ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 23, פרוטוקול מספר 14, 2020-06-24 09:36

רם שפע: בוקר טוב לכולם.

רם שפע: אנחנו מתנצלים על האיחור הקל.

רם שפע: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט.

רם שפע: הדיון מתקיים ביוזמתה של חברת הכנסת מאי גולן מהליכוד, שאני מניח שתכף תצטרף אלינו, אבל אנחנו אוהבים לדייק ולכן אנחנו נתחיל.

רם שפע: בפתח הדברים שלי אני רוצה להקריא מסמך קצר שיש בו מן הבירוקרטיה אבל הוא יסייע לנו לשמור על עצמנו ועליכם בהקשר של חסיון.

רם שפע: אני גם מבקש מכם לשים לב לפרטים שלכם, של הילדים, מאחר שהדיון הזה בשידור והוא מוקלט.

רם שפע: אנחנו עסוקים בחסיון פרטים אישיים של דוברים בוועדה.

רם שפע: כידוע ישיבת הוועדה מוקלטת ומשודרת והפרוטוקול וגם שידור הישיבה יפורסמו באתר האינטרנט של הכנסת.

רם שפע: אני קובע כי לפי סעיף 120 לתקנון, ככל שתהיה בקשה או שיעלה צורך, יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים שעליהם דובר בדיון, או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול ככל שהדבר נדרש, כדי להגן על עניינם של הקטינים.

רם שפע: אני קובע כי לפי סעיף 120 לתקנון, ככל שתהיה בקשה או שיעלה הצורך, יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול ככל שהדבר נדרש, לבקשת מי שהשתתף בישיבה אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום לו נזק או לזולתו.

רם שפע: אני מניח שרובכם מבינים את הצורך בדברים הללו.

רם שפע: אני רוצה לפתוח את הישיבה עם הצגת דברים לא של משרד החינוך אלא של ירדן מנדלסון.

ירדן מנדלסון: אני יושבת ראש חטיבת הפסיכולוגים בהסתדרות ומייצגת כאן את פורום ארגוני הפסיכולוגיה הציבורית.

ירדן מנדלסון: תודה רבה על ההזמנה לדיון.

ירדן מנדלסון: שלחתי מצגת.

יהודית גידלי: המצגת נמצאת על הטבלט.

רם שפע: למה שהיא לא תהיה ב-זום?

רם שפע: מי שב-זום, אנחנו נתחיל בהתייחסות של ירדן ואני מקווה שתוך דקה זה יעלה ל-זום ואתם תוכלו לראות את המצגת בעצמכם.

ירדן מנדלסון: אני אשמח לתת איזשהו רקע גם על תופעת החרם וגם באופן ספציפי על ראיית הפסיכולוגיה החינוכית שנמצאת בבתי הספר ויכולה באמת לתת מענה לתופעה הזאת.

ירדן מנדלסון: בפתח דבריי אני אומר שחרם ודחייה חברתית, שאנחנו רואים את זה כאיזושהי תופעה שנמצאת על רצף, הן תופעות מאוד נפוצות וכרגע, במציאות הקיימת, היכולת לסייע בהתמודדות אתן, היא מאוד מאוד מוגבלת.

ירדן מנדלסון: אני רוצה לפתוח בציטוט של תלמידה בישראל.

ירדן מנדלסון: זה ציטוט מ-2013, והיא אומרת: "קרה לך שהתנהגו אליך כאילו אתה לא בן אדם?

ירדן מנדלסון: הילדים בבית ספר, לא המורים.

ירדן מנדלסון: אם היה לי אומץ, הייתי מתאבדת.

ירדן מנדלסון: אני מעדיפה למות מלא להיות כאן.

ירדן מנדלסון: אני מעדיפה להיות בכלא מלא להיות כאן.

ירדן מנדלסון: אני מעדיפה להיות בחדר שירותים נעול, מלא בג'וקים, מלהיות כאן".

ירדן מנדלסון: זה ציטוט אמיתי של ילדה כאן בישראל, שגדלה ועשו עליה חרם בבית הספר.

ירדן מנדלסון: אנחנו יכולים לראות איך הציטוט הזה מביא לנזקים ארוכי הטווח, גם של חרם, גם של דחייה חברתית, ואני אתחיל בשורה התחתונה של דבריי אליה אני אגיע עוד שתיים-שלוש דקות.

ירדן מנדלסון: יש היום פסיכולוגים במערכת החינוך שיודעים ויכולים לטפל במצבים כאלה של דחייה חברתית והם לא מגיעים לעשות את זה כי אין מספיק פסיכולוגים ואנחנו נמצאים בכיבוי שריפות.

ירדן מנדלסון: ילד שעובר חרם בכיתה ב' או ג', המערכת, הפסיכולוגיה החינוכית, לא יודעת להגיע אליו או לא יודעת להגיע אליו מספיק ובמקום זה היא פוגשת אותו בכיתה ה' או ו', כשהוא כבר עם דיכאון, עם חרדות, עם מחשבות אובדניות, ואני חושבת שזאת נקודה עיקרית.

רם שפע: רק כדי להבין.

רם שפע: היא לא יודעת להגיע אליו כי אין מספיק כוח אדם או כי כוח האדם לא יודע מה לעשות?

ירדן מנדלסון: לא.

ירדן מנדלסון: עוד שנייה אני אראה שכוח האדם יודע מאוד מה לעשות אבל אין מספיק.

רם שפע: אני הבנתי אבל זה לא הובן ממה שאמרת.

ירדן מנדלסון: אני אדבר רגע על היקף התוצאה.

ירדן מנדלסון: אני מראה נתונים מסקר ראמ"ה שנערך במרס 2018.

ירדן מנדלסון: אלה נתונים מאוד מאוד עדכניים.

ירדן מנדלסון: אנחנו מדברים על כל הספקטרום של דחיות חברתיות, אם זה חרם או שמועות על ילדים, הדרה ממשחק או דיבור, היום גם בעידן המסכים הדברים האלה גם עוברים טכנולוגיזציה וגם שם זה קיים.

ירדן מנדלסון: בסך הכול, אם אנחנו מסתכלים על כל שכבות הגילים, 20 אחוזים מתלמידי מערכת החינוך מדווחים על חוויה של דחייה חברתית.

ירדן מנדלסון: אלה מספרים מאוד מאוד גבוהים.

ירדן מנדלסון: אנחנו רואים שבגיל הגן זה טיפה יותר נמוך, זה 10 אחוזים, בגיל בית הספר היסודי האחוז מטפס ל-23 אחוזים.

ירדן מנדלסון: שוב, בסך הכול בכלל השכבות אנחנו מדברים על 20 אחוזים מהתלמידים.

ירדן מנדלסון: במחקר המשך שעשו ופילחו את זה לפי כיתות, ב-60 אחוזים מהכיתות בישראל יש לפחות ילד אחד שסובל מחרם.

ירדן מנדלסון: חשוב להבין, ההשפעה – וזה משהו שהוא מאוד מאוד חשוב לדעתי לדיון – של חרם היא לא רק התלמיד המוחרם.

ירדן מנדלסון: יש לפעמים איזשהו סטייט אוף מיינד שאם ילד מוחרם, צריך לטפל בו, לעזור לו ולחזק אותו - עוד רגע אני אציג את זה - אבל בעצם חרם זאת תופעה חברתית רחבה.

ירדן מנדלסון: זאת תופעה שמערבת את כל ילדי הכיתה ולפעמים מעבר לה.

ירדן מנדלסון: הילדים שמשתפים פעולה עם ההחרמה או לא משתפים אתה פעולה, האם הם תומכים, האם הם שותקים, האם הם עומדים מנגד או שהם מתנגדים באופן אקטיבי.

ירדן מנדלסון: זה משפיע על כולם וכולם משלמים את המחיר הזה.

ירדן מנדלסון: לכן, כשאנחנו אומרים שמדובר ב-20 אחוזים מילדי החינוך, בעצם זה משפיע על הרבה יותר ילדים.

ירדן מנדלסון: מה חרם ודחייה חברתית יכולים לעשות.

ירדן מנדלסון: יש לנו נזקים גם לטווח קצר וגם לטווח ארוך.

ירדן מנדלסון: מדיכאון, חרדה, תחושה של חוסר מסוגלות, ייאוש.

ירדן מנדלסון: אנחנו מדברים על פגיעה בדימוי העצמי ושוב אני מזכירה שלא רק הילד המוחרם, לא רק הילד הנפגע.

ירדן מנדלסון: אנחנו מבינים שמטופלים כאלה הם פצצה מתקתקת נפשית.

ירדן מנדלסון: ילדים כאלה שחווים את החוויות האלה.

ירדן מנדלסון: אנחנו כפסיכולוגים פוגשים אותם בדרך כלל בהמשך הדרך, כמו שאמרתי, במצב קשה שדורש טיפול ארוך ואינטנסיבי, ואגב, לפעמים זה כבר קורה מחוץ למסגרת החינוך והמערכת הרפואית צריכה לטפל.

ירדן מנדלסון: זה שקף שהייתי שמחה אם כל אחד היה לוקח אליו הביתה.

ירדן מנדלסון: זה לקוח מתוך חוברת של שפ"י מ-2014.

רם שפע: קחי בחשבון שמי שב-זום לא רואה ולכן תסבירי את מה שרואים.

מאי גולן: לא ידעתי שהדיון כבר התחיל.

מאי גולן: אפשר להציג את מי שמדברת?

רם שפע: כן.

רם שפע: בבקשה, ירדן.

ירדן מנדלסון: אני מייצגת את פורום ארגוני הפסיכולוגיה הציבורית.

ירדן מנדלסון: מתוך התכנית "גיבורי על", בהמשך לשאלתך האם אנשי המקצוע יודעים מה לעשות, אז בוודאי שהם יודעים.

רם שפע: כמובן שאני יודע שהם יודעים.

רם שפע: אני רק רציתי לוודא שכולם מבינים שמה שהתכוונת זה למחסור בכוח אדם ולא לידע.

ירדן מנדלסון: זאת מפת המעורבות של הילדים בכיתה בתופעת החרם, ואני אתאר את מה שאנחנו רואים.

ירדן מנדלסון: 8 אחוזים מהילדים הם הפוגע.

מאי גולן: איפה אנחנו רואים את זה?

ירדן מנדלסון: בשקף מספר 5.

מאי גולן: שאלה ליושב ראש.

מאי גולן: האם היה עוד מישהו שדיבר לפניה?

רם שפע: לא.

רם שפע: ציינתי כמובן שהדיון ביוזמתך ושאת תכף תצטרפי.

רם שפע: הקראתי נוסח של החוק בכל מה שקשור לחסיון כדי לוודא שכולם מבינים שעשויים לעלות כאן פרטים חסויים והוועדה שומרת לעצמה את הזכות, במידה ומישהו ייפגע.

וליד טאהא: תיתן אחר כך לחברי הכנסת סבב.

רם שפע: אין בעיה.

