר סופר: חברים, אני מבקש שמי שידבר כרגע ידבר ממש בקצרה כי אני רוצה לתת זמן שאגף השיקום וגם ארגון נכי צה"ל יוכלו להתייחס, אבל אני רוצה שההתייחסות תהיה ברצינות, אז ממש ממש בקצרה.

אופיר סופר: יהודה איש שלום, בבקשה.

יהודה איש שלום: שמי יהודה איש שלום, לשעבר לוחם בסיירת צנחנים, גילוי נאות, שירתי גם עם אופיר תקופה בצנחנים, כיום אני עובד סוציאלי קליני, דוקטורנט לעבודה סוציאלית קלינית ומתמחה בטראומה, שכול ואובדן.

יהודה איש שלום: אני רוצה לשתף אתכם ממש בקצרה, משפט אחד שאני שומע שוב ושוב לאורך השנים עם מטופלים שלי הוא זה: 'עם המלחמה בלבנון אני מתמודד, המלחמה שמנהל מולי משרד הביטחון הורגת אותי'.

יהודה איש שלום: זה משפט שחוזר על עצמו שוב ושוב ממטופלים בווריאציות כאלה ואחרות.

יהודה איש שלום: מה שהחבורה הזאת הנפלאה צריכה היא שיראו, שיראו אותם, שיראו את הפציעה השקופה, שיכירו בהם ושהמדינה ששלחה אותם תקבל אותם, תכיר בהם ותחבק אותם.

יהודה איש שלום: כן, אני לא מתבייש להגיד, תחבק אותם.

יהודה איש שלום: לסיום, ממש בשני משפטים.

יהודה איש שלום: באחת הפגישות הראשונות בוועדה אמר נציג משרד הביטחון, חזי משיטה, הקשבתי לדבריו, אם הייתי עוצר את הדיון אחרי דבריו זה היה נשמע שהמצב מצוין, תמיד יש מה לשפר, אבל המצב בסך הכול בסדר גמור.

יהודה איש שלום: שם זיהיתי שיש פער מאוד משמעותי בין תמונת המצב כפי שהיא משתקפת מאגף השיקום לבין תמונת המצב במציאות.

יהודה איש שלום: לסיום, אנחנו מדברים היום לא על מצב שאנחנו אומרים הישג נדרש הוא הכרה תוך חצי שנה והיום אנחנו נמצאים בשנה ואנחנו צריכים לייעל ולשפר, אנחנו מדברים על מצב שבו יש שיטה מכוונת מצד אגף השיקום להתיש את הפצועים האלה.

יהודה איש שלום: אם אנחנו רוצים לצאת לדרך חדשה, ואני לא נגד אגף השיקום ולא נגד האנשים שמתאמצים שם לתת את השירות, אני בעד שהדיסקט, כמו שאופיר אמר, ישתנה מן היסוד.

יהודה איש שלום: תודה.

אופיר סופר: תודה רבה, יהודה.

אופיר סופר: נעלה עוד אחד בזום לשתי דקות ואחר כך נציג הממ"מ ואנחנו נסכם.

אופיר סופר: יוני דריי.

יוני דריי: אני לא אספר את הסיפור שלי כי אם הייתי מספר לכם את הסיפור של אבא לחמישה ילדים שיצא למילואים וחזר פצוע ובעצם מה שמשרד, לא משרד הביטחון, כי משרד הביטחון באמת מטפל, מה שאגף השיקום, ואני מדגיש, אגף השיקום, לא צה"ל ולא משרד הביטחון, כי שם זכיתי לטיפול, כשהגעתי לאגף השיקום זכיתי להשפלות, לזלזול.

יוני דריי: מה שאנחנו רוצים, כולם דיברו פה יפה, הרופאים, החוקרים, אני אומר דבר אחד, אף אחד באמת לא יודע מה אנחנו עוברים, כדי לדעת מה אנחנו עוברים הוא צריך להיות איתי לילה אחד, להרגיש מה המשפחה שלו עוברת, מה אשתי עוברת, מה הילדים.

יוני דריי: אגף השיקום הוא בעצם במגמתיות מזלזל, משפיל, במטרה לא לשקם אותנו, במטרה להפוך אותנו – כמו שדיברתם על תעסוקה, בהתחלה רציתי לחזור למעגל התעסוקה, שלחו אותי, שהייתי מנהל כוח אדם, לעבוד בניקיון, ואמרו לי לא, זה לא ניקיון, זה חצרן.