רם שפע: נמצאת אתנו גם השרה.

מאי גולן: לפני הסבב, אחרי שתסיים, אני רוצה לומר כמה מלים.

רם שפע: אין בעיה.

ירדן מנדלסון: אני מתארת את מה שאנחנו רואים, בעצם את התפקידים בכיתה ואת הפגיעה של תופעות כאלה של חרם ודחייה.

ירדן מנדלסון: 8 אחוזים מהילדים הם מוגדרים הפוגע.

ירדן מנדלסון: אנחנו קוראים לזה בדרך כלל הילד המחרים.

ירדן מנדלסון: 7 אחוזים מסייעים, מסייעים אקטיביים, לילד שפוגע.

ירדן מנדלסון: הם הסגנים שלו לפעמים, החבורה שלו, דברים כאלה.

ירדן מנדלסון: הם יותר אקטיביים ויש גם עוד 20 אחוזים מהילדים שהם מחזקים.

ירדן מנדלסון: כל ה-30 ומשהו אחוזים מהילדים האלה הם בעצם בצד שהרבה פעמים מגדירים אותו הצד התוקפן.

ירדן מנדלסון: כולם נמצאים במעגל הזה.

ירדן מנדלסון: מן העבר השני יש 24 אחוזים מהילדים שהם המתעלמים, אלה דלא נוקטים שום צעד.

ירדן מנדלסון: 17 אחוזים מגנים, מחליטים לקחת עמדה אקטיבית ולהגן על הקורבן ו-12 אחוזים מהילדים הם הקורבן.

ירדן מנדלסון: אני שוב מדגישה.

ירדן מנדלסון: התופעה היא תופעה רחבה.

ירדן מנדלסון: היא כוללת את כל הכיתה ופסיכולוגים חינוכיים מוכשרים לתת מענה, גם פרטני וגם מערכתי ואפקטיבי למקרים כאלה של חרם ודחייה חברתית.

ירדן מנדלסון: אני אציין רק שני כלים שיש מתוך מגוון.

ירדן מנדלסון: יש לנו למשל את הפרוטוקול לטיפול בחרם חברתי שכתבה עליו ספר הפסיכולוגית החינוכית יעל אברהם.

ירדן מנדלסון: זה פרוטוקול של התערבות של שבועיים וחצי שמראה שיפור דרמטי.

ירדן מנדלסון: הוא מערב את כל ילדי הכיתה, הוא מערב גם את ההורים שגם הם חלק מהשיח ומהתופעה הזאת.

ירדן מנדלסון: יש כמובן את תכנית "גיבורי על" של שפ"י שיועצות חינוכיות מעבירות בכיתה.

ירדן מנדלסון: זאת אומרת, יש מה לעשות.

ירדן מנדלסון: לכן אנחנו מצד אחד מאוד מאוד מברכים גם על הצעת החוק וגם על היוזמה.

ירדן מנדלסון: זה נושא מאוד מאוד חשוב שצריך לשים אותו על המפה וצריך לטפל בו.

ירדן מנדלסון: אנחנו כן רוצים להאיר את הזרקור על כך שבעצם הטיפול צריך להיות טיפול מערכתי והוא צריך להיות על כל הצדדים.

ירדן מנדלסון: זה שקף שמבחינתי הוא מאוד חשוב גם להבנה, למה זה לא קורה.

ירדן מנדלסון: למה בעצם צריך הצעת חוק שתגיד שצריך לטפל בחרם.

ירדן מנדלסון: הרי יש עוד נושאים במערכת שצריך לטפל בהם.

ירדן מנדלסון: הסיבה היא שאין זמן ואין פסיכולוגים.

ירדן מנדלסון: שוב, אנשי המקצוע שיכולים לעשות את זה נמצאים בשטח.

מאי גולן: שאלת ביניים קטנה.

מאי גולן: את חושבת שריבוי של תקנים של פסיכולוגים זה משהו שיכול לעזור דווקא לתפוס את זה בזמן?

מאי גולן: כשזה קורה?

מאי גולן: זה לא רק לייעוץ אחרי מעה?

ירדן מנדלסון: חד משמעית.

ירדן מנדלסון: זה מה שאמרת בתחילת דבריי.

ירדן מנדלסון: בעצם מה שקורה, בגלל שאין מספיק פסיכולוגים ואנשי מקצוע שידעו לתת את ההתערבות הזאת בזמן, אז מה שקורה זה שבמקום לטפל בילד שעובר את החרם בכיתה ב' או ג', אנחנו מטפלים בו בכיתה ג', ד', ה' ו-ו', כשהוא כבר בדיכאון, מנודה, חרד ואובדני.

מאי גולן: להבהיר.

מאי גולן: אנחנו לא מדברים על תקן שנמצא בתוך בית הספר אלא תקן חיצוני.

מאי גולן: זאת אומרת, הילד כבר מוכר כמישהו שסובל מבעיה חברתית.

ירדן מנדלסון: לא.

ירדן מנדלסון: לא.

ירדן מנדלסון: פסיכולוגים חינוכיים נמצאים בבתי הספר.

מאי גולן: בנוסף ליועצת הפדגוגית.

ירדן מנדלסון: בנוסף ליועצת.

ירדן מנדלסון: מפתח התקינה שאנחנו עובדים לפיו, ראשית, הוא מפתח מיושן.

ירדן מנדלסון: אנחנו מדברים כרגע על משרה ל-1,000 תלמידים.

מאי גולן: משרה אחת.

ירדן מנדלסון: נכון.

ירדן מנדלסון: משרה אחת ל-1,000 תלמידים.

ירדן מנדלסון: עוד שנייה אני גם אומר שאפילו זה לא קורה.

מאי גולן: יש בתי ספר שהם בלי פסיכולוג?

קריאה: גם בלי יועצות.

ירדן מנדלסון: אני רק מזכירה מה שאמרתי, שבעצם הגילים בהם יש חרם, הם דווקא הגילים המוקדמים ואלה הגילים שבהם התקן של הפסיכולוגים הוא הנמוך יותר.

ירדן מנדלסון: לצורך השוואה, בגני הילדים אנחנו מדברים על פסיכולוג ל-500 ילדים ולא ל-1,000.

ירדן מנדלסון: מצד אחד יש מפתח תקינה מיושן שלא הולם את הצרכים בשטח, בטח ובטח לא כשהעומסים רק עלו ויש את הרפורמה בחינוך המיוחד עליה דיברנו אתמול, ורק להוסיף עד כמה המצב גרוע אומר שגם אחוז הכיסוי של ה-1 ל-1,000 הזה הוא חלקי.

ירדן מנדלסון: יש 70 אחוזים בממוצע ארצי.

ירדן מנדלסון: יש רשויות שהמספרים האלה עומדים אפילו על מספר חד ספרתי של אחוז כיסוי ובוודאי זה גורם לזה שיש בתי ספר שאין בהם פסיכולוג חינוכי או שיש בהם פסיכולוג אחד להרבה יותר מדי תלמידים ואז הם לא מגיעים לעשות את ההתערבויות האלה.

ירדן מנדלסון: שוב אני אומרת שפרוטוקול של שבועיים וחצי שממש יכול לשנות את כל הדינמיקה הכיתתית.

רם שפע: משפט לסיום.

רם שפע: יש כאן אנשים שחשוב שידברו לפני שהם יוצאים.

ירדן מנדלסון: משפט לסיום.

ירדן מנדלסון: פסיכולוג שמגיע לחמש-שש שעות בשבוע במקרה הטוב לבית ספר, לא יכול לעשות התערבות יעילה במקרים כאלה.

ירדן מנדלסון: בפגישה שהייתה לי במשרד האוצר לפני כמה חודשים, באגף התקציבים, אמר לי שם אחד הבכירים במשרד שהוא העביר כבר חמישה תקציבים ומעולם משרד החינוך לא ביקש ממנו כסף לפסיכולוגים חינוכיים.

ירדן מנדלסון: אני חושבת שאם משרד החינוך יעלה כאן

ירדן מנדלסון: את התעדוף וידרוש עוד פסיכולוגים חינוכיים, יש לנו פתרון לנושא הזה.

מאי גולן: יש לך נתונים לגבי פסיכולוג בבית ספר, עם כמה תלמידים עם בעיות הוא צריך להתמודד?

ירדן מנדלסון: כן.

ירדן מנדלסון: אני יכולה לשלוח לך.

מאי גולן: מה למשל השיא?

מאי גולן: מה המקסימום?

ירדן מנדלסון: אנחנו מדברים על פסיכולוגים שהם מתמודדים עם אלפי תלמידים, בעצם עם 1,500 תלמידים ואז זה כבר תלוי איזה התערבויות הם עושים, בכיתה או מול אנשי הצוות.

רם שפע: תודה רבה על הנתונים החשובים ובעיקר על זיקוק הצורך.

רם שפע: לפעמם יש המון דרישות.

רם שפע: כאן ברור מה צריך לעשות.

רם שפע: אני רוצה להודות למאי גולן שהצטרפה אלינו ולשרה לקידום קהילתי אורלי לוי אבקסיס.

רם שפע: תודה שהצטרפת אלינו, זה לא מובן מאליו.

רם שפע: שרים שמגיעים לוועדות, זה תמיד דבר חיובי.

רם שפע: רגע לפני שאני אתן לשתיכן לדבר, אני מבין שנמצא אתנו גם מאיר יצחק הלוי, ראש העיר אילת, וזמנו קצוב.

רם שפע: אנחנו מודים לך על נוכחותך אתנו.

רם שפע: מיד נפתח את ה-זום.

רם שפע: בוקר טוב.

רם שפע: אנחנו רואים אותך.

30797: תודה רבה לך אדוני היושב ראש.

30797: שלום לשרה אורלי שכבר נפגשתי אתה בנושא, שלום לחברת הכנסת מאי גולן ותודה לך על היוזמה.

30797: אני ביקשתי להיכנס כי אני צריך להמשיך לעוד כמה דיונים כאן.

30797: אני התחלתי ללמוד את הנושא הקשה הזה דווקא מהזווית של קורבן ואני אומר כקורבן ברמה האישית, כאיש פוליטי, שהפעילו עליו בצורה אגרסיבית ובוטה גורמים שונים במדיות החברתיות.

30797: דרך אגב, אני הגשתי 27 תלונות למשטרת ישראל על שיימינג, על ניסיונות סחיטה דרך המדיות ועוד ועוד ועוד אבל על כך נדבר בהזדמנות אחרת.

30797: אני רוצה לומר שככל שנברתי בנושא של האלימות ברשתות, החרמות וכל הנגזר מכך, הבנתי שמדובר כאן, לטעמי כאיש חינוך ותיק מאוד, כראש עיר ותיק מאוד, בלקונה החברתית הקשה ביותר העוברת בעיקר על ילדינו בעת הזאת.

30797: אני רוצה להזכיר לכם שאני הייתי מאלה שיזמו את תכנית עיר ללא אלימות שהפכה להיות תכנית לאומית ואני חייב לומר שהטיפול באלימות ברשתות היא קשה פי כמה וכמה מהאלימות הפיזית כי במקרה של האלימות הפיזית, אנחנו יודעים מי האלים, מי הקורבן, יודעים שיש כאן סט של טיפול גם ברמה של אכיפה וגם ברמה של ענישה ופחות או יותר הדברים ברורים.

30797: כאשר מדובר באלימות ברשתות חברתיות – מבחינתי החרמות הן אלימות קשה – פעמים אנחנו לא יודעים מי שעומד מאחורי אותו פוסט, אלה הרבה פעמים גורמים אנונימיים, ואנחנו לא יודעים מה קורה בעולמם של הנפגעים.

30797: כשאני רואה לנגד עיני תלמידה בכיתה ד' שעושים עליה חרמות ושיימינג, אף אחד מאתנו לא יודע איזה נזקים נפשיים עוברים על אותה תלמידה או תלמיד והתוצאות יכולות להיות מיד ויכולות להופיע גם עשר שנים אחר כך, בכך שאנחנו מייצרים דה-לגיטימציה לאותם תלמידים ותלמידות.

30797: דרך אגב, הדברים נכונים גם לגבי אנשים מבוגרים.

30797: מה שלמדתי בשלוש השנים האחרונות – שוב, מזווית של קורבן – זה שגם מערכת האכיפה וגם מערכת השפיטה, אין להן בשורה ברורה בעניין הזה.

30797: גם הן נבוכות.

30797: אין כאן חוקים ברורים, אין כאן החלטות ברורות ואולי גם יש פחד לא להיות גם כן קורבן ולכן מעגלים פינות, ואני אומר את זה בצורה הברורה ביותר.

30797: אני שוחחתי עשרות פעמים עם גורמי משטרה, נפגשתי הרבה מאוד פעמים עם הפרקליטות ושוחחתי גם עם גורמים בבית המשפט.

30797: לכן אני פונה כאן לבית המחוקקים ואומר שנדרש לעשות מעשה שהוא מעשה ברור.

30797: אין היום מנגנון שיודע לטפל בצורה ראויה בדברים הללו.

30797: אנחנו בעיר שלנו החלטנו – ונמצא בדיון הזה גם ראש מינהל שח"ק שלנו שאמון ומופקד על כל נושא החינוך - לפני כשנה לעשות מעשה והרמנו את הכפפה.

30797: מבחינתי, בדיוק כמו שעשינו בעיר ללא אלימות.

30797: כל הקהילה מגויסת לטפל בתופעה הזאת וזאת תופעה קשה שחייבים לטפל בה.

30797: כשאני אומר כל הקהילה, זה מתחיל במערכת החינוך שלנו, עובר דרך חדרי המורים, עובר דרך התלמידים וכמובן כמובן ארגוני ההורים וזאת כדי לייצר אמירה שאומרת שאין לגיטימיות לחרמות.

30797: אין לגיטימיות לאלימות.

30797: מי שעושה זאת, צריך לבוא על עונשו.

30797: אני אומר שמבחינתי אפס סבלנות לתופעה המאוד מאוד קשה בתוכנו.

30797: אמרו את זה גם במועצה לשלום הילד.

30797: בשנת 2018, למיטב זיכרוני, 680 ילדים הגיעו עם תופעות אובדניות אמיתיות ורציניות.

30797: זה מצב שילך ויגדל אם אנחנו לא נדע לחסום את מה שקורה.

30797: לכן העיר אילת החליטה, ואנחנו כולנו מחודדים לעניין הזה, להוקיע מקרבנו את התופעות הללו.

30797: נוכל לעשות זאת רק על ידי שיתופי פעולה, על ידי אמירה קהילתית, אבל חייבת להיות כאן מערכת של חקיקה ושפיטה מאוד ברורה.

30797: מי שמתנהל בצורה כזאת, צריך לקבל עונש ועונש שירתיע את הבא אחריו מלעשות זאת.

30797: זה מה שצריך לעשות.

30797: אני פונה כאן לחברי הכנסת, אני פונה אליך גברתי השרה, אין מקום לסבלנות, אין מקום לסובלנות,.

30797: אין מקום לומר חופש הדיבור או כל אותן אמירות שבסוף בסוף סודקות בנשמות הרכות של הילדים ולצערי הרב גם בנו המבוגרים.

30797: משפט אחרון אדוני היושב ראש.

30797: אני אומר לך שמתחילה להיות כאן מערכת של סחיטה.

30797: העסק הופך להיות יותר ויותר מיומן.

30797: לפני חודשיים אני הגשתי תלונה במשטרה כנגד פעילים פוליטיים שניסו לסחוט חברי מועצה שיסחטו אותי.

30797: הכול מתועד והכול רשום.

30797: איך עשו זאת?

30797: על ידי המדיות החברתיות.

30797: התחילו להפיץ עליהם דברים איומים בפוסטים אנונימיים ואמרו שאם אתם לא תקשיבו לנו, אנחנו נלך ונגביר קצב.

30797: דברים שנאמרו לי על ידי חברי מועצה.

30797: לכן אני חושב שחייבים להבין שיש כאן מפלצת שאם אנחנו לא נדע לטפל בה ולטפל בה נכון, אנחנו הולכים כאן לפגוע בהרבה מאוד אנשים שהם טהורים וזכים ולא אשמים.

30797: טוב שהדיון הזה מתקיים ואני אומר לך גברתי חברת הכנסת מאי גולן, אנחנו כעיר נתגייס לכל מהלך שיצמצם את התופעה המאוד מאוד קשה הזו.

30797: תודה.

רם שפע: תודה רבה לך.

רם שפע: התגייסות כזאת של ראש עיר לנושא, זה לא מובן מאליו.

רם שפע: אני גם חייב לומר שפתחת את הדיון להתייחסות יותר מרחיבה מעולם החרמות בבתי הספר אבל גם זה ממשק משמעותי.

30797: התכניות שלנו קיימות ונשמח להעביר אליכם.

רם שפע: תודה רבה.

רם שפע: נשמח לקבל גם מידע וגם ללמוד מהניסיון שלך.

רם שפע: יישר כוח.

רם שפע: גברתי השרה, בבקשה.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה לך אדוני היושב ראש.

אורלי לוי אבקסיס: פעם ראשונה שאני בוועדה בראשותך ואני אברך אותך שיצאו תחת ידיך דברים טובים ותיקונים חברתיים.

אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה לברך אותך, חברת הכנסת מאי גולן, על הרמת הנושא הזה לסדר היום, הבקשה לדיון הכול כך חשוב הזה, ואני יכולה להציע לך את עזרתי ואת שיתוף הפעולה בכל אשר תבקשי כי זה מאוד מאוד חשוב.

אורלי לוי אבקסיס: אני אודיע ואעדכן שיש היום עוד נציגות של המשרד לקידום וחיזוק קהילתי, נאוה כהן אביגדור, מנהלת תחום בכירה, מחקר ושיתוף פעולה, המטה הלאומי להגנה על ילדים ברשת, זה המטה המרכזי שעומד גם הוא תחת המשרד בניהולי.

אורלי לוי אבקסיס: יש לנו גם כמה חדשות, ואני מאוד מקווה שבעזרת השם אנחנו גם נביא תכניות חדשות של הרחבה של אותו שירות, מה שאנשים מכנים אותו 105.

אורלי לוי אבקסיס: פרט לעבודה המאוד מאוד חשובה שהם עושים באיתור פוגעים – בין אם אלה פדופילים ואחרים – יש קצת כניסה גם לנושאים של השיימינג ושל החרמות.

אורלי לוי אבקסיס: בכוונתי גם להגדיל את התקציבים.

אורלי לוי אבקסיס: דיברתי וגם ביקרתי במרכז, שם יש אנשים בשליחות גדולה.

אורלי לוי אבקסיס: יש גם בעיות של טכנולוגיה.

אורלי לוי אבקסיס: מסתבר שגם שם הטכנולוגיה לא מספיק מתקדמת כדי שנוכל לאפשר להכניס נושאים נוספים באותם שירותים.

אורלי לוי אבקסיס: אחר כך הגברת נאוה כהן אביגדור תרחיב על כך.

אורלי לוי אבקסיס: בכל פנייה כזו שמגיעה, יש גם מיון ראשוני, זה כמו חדר מיון קדמי, של המשך טיפול.

אורלי לוי אבקסיס: יש שם גם את החלק המשטרתי כמובן ויש גם את החלק האזרחי.

אורלי לוי אבקסיס: כשאנחנו מגלים שילד נפגע, בין אם זה מבחינת שיימינג, חרם, איומים וכדומה, נכנס מיד הטיפול גם של גורמים הרלוונטיים, אם מדובר בתלמיד בית ספר, למערכת החינוך.

אורלי לוי אבקסיס: הממשק הזה קיים.

אורלי לוי אבקסיס: כמובן גם ליווי ומעקב.

אורלי לוי אבקסיס: כמו שאמרתי, נרחיב על כך בהמשך.

אורלי לוי אבקסיס: תהיה אתנו גם אורית שפירו שהיא מנהלת תחום בכירה, אגף מניעה, הרשות ללוחמה באלימות, סמים ואלכוהול.

אורלי לוי אבקסיס: הנושא הזה כל כך חשוב לי וגם בהיותי יושבת ראש הוועדה לזכויות הילד קיימתי לא מעט דיונים.

אורלי לוי אבקסיס: ביקשנו מדידה, ואני חייבת לומר שהמדידה בבתי הספר הלכה וגדלה וסוף סוף אנחנו מדברים על מחקרים שמקיפים למעלהמ-11,000 ילדים.

אורלי לוי אבקסיס: מהמחקרים האלה אנחנו גם למדים שהילדים לא בדיוק משתפים את גורמי המקצוע.

אורלי לוי אבקסיס: אני אספר מה עושה המשרד שלי.

אורלי לוי אבקסיס: הוא נותן משקל רב לתופעות חברתיות בקהילה המביאות למצוקה חברתית הן במרחב הציבורי והן במרחב האישי, הן במרחב החינוכי הפורמלי והלא פורמלי.

אורלי לוי אבקסיס: היחידות הפועלות תחת המשרד מגוונות בעשייה שלהן במרחב המניעה והעצמה בקהילה.

אורלי לוי אבקסיס: הרשות לביטחון קהילתי על כל תכניות המניעה, מערך המאו"ר, המערך הלאומי להגנה על ילדים ונוער ברשת, הקרן לחילוט מסמים.

אורלי לוי אבקסיס: תבין, יש כאן באמת את אחד האמצעים שלנו והוא לקחת משהו שנוצר בחטא ולהפוך אותו למשהו טוב.

אורלי לוי אבקסיס: כשאנחנו מדברים על חילוט כספים בכל מה שנוגע לסמים וללחימה בסמים, כשתוספים – מחלטים גם כספים של הארגונים האלה ומפנים אותם לפעילות חברתית.