יוני דריי: מה, אתם מזלזלים באינטליגנציה שלי?

יוני דריי: הם הביאו אותי למצב שכבר היום בוועדה האחרונה קבעו שאני לא כשיר לעבודה כי אמרתי להם שאני לא רוצה שיקום יותר.

יוני דריי: אם אתם רק רומסים אותי אני כבר לא רוצה, תעזבו אותי.

יוני דריי: זו המגמה שלהם, הם מעדיפים אותנו מתים ולא - - - וזה באופן הכי ברור, אני אומר את זה בקיצוני.

יוני דריי: כשהם רואים אותך משתקם ובשיקום הדבר החשוב ביותר זה רגליים על הקרקע הם מושכים את השטיח מהקרקע, בכוונה, במגמתיות.

יוני דריי: משפט לסיום, שזכור לי, שעובדת שיקום אמרה לי שאם זיו שילון יכול גם אתה יכול.

יוני דריי: קיבינימט, אני מעריך את זיו שילון על מה שהוא עושה, קחו לי את שתי הרגליים, תחזירו לי את המוח, אני אצליח במה שהוא עשה.

יוני דריי: אתם לא יכולים להשוות בין מישהו שאיבד הרבה הרבה מהיכולת הנפשית שלו ומהיכולת החשיבתית שלו להצליח בדברים.

יוני דריי: דוגמה כזו זו דוגמה שריסקה לי את הלב, גרמה לי כמעט ללכת להתאבד.

יוני דריי: והייתי מאוד קרוב לעשות את זה.

יוני דריי: אז המסר החשוב, לא משנה מה תעשו כאן, כל עוד לא יבואו לאגף שיקום ויגידו להם שיש פה לוחמים שצריך לטפל בהם מהלב, כמו שצריך, ולא לראות אותם כמספרים.

יוני דריי: לראות אותם כאנשים שיש להם משפחות מאחורה שבסך הכול הם רוצים להבטיח ביטחון כלכלי למשפחה שלהם, שיהיה להם בית לגור, לחם לאכול ובגד ללבוש.

יוני דריי: כרגע כמעט אין לי מה לתת לילדים בגלל שמשרד הביטחון הביא אותי לזה, וזה מה שאנחנו רוצים, את הדבר המינימלי, שהמשפחה שלי תחיה בכבוד.

יוני דריי: אנחנו את הכבוד שלנו ואת החיים איבדנו, לפחות שנדע שמי שהשארנו פה יהיה לו איך לחיות.

אופיר סופר: יוני, תודה רבה על הדברים היותר מנוגעים.

אופיר סופר: באמת מה שנדרש כאן זה להתחיל את הכול מחדש, צריך להגיד את האמת, וגם מה שאני אומר כאן זה עדין, היו ביטויים יותר קשים בהקשר הזה של הטיפול של אגף השיקום.

אופיר סופר: אני מבקש מרוני מהממ"מ, ממש במשפט, ואחר כך ארגון נכי צה"ל, ממש בשתיים-שלוש ואגף השיקום ארבע-חמש ותשאירו לי דקה, תודה.

רוני בלנק: רצינו להגיד שאנחנו נשמח מאוד לסייע לוועדה באיסוף ועיבוד מידע, ביצוע מחקרים וכל הנדרש בנושא החשוב הזה ורצינו להדגיש שנשמח מאוד לשיתוף פעולה עם משרד הביטחון, שהוא הגורם היחיד שמחזיק בנתונים.

אופיר סופר: בעצם אתה ביקשת לדבר כדי שיהיה שיתוף פעולה רציני פעם אחת.

אופיר סופר: אמרת את זה בצורה מנומסת?

רוני בלנק: לא יצא לי לעבוד ישירות בעבר בנושא הזה.

אופיר סופר: אוקיי.

אופיר סופר: אבנר גולן, ארגון נכי צה"ל, בבקשה.

 << אורח >> אבנר גולן: קודם כל נשמעו פה באמת דברים מאוד מאוד קשים שלצערי אנחנו לא מופתעים מהדברים האלה ומהתנהלות אגף השיקום ביחס לאותה קבוצת הנכים, אבל זה חתך מאוד קטן ממגוון רחב מאוד של בעיות שאנחנו, לצערנו, חווים יום יום, אפילו יותר מאגף שיקום, כי נכים מגיעים אלינו בסופו של דבר כארגון יציג שלהם.