אורלי לוי אבקסיס: אם כן, תחת המשרד יש את הקרן הזאת ואנחנו באים להחזיר כסף לתמיכה בפרויקטים חברתיים.

אורלי לוי אבקסיס: בכוונתנו גם להפנות חלק מתקציבי הקרן כמובן להגנה ולמניעה של פגיעה בילדים, בין אם זה פיזית ובין אם ברחבי הרשת.

אורלי לוי אבקסיס: הכלים הקיימים במשרד לטיפול בחרם, זה במרחב הווירטואלי.

אורלי לוי אבקסיס: כל הפניות שדיברתי עליהן שמתקיימות ב-105 מועברות דרך דסק השותפות לגורם המתאים.

אורלי לוי אבקסיס: כמו כן מערך המאו"ר מקדם פעילות מטה ברמת ההדרכות והכשרות לתופעות שונות וביניהן מתייחס גם לנושא החרם.

אורלי לוי אבקסיס: כמובן שיש לשים דגש יותר גם על התופעות האלה.

אורלי לוי אבקסיס: בעיני לקהילה יש משקל כל כך חשוב, גם בדחיית תופעות חברתיות בזויות, גם לשדרג איזושהי ערכיות של מה מקובל ומה לא מקובל.

אורלי לוי אבקסיס: כמו ששמענו, ואני גם נפגשתי עם ראש עיריית אילת, ונחשפתי לחלק מהחומרים, ואני יכולה לומר לכם שגם ברמה האישית התקופה האחרונה הייתה התקופה לא קלה.

אורלי לוי אבקסיס: התחושה היא שהאצבע על המקלדת הרבה יותר קלה ומותר לומר הכול.

אורלי לוי אבקסיס: אתה יודע, אנחנו גדלים בבתים פוליטיים, לפחות אני, גם את ילדותי עברתי בבית פוליטי שספג לא אחת מתקפות לא רלוונטיות, בין השאר מהולות בכל מיני טעמים זרים שטוב שהמקום ידחה, וכילדה ספגתי את הדברים האלה.

אורלי לוי אבקסיס: הייתי מגיע לבית הספר, חוזרת הביתה בוכה, גם חרמות היו חלק מאותם אמצעים.

אורלי לוי אבקסיס: לצערי הרב ילדים לפעמים לא מבינים את הכוח שיש להם.

משה אבוטבול: אבל אחרי הכול כולם מתגעגעים לאבא.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה.

אורלי לוי אבקסיס: אני שומעת את זה המון.

משה אבוטבול: האיש שעשה את המהפכה הספרדית בכל העולם.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה לך.

אורלי לוי אבקסיס: אני אעביר לו את הדברים ממך.

אורלי לוי אבקסיס: אם כן, כילדה ספגתי את זה וחשבתי שגם גיליתי ופיתחתי עור קצת יותר עבה.

אורלי לוי אבקסיס: בתקופה האחרונה, אני בטוחה שגם חלקכם, אבל המסה הבלתי נסבל והתחושה שאין יותר קווים אדומים והכול מותר לומר ברשת, תמונות וסרטים.

אורלי לוי אבקסיס: כשהבנות שלי התחילו לקבל את אותם איומים ואת אותן הטרדות ושיימינגים בנוסח של איך את לא מתביישת להיות הבת של האימא שלך, אני הבנתי שכמה שאנחנו כבוגרים מנסים להגן על אותם ילדים, אנחנו לפעמים נכשלים כי המבוגרים לא עושים את תפקידם.

אורלי לוי אבקסיס: כאשר מבוגר פונה לילדה ומקלל אותה ואת אמה וכולי וכולי, זה משהו נורא.

אורלי לוי אבקסיס: נפנה לרגע לרמה היותר אישית של כל אחד ואחת מאתנו.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו כהורים חרדים לביטחון האישי של הילדים שלנו.

אורלי לוי אבקסיס: כמחוקקת חוקקתי גם את החוק של 1201 ו-1202, גם לפנייה וגם למוקדים של הטרדות מיניות, טיפול וסיוע, וגם למוקד של ער"ן, עזרה נפשית ראשונית בכל מה שנוגע למצבי סיכון ומצבים של בעיות נפשיות על סף התאבדות.

אורלי לוי אבקסיס: צריך להשקיע הרבה יותר תקציבים.

אורלי לוי אבקסיס: כשאני נתקלתי בבעיה דומה עם הבת שלי במערכת החינוך, שם הדברים נעשו ברשת, הייתה תשובה שאמרה שזה לא נעשה בשטח בית הספר.

אורלי לוי אבקסיס: כאן השאלה באמת היכן הגבולות, מתי זה בשטח בית הספר, מתי זה לא בשטח בית הספר.

אורלי לוי אבקסיס: האם יש אחריות למערכת החינוך גם על השעות שמעבר לשעות הפורמליות.

אורלי לוי אבקסיס: בל נשכח שאפילו ביטוחי החיים שיש לילדים מלווים אותם 24/7, כשזה ברמה הפיזית, אבל קל וחומר ברמה הנפשית כאשר לפעמים הפגיעה היא הרבה יותר גדולה.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו כהורים לא יכולים לראות את זה תמיד.

אורלי לוי אבקסיס: זה נכנס לנו לתוך המקום הפרטי, לתוך החדרים, לתוך הסמרטפונים שלהם והם לא תמיד משתפים.

אורלי לוי אבקסיס: לפעמים הם מתביישים לשתף גם את ההורים.

אורלי לוי אבקסיס: השפה שהם מדברים היא שפה שאפשר ללמוד אותה ואפשר לאתר את המצוקות.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו צריכים לפתח כלים שגם המבוגרים יבינו את אותם סימנים, את אותן אותות אזהרה.

אורלי לוי אבקסיס: חלק מההורים שאלו אותי כשניהלתי מאבקים בנוגע להרחבה של מספר הפסיכולוגים בתוך בתי הספר, ויש לי הצעות חוק שחלקן לא קודמו מספיק כי הממשלה אמרה שאין תקציבים, אבל לא יתכן שבבתי הספר בחלקם אין לנו לא אחיות בית ספר, לא יועצות חינוכיות ובחצי מבתי הספר אין יועצות חינוכיות וגם לא פסיכולוגים לילדים.

אורלי לוי אבקסיס: כשאני מסתכלת על הדברים האלה, אני אומרת שמשהו כאן קורה ואנחנו שארים אדישים מדי.

אורלי לוי אבקסיס: צריך להביא תקציבים, צריך לפתח תורה וצריך לשתף את כל הגורמים הרלוונטיים.

אורלי לוי אבקסיס: אני לא אמשיך ואעמיס על הדברים אבל אני רק אעדכן אתכם ואומר שאני רואה במשרד הזה שחקן מאוד מרכזי בטיפול בבעיה, גם מאחר שיש לנו את הכלים גם של אותם מדריכים מוגנות בבתי הספר, ברשויות המקומיות, את מדריכי הנוער, אותם אלו שאמורים לדאוג לאקלים בית ספרי שיהיה נקי מאלימות.

אורלי לוי אבקסיס: יש שם פרויקטים שגם נבנו בתוך בתי הספר עם מדריכי המוגנות ביחד עם המנהלים ואפילו יצרו אפליקציה שילד יכול לבוא וללחוץ על האפליקציה בלי להזדהות, אם הוא רואה אירוע.

אורלי לוי אבקסיס: ראיתי את זה באשדוד וזה היה מדהים.

מאי גולן: באמת מדהים.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו חושבים להעביר את זה לכלל בתי הספר.

אורלי לוי אבקסיס: אם הוא רואה מפה בית ספרית, אם הוא רואה אירוע מסוים, הוא לוחץ על הנקודה ואז יודעים שצריך לשלוח לשם את האנשים.

אורלי לוי אבקסיס: צריך גם לשתף את הילדים ואת ההורים איך הם יכולים לעזור ולהפוך אותם להיות גם מובילים מהבחינה הזו.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו יכולים להגביר את הפעילות ההסברתית מול ההורים.

אורלי לוי אבקסיס: לא תמיד הם יודעים את כל הטכנולוגיה המתקדמת.

אורלי לוי אבקסיס: הילדים נמצאים הרבה לפנינו בכל הדבר הזה.

אורלי לוי אבקסיס: צריך גם לפתח מולם איזו רמה של אמון.

אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה לשתף אותך במשהו שלא נעים לי.

אורלי לוי אבקסיס: בני הקטן בכיתה ז' ותקופת הקורונה גורמת לכך שהילדים יותר בבית והם יותר במסכים.

אורלי לוי אבקסיס: באחד הימים הפיתוי היה גדול מדי.

אורלי לוי אבקסיס: הטלפון שלו היה בבית ורציתי לדעת ולעקוב אחר מה שקורה.

אורלי לוי אבקסיס: הייתה לי דילמה מאוד גדולה, האם זה איזשהו משבר נוראי ואנחנו הפכנו להיות לבלשים או האם האחריות ההורית שלי לבוא וכן לבלוש אחריו ורק כדי להשתיק את המצפון והחששות שיש לי.

אורלי לוי אבקסיס: אני מודה, אני חיטטתי אבל זה גם הוריד לי אבן גדולה מהלב.

אורלי לוי אבקסיס: אולי באמת צריך לראות איך אנחנו כן מבינים את הקושי הזה של ההורים מול הילדים מצד אחד לתת להם את הביטחון שההורה סומך עליו שהוא בעצמו עם הכלים הנכונים ידע לסנן את הדברים, ומאידך להיות שם ולראות בתוך הזירות האלו, שהן יותר טבעיות לילדים ופחות להורים, ולפעמים אנחנו סתם מטרידנים שנכנסים.

אורלי לוי אבקסיס: צריך לראות איך אנחנו עושים את זה בצורה הנכונה כדי לא להרחיב את הקונפליקט ואת הקשר שמתנתק.

אורלי לוי אבקסיס: הילדים האלו בסכנה אמיתית לגורלם.

אורלי לוי אבקסיס: בשל כך פניתי לשר החינוך גלנט.

אורלי לוי אבקסיס: ישבנו בפגישה ארוכה, והצוותים המקצועיים עכשיו הולכים לפתח תכניות עבודה משותפות כדי להתמודד עם האתגרים העומדים בפנינו בהגנה על ילדים ובני נוער, הן במערכת החינוך הפורמלית והן מחוצה לה.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו עובדים כעת על תכנית משותפת לשני המשרדים, להעלות לא רק את המודעות בקרב הצעירים, בקרב ההורים והמורים והצוות החינוכי בכלל, כמו כן על כלים להתמודדות עם התופעה.

אורלי לוי אבקסיס: מה קורה כשאתה רואה תופעה כזו.

אורלי לוי אבקסיס: לפעמים הילדים לא רוצים להיות מלשנים.

אורלי לוי אבקסיס: הם רואים בווטסאפ הקבוצתי, הם רואים בפייסבוק והם רוצים לעשות מעשה אבל מצד אחד הם מפחדים שהאצבע המאשימה תהיה כלפיהם כמי שבגד בעולם הנערים והחברים ועירב את המבוגרים.

אורלי לוי אבקסיס: בסוף הם יכולים להיות קורבן בעצמם.

אורלי לוי אבקסיס: על הדברים האלה אנחנו עובדים ואני אשמח לבוא ולספר כאן כאשר התכנית תהיה מוגמרת ונציג אותה.

אורלי לוי אבקסיס: נגיע לכאן ונפעל בשיתוף פעולה מלא וגם בכלים כלכליים כדי להתמודד עם התופעה והרבה הרבה הסברה.

אורלי לוי אבקסיס: כמו שהבטחתי קודם, אני אשמח מאוד גם לשבת על הצעת החוק שיש לך וגם לראות איך מנסים לפתור את הדבר הזה.

אורלי לוי אבקסיס: אם יש לכם רעיונות, אנחנו תמיד פתוחים.

אורלי לוי אבקסיס: בין היתר אני גם אומר שאנחנו תמיד מבקשים לקבל משוב, גם מהתלמידים, מאותם בני חניכים, מאותם בני נוער ומאותם אנשים שהם אנשים קטנים אולי, אמר עליהם יאנוש קורצ'אק שהם פשוט רק נמוכים, אבל הם אנשים לכל דבר ואנחנו רוצים לשמוע את זה מהפן שלהם.

אורלי לוי אבקסיס: לפעמים הם מבינים הרבה יותר טוב מאתנו מה נכון להם ומה לא.

רם שפע: לרוב.

רם שפע: תודה רבה לך גברתי השרה.

רם שפע: דברים חשובים.

רם שפע: רשמנו לפנינו שאתם תציגו את התוכנית בהמשך.

רם שפע: לא נשכח את זה.

רם שפע: חברת הכנסת מאי גולן, יוזמת הדיון, יישר כוח גם ממני.

מאי גולן: קודם כל, תודה לך על שיתוף הפעולה ואני מברכת אותך על התפקיד.

מאי גולן: השרה אורלי לוי אבקסיס, אני חייבת לציין שהתרגשתי לכל אורך דבריך.

מאי גולן: קודם כל, מהעובדה שהגעת, וזה בכלל לא מובן מאליו, ומהדברים שאמרת, מהידע שלך בנושא, מהעירוב החברתי.

מאי גולן: באמת לא יכולתי לקוות לשותפה יותר טובה ממך לדרך בנושא הזה.

מאי גולן: אני באמת מודה לך.

מאי גולן: מהדברים ששמעתי, אני הרבה יותר מלאת תקווה לעתיד.

מאי גולן: תודה - אנחנו אחר כך נשמע אתכם – לחלק מההורים שהגיעו, למי שהגיעה מטעם הפסיכולוגים וכמובן לחברי הכנסת.

מאי גולן: אני אציין שביקשתי את הדיון הזה לא רק בגלל הצעת החוק שהגשתי אלא ראיתי באמת חור עצום, בור עצום במה שקורה היום בכל הנושא של חרמות ושיימינג.

מאי גולן: אף אחד לא יודע איך להתמודד עם זה.

מאי גולן: אני אומר את זה הכי לא פוליטיקלי קורקט והכי פשוט שאפשר.

מאי גולן: לא יודעים איך לגשת לזה, האם זה נכון לגשת לזה ולהתערב, האם צריכה להיות כאן גישה יותר אסרטיבית, פחות אסרטיבית, יותר חברתית.

מאי גולן: באמת אני רואה מורים במצוקה, אני רואה יועצים שלא יודעים איך להתמודד עם הטכנולוגיות המתפתחות ואני רואה הורים שבאמת נכנסים למצוקות נפשיות, כלכליות וחברתיות והם לא יודעים איך להתמודד אתן ובעיקר בעיקר מה שאני רואה זה ילדים.

מאי גולן: אני לרגע אקח את זה לעצמי.

מאי גולן: את הצעת החוק שיזמתי יזמתי עם מי שהיה אז שר התיירות והיום יושב ראש הכנסת, יריב לוין.

מאי גולן: יזמנו את הצעת החוק מתוך טראומה אישית שעברה עלינו, שרק היום, בגיל כל כך מאוחר ומתקדם, כשאנחנו באמת בעמדות - - -

אורלי לוי אבקסיס: מאוחר זה יחסי.

מאי גולן: יחסי.

מאי גולן: כמובן.

אורלי לוי אבקסיס: החברה הצעירה בכנסת.

מאי גולן: התכוונתי יותר בעמדות מפתח וכוח שאי אפשר לפקפק בהן ועדיין נושאים על גבינו את אותם רגשות עבר שעד היום אני חושבת חלקים גדולים מאתנו – ואמר את זה כל כך יפה ראש עיריית אילת, מאיר יצחק הלוי – לא יודעים איך לעכל אותם ולא יודעים איך להתמודד אתם, לא בפן הרגשי, לא בפן הנפשי שבתוכנו.

מאי גולן: אני אומרת שאם אנחנו מהמקום הזה שלנו לא יודעים מה יגידו אותם תלמידים, אותם בני נוער רכים שנאלצים להתמודד עם דברים כאלה.

מאי גולן: לנו לא היה אז רשתות חברתיות, אייפונים, קבוצות ווטסאפ, טוויטר, אינסטגרם, כל כך הרבה דרמה בנראות החיצונית שהיא בכלל הפכה להיות פקטור כל כך קשה אצלנו.

מאי גולן: כשפנו אלי הורים לפני שנה, כשראו שאני מתעסקת בנושא, עמדתי מול סיפורים שלא יכולתי להכיל אותם ברמה הרגשית.

מאי גולן: מה את עושה מול נערה שכל חטאה הוא שהיא נערה מוצלחת ומצליחה בלימודים ובגלל זה הפכו אותה למוחרמת חברתית.

מאי גולן: ההורים נאלצים להעביר אותה בית ספר ולפעמים אף לעבור דירה, שזה באמת דבר שאנשים בכלל לא מבינים לאיזה השלכות זה הולך.

מאי גולן: שלא לדבר על כך שבמקרה הטוב הנערה הזאת לא הותקפה פיזית.

מאי גולן: הדבר החמור ביותר כאן הוא שההורים נשארים עם ילדים פצועים נפשית והם באמת פצועים נפשית.

מאי גולן: סיפרה לי אימא שהילדה שלה מתעוררת בלילות בוכה, אחרי שנה שהיא עברה בית ספר, והיא שואלת אותה מה היא עשתה ולמה זה היה מגיע לה וכשזה היא כבר בחברה הרבה יותר טובה היום.

מאי גולן: אני אומרת לעצמי עם מה אותו תלמיד יצטרך להתמודד עוד עשור מהיום, עוד שני עשורים מהיום, עם איזה חסכים רגשיים.

מאי גולן: אני אגיד לך מה הכי מכעיס אותי בכל הסיפור הזה ואני אומר זאת גם לחברי הוועדה.

מאי גולן: אני לא אציג את זה כך אבל שם היו הרבה תגובות עת פרסמתי את הצעת החוק שלי.

מאי גולן: הורים שאלו למה ללכת באופן כזה קיצוני ואני רוצה להסביר את הנקודה הזאת.

מאי גולן: מי שמנצח היום בסיטואציות של חרמות חברתיות, אלה הם הבריונים.

מאי גולן: אני אומרת את זה לצערי.

מאי גולן: כמובן שכמו שאמרת, כבוד השרה, חשובה מאוד הסברה ואני לא מתכוונת לתת כאן איזה שהן סנקציות פליליות.

מאי גולן: חשוב לי מאוד להבהיר את זה כי היו הרבה תגובות.

מאי גולן: כמובן שכל ילד באשר הוא ילד, הוא ילד וחשוב להסביר לו גם מה הוא עושה נכון וכמובן גם מה הוא עושה לא נכון.

מאי גולן: אבל הסיטואציה בה המחרימים, הבריונים, נשארים היום בבתי הספר כמנצחים בעוד המוחרמים ואלה שנפגעו נאלצים לברוח ולהתחיל את חייהם מחדש עם איזושהי בושה, זאת סיטואציה שלא מתקבלת על הדעת.

מאי גולן: אני לא דורשת מהמורים או מהפסיכולוגים או ממערכת החינוך להיות שוטרים.

מאי גולן: זה לא תפקידם, בוודאי שלא ענישה שהיא מעבר לזה, אבל – וזה מה שמגולם בהצעת החוק שלי - מעבר לזה שאני חשה שאין באמת מישהו שדבר לא עם ההורים ולא עם התלמידים, מעבר לייעוץ הבסיסי, מישהו שבאמת ילווה אותם בתהליך הזה כי זה תהליך חיצוני שבואו נודה על האמת, בית הספר לא יודע להתמודד אתו כיום.

מאי גולן: אני רוצה, וזאת מהות הצעת החוק ואני חושבת שכך צריך לנהוג, שיהיו השלכות מהותיות למחרימים, להורי המחרימים כדי שהם ידעו שזה לא דבר של מה בכך.

מאי גולן: היום, כשאת באה להורה, נגיד מנהלת בית הספר או היועצת או הפסיכולוגית מרימה טלפון להורה ואומרת לו שהבן שלו או הבת שלו החרימו בת בבית ספר וכתוצאה מכך נגרם סבל, ההורה אומר: מה אתה רוצה שאני אעשה?

משה אבוטבול: הוא אומר: שיסתדרו.

מאי גולן: ברור.

מאי גולן: זה עניין שלכם.

מאי גולן: זה עניין חברתי.

מאי גולן: בעיני זאת לא תשובה מספקת.

מאי גולן: ההורים צריכים להיות חלק אינטגרלי בחינוך הילדים שלהם, בהבנה שיש השלכות, ואם יהיו השלכות מעט יותר מחמירות גם להורים המחנכים ברמה של חינוך, ברמה של השעיה, אפילו אם צריך להגיע – וזה לא חמור כמו שזה נשמע – להשעיה לצמיתות, שהמחרים הוא דווקא זה שיצטרך למצוא בית ספר חדש.

מאי גולן: אני חושבת שילדים מחרימים וההורים שלהם יחשבו פעמיים לפני שהם יאפשרו את זה.

מאי גולן: זה דבר שאני חושבת שצריך לשקול בכובד ראש.

מאי גולן: אני רוצה לומר עוד דבר שהוא מאוד חשוב לי בעניין הזה.

מאי גולן: היום הורה שמגיע למורה כדי לספר לו על מה שעובר הילד שלו, המורה באמת אובד עצות.

מאי גולן: מצד אחד יש עליו המון עבודה, הוא צריך גם לנהל כיתה, גם לעבור על שיעורי הבית, גם להכין את המבחנים, והוא לא הוכשר איך להתמודד עם הנושא הזה חברתית.