 << אורח >> אבנר גולן: אנחנו יחד איתך, יושב ראש הוועדה, נחושים באמת לשנות את המציאות העגומה הזו ולעבוד בשיתוף פעולה על מנת להביא למזור לאותה קבוצת נכים.

 << אורח >> אבנר גולן: מצדנו נעשה את הכול וניתן את הכול.

 << אורח >> אבנר גולן: מה שהייתי מבקש, על מנת להיות יעילים יותר לדיונים הבאים, לדרוש מאגף השיקום נתונים מספריים, נתונים כמה נכים PTSD מוכרים, מה דרגת הנכות שלהם, מה גילאי הנכים, מי מקבל תגמול קיום, כמה מהם עובדים, כמה מהם לא עובדים, פשוט לדעת ופעם אחת להפריך את כל הסיפורים על נכי צה"ל ועל כמויות ועל הוצאות.

 << אורח >> אבנר גולן: ההתנהלות של אגף השיקום סך הכול מסתכמת דרך החור של הגרוש.

 << אורח >> אבנר גולן: נעשו פה בדיקות, יש פה מטובי המומחים שאגף השיקום גייס, יש דוחות, יש המלצות, יש ועדות.

 << אורח >> אבנר גולן: אמר פה אחד החברים, תתחילו לאסוף, כבר עשינו, חקרנו, יודעים בדיוק את הבעיות, רק צריך לפעול ואני סומך עליך, יושב ראש הוועדה, שאכן תממש את כל ההמלצות, לפחות את חלקן.

אופיר סופר: תודה רבה.

אופיר סופר: אני רק אגיד שהוועדה הפנתה כבר את הבקשה לנתונים יחד עם משרד הביטחון לאגף השיקום, הם ביקשו חודש מהדיון הקודם, נותרו לנו שבועיים.

 << אורח >> אבנר גולן: חודש זה הרבה מאוד זמן, לדעתי.

 << אורח >> אבנר גולן: יש להם מערכת פנימית, בשליפה אחת הם שולפים את כל הנתונים.

אופיר סופר: אני מסכים, אתה יודע, אבל אני מקווה שבשבועיים האלה אנחנו נראה את הדברים.

אופיר סופר: בבקשה, מר דן שגב.

דן שגב: האמת, קשה לי להתחיל.

דן שגב: ראשית, אני מבקש כמובן להצטרף לברכות של הקמת הוועדה הזו, אנחנו באגף שיקום יותר מנשמח להיות שותפים פעילים ומובילים בתהליכי שינוי ככל שנדרשים כאלה.

דן שגב: אני רוצה לומר, מבלי לגרוע מהדברים הקשים שנאמרו פה, לצערי חסר הצד השני של הדברים האלה, ואני אומר עוד פעם, אני לא אומר את זה כדי לגרוע מהדברים שנאמרו פה כי נעשים דברים טובים, משמעותיים, חשובים על ידי אנשים טובים באגף שיקום, והראיה לכך היא שרוב הצעירים שאנחנו מקבלים ומוכרים כפוסט טראומטיים הם אנשים שמשתקמים, לומדים, משתלבים בחברה.

אופיר סופר: אנחנו בטוחים שקורים דברים טובים באגף השיקום, אבל בטוח שיש גם כאלה שלא מצליחים להיכנס למקום הזה.

דן שגב: הוא שאמרתי בתחילת דבריי, זה מבלי לגרוע מהדברים שנאמרו פה.

דן שגב: האגף בשנים האחרונות באמת עם פניו לנושא הזה ונעשו לא מעט, גם פיילוטים, גם פרויקטים, גם עם פרופ' ברום שיושב פה לצדי, כי אנחנו שותפים באמת לדילמה הגדולה הזו של איך מפענחים את הטיפול, את השירות שיינתן באופן מיטבי.

אופיר סופר: דן, השאלה אם כשנשב כאן בעוד חודש או חודשיים אתה תגיד שאין בעיה תקציבית, או שתגיד שצריך לדרוש תקציב והמשימה היא יותר גדולה, כי בינתיים חבר'ה אמרו שאין בעיה תקציבית, שנותנים מענה מצוין, הכול טוב.

אופיר סופר: אלה אמירות מאוד לא פשוטות שיצאנו איתן מהדיון הקודם.

דן שגב: אתה שואל אותי שאלה תקציבית כרגע, או שואל שאלה מקצועית שיקומית?

דן שגב: אני חושב שצריכים לדון - - -

אופיר סופר: אני אגיד לך מה אני שואל.

אופיר סופר: אני רוצה את משרד הביטחון, את אגף השיקום שותף מלא, מוביל, לא פחות מארגון נכי צה"ל.

אופיר סופר: המשימה של ארגון נכי צה"ל, זה משהו וולונטרי בעיניי, מוביל את כל התהליך ואנחנו אחריכם.

אופיר סופר: אני רוצה אתכם סוסים דוהרים, אני רוצה שינוי דיסקט, אני רוצה שכל השפה תהיה אחרת.

אופיר סופר: אני רוצה שאתם תתנהגו כאילו הייתם המפקדים של הלוחמים האלה.

דן שגב: הוא שאמרתי, אדוני היושב ראש, אנחנו יותר מנשמח להיות שותפים פעילים ומובילים בשינוי שהוא בעיניי סופר חשוב, בוודאי שמדובר בלוחמים קרביים שנפצעו וסובלים ממצב נפשי כפי שתואר פה על ידי המשתתפים.

עירית אבוטבול: אני מוכרחה לשאול שאלה, איך יכול להיות שוועדה שיושבת עשר דקות עם הבן שלי קובעת את החיים שלו?

עירית אבוטבול: איך יכול להיות שהבן שלי שק תפוחי אדמה, אני לא אומרת לכם סתם, הוא חי מת, איך יכול להיות שהוא מקבל 40% כשהוא לא עובד, בקושי חי?

עירית אבוטבול: אנחנו כל יום פוחדים, אנחנו רוצים לשמוע את הקול שלו כדי שלא יתאבד, והוא עוד אומר לנו: אני לא אעשה לכם את זה בינתיים.

עירית אבוטבול: אנחנו כל הזמן פוחדים, אנחנו יודעים שבסוף זה יגיע לשם, מה זה 40%?

אורן אמסלם: בואו נסבר לכם את האוזן, שתדעו את האמת ובאמת מה קורה, יש ועדה בירושלים שיושבת והוועדה הזאת לצורך העניין נתנה ללוחמים אחוזים, אתם יודעים מה עשה אגף השיקום?

אורן אמסלם: הוציא את שני הרופאים האלה מהוועדה, הביא מתל אביב במיוחד 900 שקל לשעה, מונית ספיישל, הביא במיוחד מתל אביב להחליף את שני הרופאים הנחמדים.

אורן אמסלם: תבינו את גודל הבעיה.

אורן אמסלם: שאנשים שיישבו פה ואיתכם, חברי הכנסת, שתדעו את הדברים האלה, שתבינו את גודל הבעיה, שתבינו מה קורה, מול מה אנחנו צריכים להתמודד.

אורן אמסלם: אם זה לא ברור פה לכולם, אז שזה יהיה ברור פה לכולם.

אופיר סופר: חברים, תודה רבה.

אופיר סופר: אני רוצה לסכם ברשותכם.

אופיר סופר: אני אגיד בנימה יהודית, אנחנו נמצאים ערב ראש חודש אלול, אני מצפה לתשובה, תהליך של תשובה, חזרה בתשובה, מאגף השיקום.

אופיר סופר: מבחינתי עם שיעורי הבית האלה אתם צריכים ללכת.

אופיר סופר: אני לא סתם ביקשתי שרוני מהממ"מ יבקש את הבקשה, אני טוען שכשרוצים לדעת, כשמטפלים בסוגיה אז יודעים בדיוק מה הנתונים וכשרוצים למסמס אותה אז לא יודעים מה הנתונים.

אופיר סופר: אני חייב לתת אנלוגיה, לא קשור לדיון, קשור להריסת בתי המחבלים.

אופיר סופר: בתפקידי הקודם הגשתי בקשה ממשרד הביטחון לדעת כמה בתי מחבלים נהרסו.

אופיר סופר: משרד הביטחון התמסמס מה שנקרא, מרח את התשובה, לא ידע לתת לי כמה בתי מחבלים לא נהרסו.

אופיר סופר: הסיפור לימד אותי שמשרד הביטחון לא עסוק בסוגיה.

אופיר סופר: אנחנו רוצים לקבל את הנתונים במהרה, אנחנו בפעם הראשונה מה שנקרא נעמוד בזמנים שלכם ונקבל את זה בשבועיים הקרובים.