מאי גולן: כשאני באתי וביקשתי בהצעת החוק שלי שיהיה מישהו שממונה חברתית על הנושא הזה, אמרו לי תקציבים ותקנים.

מאי גולן: אני חושבת שבהתחלה האנשים כן יצטרכו להיות מוכשרים וכן יהיה חייב להיות תקציב לטובת הנושא כי אי אפשר יהיה לעשות את זה בלי זה, אבל בהמשך אפשר גם לחשוב על תנועות נוער, אפשר גם לחשוב על שירות לאומי, על אנשים שרוצים לעסוק בחינוך שישלבו את הנושא הזה.

מאי גולן: בסופו של יום צריך מישהו שידבר עם הילדים בגובה העיניים.

מאי גולן: אני רואה ענישה לצד הסברה כדבר שהולך יד ביד.

מאי גולן: שיטת המקל והגזר היא לא משהו שעבר מן העולם.

מאי גולן: בסופו של יום אותו תלמיד מחרים צריך להבין שיש גם השלכות אבל גם חינוך הסברתי לעתיד.

מאי גולן: לכן היה לי חשוב מאוד שיבינו שזה לא רק חוק שמגיע כדי להעניש.

מאי גולן: אני פניתי לשר החינוך בנושא.

מאי גולן: אני מאוד מאוד שמחה לדעת שהשרה מעורבת בנושא.

מאי גולן: אני נתתי לשר החינוך קצת זמן להתאקלם בתפקידו אבל אני חושבת שהנושא בוער והוא בוער לא רק בגלל שהוא חשוב לי.

משה אבוטבול: השרה כבר התאקלמה.

מאי גולן: השרה חיה את הנושא ומכירה אותו.

מאי גולן: אני שמעתי את זה בדברים שלה.

מאי גולן: אני חושבת שהנושא בוער מכיוון שכל יום שעובר, עוד נפש של ילד מצטלקת.

מאי גולן: אנחנו רואים ראש עיר שהוא ראש עיר חזק, ראש עיר משפיע, ראש עיר שכבר עבר דבר אחד או שניים, ואת רואה שכאשר זה מותר בבתי הספר, זה מותר גם אצל המבוגרים.

מאי גולן: אני אתן דוגמה קטנה ובזה אני אסכם את הנושא.

מאי גולן: אנחנו רואים בטלוויזיה תכנית מאוד מאוד פופולרית, "הישרדות".

מאי גולן: כולנו צופים בה.

מאי גולן: לא כולנו, אבל חלקנו הגדול, בוודאי שבני נוער.

משה אבוטבול: אני לא שורד את הישרדות.

קטי קטרין שטרית: אנחנו משוועים לתכניות אחרות.

מאי גולן: אני יכולה לספר על לא מעט בני נוער ותלמידים, וגם חבר'ה מבוגרים, שיושבים וצופים בתכנית הזאת.

מאי גולן: אני ראיתי השבוע פרק שהופנה לתשומת לבי ודיברו אתי עליו ובו היה חרם בפריים טיים בטלוויזיה, חרם על אחת השורדות, אחת מהמשתתפות, ובזמן שהיא מוחרמת ובוכה, יושבים שאר השורדים, אף אחד לא ניגש אליה, לא שם לרגע את המשחק בצד, לא חושב שיש אנשים שצופים בזה, הם יושבים שם וצוחקים ומדברים על זה ומלהיטים את זה ואף אחד לא ניגש אליה.

מאי גולן: אני אומרת שאם זה מה שרואים בפריים טיים בטלוויזיה עם סלבריטאים, מה יגידו אזובי הקיר?

מאי גולן: אני מאוד מאוד מקווה שתהיה המשכיות לדיון הזה ושגם תעזרו לי להביא את הצעת החוק הזאת ושהיא תהיה חוצת מפלגות.

אורלי לוי אבקסיס: מאי, אני לא מכירה את הצעת החוק לפרטי פרטים וכמובן אני אשמח להכיר אותה ולשבת אתך.

אורלי לוי אבקסיס: שוב, אני חושבת שבחלק מהמקרים באמת ההורים הם אובדי עצות.

אורלי לוי אבקסיס: זה לא שמאפשרים את האקלים הזה, וכפי שאמרת עכשיו יש השפעות חיצוניות.

אורלי לוי אבקסיס: לבוא ולהעניש את ההורים, לא תמיד זה הפתרון הנכון.

מאי גולן: לא, לא להעניש את ההורים.

מאי גולן: לא להעניש.

מאי גולן: כמובן שזה פתוח לדיון ולתיקונים.

מאי גולן: אני מודה לכל החברים ולך השרה.

רם שפע: תודה רבה מאי גולן.

רם שפע: תודה רבה לך גברתי השרה.

רם שפע: חברי הכנסת, אני יודע שאתם רוצים לדבר, אבל כמו שאתם יודעים נהוג שגם האנשים שנמצאים אתנו – ב-זום או פיזית - מדברים.

רם שפע: עד עכשיו דיברו שלושה חברי כנסת ולמעשה לא הצלחנו עדיין לשמוע מי מהאורחים וגם לא את משרד החינוך.

רם שפע: חשוב לי מאוד שמשרד החינוך יספר מה קורה אצלו.

רם שפע: אני רואה כאן שלושה נציגים.

רם שפע: ורד גיל, את רוצה להתחיל כממונה על אקלים חינוכי ומניעת אלימות?

רם שפע: ורד, את אתנו?

ורד גיל: כן.

ורד גיל: אני אשמח שהילה סגל תפתח בדברים.

ורד גיל: תודה.

הילה סגל: בוקר טוב לכולם.

הילה סגל: תודה על ההזדמנות להתייחס בסוגיה כל כך חשובה.

הילה סגל: הזמן שלנו קצר והיריעה הזאת היא מאוד מאוד מורכבת.

הילה סגל: נמצאות אתי כאן שותפות נוספות מהשירות הפסיכולוגי הייעוצי.

הילה סגל: אני מנהלת אגף תכניות סיוע ומניעה בשירות הפסיכולוגי הייעוצי.

הילה סגל: נמצאת כאן דוקטור חוה פרידמן, מנהלת אגף פסיכולוגיה, נמצאת כאן תמי אומנסקי, מנהלת תחום חינוך במטה הלאומי להגנה על ילדים ברשת, 105, וכמובן נמצאת ורד גיל, מנהלת היחידה לאקלים ומניעת אלימות.

הילה סגל: כולנו כאן כי כולנו שותפות למטרה החשובה של רווחה נפשית ושל מוגנות של ילדים ואנחנו מייצגות אלפי יועצים ופסיכולוגים חינוכיים שעובדים בשטח, בבתי הספר.

הילה סגל: אני רוצה להתייחס בשתי רמות.

הילה סגל: רמה אחת היא שתי הערות קטנות וקצרות שחשובות לתשתית של הדיון הזה ורמה שנייה היא לומר חמש פעולות מרכזיות שאנחנו עושים.

הילה סגל: כמו שציינה השרה לוי, התקיימו דיונים בנושא גם בעבר וברבות השנים יש גם חידושים בנושא בשדה החינוכי.

הילה סגל: אני אתחיל משתי ההערות הקצרות ואחר כך אני אעבור לכלים ולפעולות.

הילה סגל: הערה קצרה ראשונה.

הילה סגל: מאוד מאוד חשוב שנעשה כאן הבחנה עקרונית בין ילדים, בין קטינים ובין בוגרים.

הילה סגל: כאשר אנחנו מדברים על מערכת החינוך, אנחנו מדברים על ילדים שצריכים קודם כל לחנך אותם וללמד אותם ועל ילדים שלפחות חצי מהם נמצאים מתחת לגיל האחריות הפלילית.

הילה סגל: לכן מרכז העבודה שלנו הוא חינוכי.

הילה סגל: מצטרפים אליו הרבה פעמים כלים טיפוליים ואחר כך כלים משמעתיים.

הילה סגל: אני חושבת שכל מי שנמצא כאן ועוסק בחינוך וכל מי שנמצא כאן הוא אולי הורה ויודע שפעולה חינוכית היא לא פעולה אחת אלא היא תהליך, היא באמת משהו שדורש הרבה מאוד עבודה.

הילה סגל: זאת הערה אחת קטנה.

הילה סגל: הערה שנייה שאני רוצה להעיר.

הילה סגל: נזרקו כאן הרבה מאוד מושגים ותחומים כמו בריונות, דחייה, חרם, אקלים, אובדנות, ואני מבקשת, כדי שחלילה לא נשפוך את התינוק עם המים, לומר שהמושגים כאן דורשים הבחנה.

הילה סגל: אין כאן משוואה בין בריונות לבין חלילה אובדנות.

הילה סגל: (היו"ר מאי גולן)

מאי גולן: רק להעיר.

מאי גולן: אף אחד לא השווה.

מאי גולן: ציינו כמה מושגים שנוגעים זה בזה, שמובילים אחד לשני אבל כמובן שאין השוואה.

הילה סגל: נכון.

הילה סגל: אני מבקשת לציין את זה כי זה מאוד חשוב שאנחנו נשמור על הבחנה בין המושגים האלה.

הילה סגל: במובן הזה אנחנו באמת מבחינים הבחנה ברורה בין מצבים של דחייה חברתית, מצב שבו אני רוצה להיות חלק מקבוצה ואני לא מתקבל, ואלה מצבים שקורים לילדים, הם חלק מההתפתחות שלהם, לבין מצבי קצה של חרם, מצבי קצה בהם ילדים מבודדים, סובלים ממצב מקובע שקשה אחר כך להתערב.

הילה סגל: אני אעבור עכשיו לכלים ולפעולות.

מאי גולן: אני מתנצלת.

מאי גולן: יש לנו המון מוזמנים שעוד לא הספיקו לדבר.

מאי גולן: אם אפשר לסכם.

הילה סגל: רק תני לי להגיד מה אנחנו עושים.

הילה סגל: אני חושבת שמאוד מאוד חשוב לשמוע ואני אומר את הדברים מאוד בקצרה.

הילה סגל: אני אומר חמש פעולות מרכזיות.

הילה סגל: פעולה מרכזית אחת היא ניטור.

הילה סגל: אנחנו מעל 10 שנים שואלים כל תלמיד בישראל שאלות על דחייה חברתית ועל חרם.

הילה סגל: פעולה שנייה היא תכנית חינוכית מחייבת.

מאי גולן: הערת ביניים.

מאי גולן: תסכימי אתי שילד שמוחרם ועונה לשאלון, לאו דווקא יוכל לבטא את הרגשות שלו בצורה הנכונה ביותר.

הילה סגל: אני רוצה לומר שבהחלט יש מה לעשות ובהחלט אנחנו מוכנים לשמוע.

הילה סגל: אנחנו לא מציגות כאן מצג שאומר שהכול בסדר.

הילה סגל: אני רוצה להציג את כל הכלים ולומר איזו תמונה הם נותנים לנו.