אופיר סופר: אבל אני כן רוצה לומר, אנחנו מכאן יוצאים להיפוך קערה, אנחנו משנים תקליט, משנים דיסקט, מבחינתי זה המבחן לשותפות וזה המבחן ליציאה לדרך חדשה.

אופיר סופר: אנחנו קבענו ונקבע ישיבת עבודה עם ארגון נכי צה"ל, אנחנו נשמח לרעיונות חקיקה, נשמח לתהליכים של שינויים.

אופיר סופר: אתם בסך הכול מכירים את העבודה מול אגף השיקום יותר טוב ממני, אתם למודי ניסיון, מה יבוא בחקיקה ומה יבוא בפעולות אחרות.

אופיר סופר: שימו לב שהעליתי כאן שני פרופסורים, כל אחד ציין דוחות מהעבר ואני רוצה ואני מבקש לקבל את הדוחות האלה ולדעת האם יש דוחות, אני לא רוצה שיגלו לנו אותם, אם יש דוחות, מר דן שגב, אני מבקש דוחות ועבודות שנעשו.

אופיר סופר: אני רוצה לקבל אותם, לא על פי דרישה, אלא בצורה וולונטרית.

אופיר סופר: תספר לי שיש עוד דוח שלישי ורביעי שלא נעשה איתו כלום אני אשמח, באמת, אני רוצה לדעת שאנחנו יוצאים לדרך חדשה, אני רוצה לקבל את מודל ה'שערים', רוצה לקבל את הדוח של פרופ' גד לובין, בוודאי כשיצטרף הדוח של - - -

 << אורח >> אבנר גולן: ופרופ' יוסי זוהר בבית חולים שיבא.

 << אורח >> אבנר גולן: אגף שיקום מינה אותם כיושב ראש צוות עם הרבה מאוד המלצות, גם הדוח הזה נגנז.

אופיר סופר: מודל ה'שערים' זה של פרופ' יוסי זוהר.

אופיר סופר: חוץ מזה היה דוח של פרופ' גד לובין, אני מניח שיש עוד דוח אחד או שניים שאנחנו יכולים לקבל.

יאיר שביט: כולל המחקר של מכון ברוקדייל מאפריל 2017 על מצבם של הלומי קרב ושל נכי צה"ל ביחס לנכי צה"ל - - -

אופיר כץ: אפשר איך מדינות אחרות מתייחסים להלומי קרב?

אופיר כץ: יש אפשרות לקבל את זה?

רוני בלנק: אפשר להפנות אלינו ואנחנו נבדוק את זה.

דניאל ברום: הלומי קרב זה לפי הכרה, כמה אנשים לא קיבלו הכרה.

אופיר סופר: חבר הכנסת כץ, אנחנו נבקש באמצעות הממ"מ לעשות השוואה בדרכי טיפול בישראל למקומות אחרים בעולם, איך זה קורה.

 << אורח >> אבנר גולן: אופיר, הייתי ממליץ עוד דבר אחד, ברשותך, לזמן פה גם נציג מהיחידה לתגובות קרב - - - באיתור אותם אזרחים או חיילים משוחררים שחלקם מגישים תביעות, נהדפים על ידי אגף שיקום, על ידי מערך שלם של עורכי דין, כמו שמישהו הציג פה ובמקום שיקבלו טיפול ראשוני אינטנסיבי מגיעים למצב קשה יותר כשהם מוכרים כנכי צה"ל.

אופיר סופר: בסדר גמור.

אופיר סופר: אנחנו נפיץ את רשימת הדיונים והמשתתפים וכפי שאמרתי גם כן נעסוק בזה גם בינינו בצורה יותר מפורטת ונראה מי צריך להופיע עוד.

אופיר סופר: אני אומר, הנושא שעלה פה יחסית זה גם הנושא שלא מופיע בדוחות, הזכיר את זה גם פרופ' מולי להד, זה הסוגיה של הטיפול שיכול להיות שנצטרך לתת לזה קצת יותר מקום כולל הסוגיה של הטיפול המיני.

אופיר סופר: זהו, חברים, תודה רבה, אני מודה לכל המשתתפים.

אופיר סופר: דבר אחד אחרון חשוב לפני שאנחנו קמים, היו כאן הרבה נפגעים שלא הצליחו לדבר, או שאני אקבע ערב אחד שנעשה דיון בזום ואני אשמע את הסיפורים או שאנחנו מפעם לפעם נשלב יותר ויותר נפגעים בדיוני הוועדה.

אופיר סופר: תודה רבה.