הילה סגל: אנחנו נשמח לשמוע עוד דברים.

הילה סגל: אם כן, אני אומרת, לנטר או לדעת מה היקף התופעה, וזאת רק פעולה אחת.

הילה סגל: הוצגה כאן על ידי נציגת ארגון הפסיכולוגים - אני אולי לא מדייקת בתואר – תכנית שלנו "גיבורי על".

הילה סגל: יש תכניות נוספות.

הילה סגל: אלה הן תכניות חובה, שעה במערכת, כחלק מכישורי חיים.

הילה סגל: עכשיו הן התחדשו בדיגיטציה לקראת השנה הבאה בגילים שאנחנו יודעים שספציפית הנושא של דחייה חברתית וחרם עולים בצורה יותר נפוצה.

הילה סגל: יש חוזר מנכ"ל והוא נדבך מרכזי.

הילה סגל: חוזר מנכ"ל היום, יצא ב-2015, של אקלים ומניעת אלימות מתייחס למצבים של דחייה חברתית וחרם כאל אלימות חמורה.

הילה סגל: במסגרת הפעולות של חוזר מנכ"ל, כבר היום אין לבתי הספר אפשרות להרחיק לצמיתות, להשעות, לפנות ולהגיש תלונה במשטרה.

הילה סגל: בפעולות החובה הוא מחייב ליווי על ידי אנשי המקצוע, לצוותים שמלווים את הילדים, גם לרמת הילד הנפגע, גם הילד הפוגע וגם בצורה מערכתית.

מאי גולן: אני מתנצלת.

מאי גולן: אנחנו חייבים לסיים.

הילה סגל: עושים דיון על מה עושים בתי הספר ואנחנו רוצים לומר מה עושים בתי הספר.

מאי גולן: נכון, אבל יש לנו המון מוזמנים ויש 3 דקות לכל מוזמן.

מאי גולן: בסדר.

מאי גולן: תסיימי.

הילה סגל: המשפט האחרון.

הילה סגל: אמרתי חוזר מנכ"ל, אמרתי ניטור, אמרתי תכנית חינוכית.

הילה סגל: יש הכשרות חובה.

הילה סגל: היום יועצות חינוכיות, זה החל מהשנה הנוכחית, כל יועצת חינוכית עוברת 40 שעות בנושא של אקלים מניעת אלימות ובתוך זה גם אלימות חברתית כדי לקבל רישיון ייעוץ.

הילה סגל: כמובן יש מדריכים מומחים שמגיעים ומלווים אירועים של אלימות חמורה ובתוך זה גם אלימות חברתית.

הילה סגל: זה בקצרה.

הילה סגל: תודה.

מאי גולן: תודה רבה לך.

מאי גולן: תודה וסליחה על המהירות.

מאי גולן: חבר הכנסת אבוטבול.

משה אבוטבול: קודם כל, תודה על הדיון ועל כך שאת מעלה את הדברים האלה.

משה אבוטבול: חשוב מאוד מאוד.

משה אבוטבול: דיבר קודם ראש עיריית אילת יצחק בנושא הזה של כמה הוא סבל בנושא הזה ואני רוצה לומר לו שהחלק שלו זה לא רק הוא אלא קורה הרבה ראשי ערים.

משה אבוטבול: גם אני כראש עיר זוכר ימים קשים מאוד מאוד של הפגנות מול הבית שלי, ואפילו שלחו לי קליע במעטפה ושלחו לי גם מכתב ובו נאמר שירצחו אותי.

משה אבוטבול: עם כל זאת, אסור לנו לאבד חלילה את הראש ובגלל איומים לשנות את דרכנו או את דפוס הפעולות שלנו, אם אנחנו מאמינים בהן.

משה אבוטבול: הנושא הזה מתחיל בגיל קטן.

משה אבוטבול: אני מסכים אתך, מאי, שאם אנחנו לא נטפל בזה כבר עכשיו, אנחנו בסופו של דבר נמצא את הילדים מתפתחים לכיוונים שליליים.

משה אבוטבול: דבר ראשון, קודם כל, ערכים, ערכים, ערכים.

משה אבוטבול: צריך להכניס כמה שיותר לגני הילדים.

משה אבוטבול: אתם יודעים מה?

משה אבוטבול: דברים מתוקים מפרקי אבות, כמה חשובה הידידות והקשר בין אחד לשני, כמה צריך לכבד אחד את השני, חבר טוב וכולי.

משה אבוטבול: לא חסרים חומרים שהם אוניברסליים אבל מונחים ביסודות ובערכים של העם היהודי.

משה אבוטבול: דבר נוסף שאני חושב שחייבים לדעת.

משה אבוטבול: הכול תלוי גם בנו.

משה אבוטבול: אנחנו חייבים להקים קו חירום ולקו החירום הזה הורים מכל הארץ יוכלו להתקשר ולומר הילד שלהם מרגיש מאוים כי בכיתה שלו מישהו מחרים אותו.

משה אבוטבול: יהיה שם צוות באותן שניות שהוא מקבל – אפילו תלונות אנונימיות – ירד לשטח, לאותם גני ילדים, לאותם בתי ספר, או להקים ועדת שלום בין אותם הילדים האלה לבין אותו ילד, למצוא כל דרך.

משה אבוטבול: לפעמים לא מספרים את זה למורה, לא מספרים את זה להנהלה ואחר כך אנחנו מוצאים את הבעיה מתגלגלת ומתפתחת.

מאי גולן: הערת ביניים.

מאי גולן: הקו הטלפוני הוא חשוב מאוד והוא חלק מהצעת החוק.

משה אבוטבול: ודאי.

משה אבוטבול: בלי ספק.

משה אבוטבול: הייתי מציע דבר נוסף, גם כדי לפתור בעיה שנקראת כוח אדם, ורוב הבעיות אצלנו הן כוח אדם.

משה אבוטבול: יש לנו את בנות השירות הלאומי ואפשר להפעיל אותן.

משה אבוטבול: גם הילדים המתוקים של תנועות הנוער, שגם הם יהפכו להיות חלק מתוך תכנית כזאת כי בסופו של דבר זה תקציב והם ישמחו לעסוק בנושא כילדים בוגרים.

משה אבוטבול: דבר אחרון שאני רוצה לומר.

משה אבוטבול: הנושא הזה הוא חשוב מאוד מאוד.

משה אבוטבול: בעבר היה יום בכנסת, אליו הוזמנתי לדבר, בנושא של שיימינג ברשתות.

משה אבוטבול: הכול מתחיל בנושא הזה.

משה אבוטבול: אני בעצמי הגשתי למשטרה כ-30 כתבות ודברים שכתבו נגדי כראש העיר.

משה אבוטבול: הגשתי להם את זה ממש עם כפית לתוך הפה, אבל בסוף שלחו לי הודעה: מתנצלים, לא מצליחים להגיע לאותם אנשים ודילגו על הנושא הזה.

משה אבוטבול: זה נותן כוח לאותם אנשים להמשיך בדרך.

משה אבוטבול: לכן חייבים לעשות טיפול כללי בנושא הזה, גם בנושא של ערכים, גם לרתום את תנועות הנוער ובנות השירות הלאומי לעניין הזה.

משה אבוטבול: הדבר האחרון.

משה אבוטבול: תמשיכי בנושא הזה בהמון ערכים.

משה אבוטבול: את קשורה לזה.

משה אבוטבול: תמשיכי.

משה אבוטבול: ערכים יכולים לעזור.

משה אבוטבול: תודה רבה.

משה אבוטבול: הערה דווקא לך, לחברת הכנסת קטי שטרית שבאמת עשתה עבודה טובה בנושא הזה.

משה אבוטבול: להזכירך, שעון החול וכבר התחלתי לקבל פניות מהורים שהזכירו לי שתמו עשרת ימי תשובה.

משה אבוטבול: לגבי הנושא של פולין, צריכים להחזיר את זה לדיון כאן.

משה אבוטבול: עברו עשרת ימי התשובה.

קטי קטרין שטרית: זו התשובה שכרגע עזבתי לכמה דקות את ועדת הכספים ושר האוצר שם.

קטי קטרין שטרית: העליתי כהצעה לסדר את הנושא הזה.

מאי גולן: תעני על זה כשיחזור היושב ראש כי יש לנו מוזמנים שחייבים להתייחס.

קטי קטרין שטרית: רציתי לומר משהו לגבי הדיון הזה ואני חייבת לחזור לוועדת הכספים.

מאי גולן: תוכלי לחזור לכאן לאחר מכן?

קטי קטרין שטרית: לא, כי זה מסתיים בשעה 11:00, גם פה וגם שם.

קטי קטרין שטרית: אני לא אוכל לחזור.

קטי קטרין שטרית: אני חייבת להיות שם בהצבעה.

וליד טאהא: גם אני צריך לצאת.

וליד טאהא: אני אהיה קצר מאוד כי באמת צריך לתת זמן ויש המון מוזמנים שלא הצליחו לדבר.

וליד טאהא: אכן הנושא הוא חשוב מאוד.

וליד טאהא: תודה שהעלית אותו.

וליד טאהא: הוא קיים ופגשנו אותו בבתי הספר.

וליד טאהא: הדבר הזה חוצה חברות ומגזרים.

מאי גולן: לגמרי.

וליד טאהא: הנתונים של החברה הערבית, כפי שיצוין כאן, הם יותר גבוהים מהנתונים של החברה היהודית.

וליד טאהא: אני רוצה לומר שכאשר אנחנו מדברים על תלמידים ילדים, גם מחרימים וגם מוחרמים, אנחנו מדברים על שני סוגים של קורבנות.

וליד טאהא: גם התלמיד המחרים הוא קורבן אבל גם התלמיד המוחרם הוא קורבן כי אנחנו עדיין מדברים על ילדים.

וליד טאהא: הטיפול בעניין הזה אינו זהה לטיפול של גבר מבוגר בעל אחריות אישית על מעשיו.

וליד טאהא: אין מה להשוות את זה עם תלמיד שצריך עזרה מאתנו.

וליד טאהא: גם התלמיד המחרים צריך עזרה מאתנו כקורבן לתופעה שצריך לעזור לו להיגמל ממנה כי בסך הכול זו בעיה חברתית קשה מאוד.

וליד טאהא: לטעמי אין מספיק כלים בבתי הספר להתמודד עם תופעות כאלה, לא חומריים ולא הסברתיים ולא אחרים.

וליד טאהא: הטיפול בנושא הזה אמנם מתחיל בבית הספר, אבל הוא צריך לכלול גם גורמים קהילתיים שהם סובבים את התלמידים כמו הורים, הסביבה הקרובה של התלמיד, יחידת שירות פסיכולוגי ועוד יחידות אחרות ברשויות.

מאי גולן: שאלת ביניים.

מאי גולן: אתה חושב שבבתי הספר של החברה הערבית יש יותר מורכבות להבין את הנושא?

מאי גולן: אתה חושב שיש לזה מודעות?

וליד טאהא: יש מודעות.

וליד טאהא: זה תמיד היה קיים וטופל בהרבה מאוד מקרים.

וליד טאהא: אני מדבר על ההיבט של הכלים כי אני יודע שאין מספיק כלים לבתי הספר להתמודד עם הבעיה.

וליד טאהא: לטעמי גם החרמות שמתבצעות מחוץ לבית הספר, בתי הספר מעורבים בהם.

וליד טאהא: זה לא נכון לומר שמה שמתבצע מחוץ לגדרות בית הספר, אז בית הספר לא מתערב.

וליד טאהא: לא.

וליד טאהא: בתי הספר מתערבים גם בתופעות כאלה שמתקיימות מחוץ למסגרת הלימודים בתוך בית הספר.

וליד טאהא: זה נושא חשוב וצריך לטפל בו גם באמצעות כלים ומשאבים וגם באמצעות הסברה, הרבה הסברה והרבה הסברה גם לצוותים שמטפלים בזה בתוך בתי הספר.

משה אבוטבול: איך אצלכם מטפלים בזה?

וליד טאהא: זה נושא ארוך.

משה אבוטבול: יש התערבות של אנשי הדת בנושא?

וליד טאהא: התערבות של אנשי הדת בתופעה של חרם בין ילדים?

משה אבוטבול: בין תלמידים.

וליד טאהא: הנושא הוא חינוך ועוד חינוך ועוד חינוך.

מאי גולן: אין ספק שנצטרך עוד כלים וזה חשוב מאוד שהגעת.

מאי גולן: אני מודה לך שהגעת ודיברת על הנושא.

מאי גולן: זה נושא חוצה מפלגות שייגע בכל החברה הישראלית על כל תרבויותיה.

מאי גולן: תודה רבה.

קטי קטרין שטרית: אני חייבת תשובה להורים שמקשיבים לנו, לגבי פולין.

קטי קטרין שטרית: אכן הנתונים נאספו והוזרמו למשרד החינוך על ידי החברות שגבו את הכספים.

קטי קטרין שטרית: הנתונים כרגע נמצאים במשרד האוצר אצל החשב הכללי.

קטי קטרין שטרית: הבעיה שלנו היא עכשיו מול משרד האוצר.

קטי קטרין שטרית: חשבתי שברגע שאנחנו פותרים את הבעיה מול משרד החינוך, בזה סיימנו את הסאגה אבל לא.

קטי קטרין שטרית: כנראה נצטרך לעבור את הסאגה הזו גם במשרד האוצר.

קטי קטרין שטרית: לכן כרגע בוועדת הכספים פניתי לשר האוצר והוא הטיל על היועצים שלו מיד לבדוק את הנושא הזה.

קטי קטרין שטרית: לענייננו, הנושא שלנו כרגע הוא לגבי החרם בבתי הספר.

קטי קטרין שטרית: אני מברכת אותך חברת הכנסת מאי גולן.

קטי קטרין שטרית: למי שלא יודע, חברת הכנסת מאי גולן רגישה באופן יוצא מן הכלל לכל הנושאים החברתיים שקשורים לילדים, שקשורים לבוגרים, שקשורים לאו דווקא רק לילדים אלא לכל העוולות הקיימות ועל כך יישר כוח וכל הכבוד שהעלית את הנושא החשוב הזה.

קטי קטרין שטרית: לפעמים אנחנו חושבים שדברים אחרים חשובים, אבל זה הנושא החשוב.

קטי קטרין שטרית: זה הנושא הכואב.

קטי קטרין שטרית: הנושא הזה, לדעתי, הוא מתחילת קיומה של הציביליזציה.

מאי גולן: נכון.

קטי קטרין שטרית: חרם כזה וחרם כזה אנחנו מכירים בכל מקום.

קטי קטרין שטרית: מה שקורה כרגע זה שבגלל הרשתות החברתיות החרם הזה גם תופס אפילו פן אחר ולכן הוא כל כך חריף.

קטי קטרין שטרית: לצערי הרב אני חושבת שבמשרד החינוך לא מטפלים בנושא הזה בצורה נכונה.

קטי קטרין שטרית: לא מטפלים בנושא הזה בצורה הראויה.

קטי קטרין שטרית: לצערי הרב מערכת החינוך משקיעה רבות בהישגים, הישג במיצ"ב, הישג בבגרויות, ומה שבין הילדים הולך לאיבוד.

קטי קטרין שטרית: אין כאן מערכת מסודרת.

קטי קטרין שטרית: יש כאן הרבה סיסמאות אבל אין מספיק פסיכולוגים.

קטי קטרין שטרית: יש פסיכולוג אחד שאולי נע בין בתי הספר.

קטי קטרין שטרית: אין לי מושג כמה בכלל הוא מצליח להגיע לבית ספר כזה וכה, לכיתה כזו וכזו, לשכבה כזו וכזו.

קטי קטרין שטרית: המצב היום הוא מאוד מאוד חמור ואנחנו רואים שזה לאט לאט גם יורד אפילו בגילים.

קטי קטרין שטרית: אם פעם שמענו על כך בגילי בגרות כגון כיתה י"א-י"ב, היום אנחנו שומעים על כך גם בבתי הספר היסודיים ובחטיבות הביניים.

קטי קטרין שטרית: טיפול בחרמות בבתי הספר, זאת מציאות עכשווית.

קטי קטרין שטרית: הם לא יכולים בשום פנים ואופן להמשיך להיות מטופלים בצורה בה הם מטופלים כיום.

קטי קטרין שטרית: כל הנושא הזה של שעת מחנך, איפה זה הולך?

קטי קטרין שטרית: הרי בשעת מחנך שהיא אחת לשבוע, בסך הכול המחנך אמור להבין מה קורה בכיתה אבל הוא לא מבין ואני לא באה בטענות למורים.

קטי קטרין שטרית: למורים אין מספיק כלים.

קטי קטרין שטרית: אם מבקשים מהם להתכונן למיצ"בים, הם ישקיעו היכן שבוחנים אותם.

קטי קטרין שטרית: שם הם כי אין ברירה, אין ואקום, משהו מתמלא והוא לא מתמלא בדבר הנכון.

קטי קטרין שטרית: משרד החינוך צריך מיד לקחת את הנושא הזה ולהפוך אותו להרבה יותר מקצועי ממה שמתייחסים אליו היום.

קטי קטרין שטרית: בלי סיסמאות, בלי כל מיני מצגות כאלה ואחרות שבאות ומראות כמה המצב הוא טוב.

קטי קטרין שטרית: המצב הוא לא טוב.

קטי קטרין שטרית: נקודה.

קטי קטרין שטרית: יש דבר אותו אני הייתי מעלה כרגע.

קטי קטרין שטרית: קחו לדוגמה את מה שעשו בעבר בכנסת.

קטי קטרין שטרית: הייתה כאן שדולה שטיפלה בנושא ההתאבדויות באופן כללי לכל השכבות.

קטי קטרין שטרית: אתמול התבשרתי שהשדולה הזו שביקשתי להקים מחדש, קיבלה אישור להקמתה ואני פועלת להקמת רשות לאומית לאובדנות.

קטי קטרין שטרית: אני לא יודעת כמה אתם יודעים, אבל המספרים של הנפטרים לצערנו הרב בתאונות הדרכים הוא נמוך יותר ממספר המתאבדים.

קטי קטרין שטרית: לכן צריך להקים רשות.

ירדן מנדלסון: ביטלו את התקציב לתכנית.

קטי קטרין שטרית: יהיה תקציב.

קטי קטרין שטרית: היה תקציב וביטלו.

ירדן מנדלסון: הייתה תכנית מעולה.

קטי קטרין שטרית: אני אציף את הנושא הזה מחדש.

קטי קטרין שטרית: אם צריך חוק, אני בטוחה שחברת הכנסת מאי גולן תצטרף אלי.

מאי גולן: בהחלט.

קטי קטרין שטרית: וגם חבר הכנסת משה אבוטבול וגם חברי כנסת אחרים.

מאי גולן: גם חבר הכנסת טאהא.

משה אבוטבול: כולם.

קטי קטרין שטרית: אני בטוחה שהנושא הזה קרוב כי צריכה לקום רשות לאומית שתטפל גם בנושא הזה בבתי הספר, גם בחברה, בכל מקום אפשרי.

קטי קטרין שטרית: נושא ההתאבדויות הוא נושא חשוב מאוד.

מאי גולן: חברת הכנסת שטרית, אני קודם כל רוצה להודות לך מקרב הלב.

מאי גולן: אם אתם לא יודעים, חברת הכנסת קטי שטרית אולי אחת הנשים בכנסת שהחינוך בוער בה יותר מאשר אצל כולם.

משה אבוטבול: היא אשת חינוך.

מאי גולן: לכבוד הוא לי שאת חלק מהמאבק.

מאי גולן: אני מבקשת שתישארי עוד שתי דקות לשמוע את אחד ההורים.

מאי גולן: זה חשוב לי.

קטי קטרין שטרית: בסדר.

קטי קטרין שטרית: אני אשמח מאוד.

מאי גולן: תודה.

מאי גולן: פ'.

פ': בוקר טוב לכולם.

פ': אני מאוד נרגש להיות כאן.

פ': אנחנו חווינו, ואני אומר אנחנו, כמשפחה שחוותה חרם בבית ספר במהלך שלוש שנים.

פ': אני נרגש לשמוע אתכם, את ארגון הפסיכולוגים, את חברת הכנסת מאי גולן שאם לפני שנה היו אומרים לי שאני אהיה כאן היום ואני אראה את מה שאת עושה, לא הייתי מאמין.

פ': באמת אני אומר לך.

פ': לא הייתי מאמין.

פ': גם לא הייתי מאמין שאשמע את מה שאני שומע כאן מהאנשים שמבינים את חומרת המצב.

פ': אני הלילה לא ישנתי דקה.

פ': אני מודה.

פ': את הבת שלי הייתי צריך להעביר עיר.

מאי גולן: לא בית ספר.

מאי גולן: עיר.

פ': אנחנו לא עברנו עיר.

פ': היא לומדת בעיר שכנה, בעקבות המצב.

משה אבוטבול: אתה אומר שהיא עברה ללמוד בעיר אחרת.

פ': כן.

פ': בעיר השכנה.

פ': אני לא יודע כמה באמת מיודעים לכך שהנתונים שמסר ארגון הפסיכולוגים, אלה צלקות של אנשים ביום יום.

פ': כל יום שעובר והעניין הזה לא מטופל באופן מעשי, זאת צלקת לכל החיים.

פ': ציינתם מספר דברים ואני רוצה לחזק עוד יותר.

פ': אם ראש עיריית אילת, מאיר יצחק הלוי, טען את הדברים האלה כשהוא עומד בראש עיר ויש לו את כל היכולות המשפטיות, כל הכוח האפשרי לשנות מצב, תארו לכם מה עובר ילד שאין לו שום יכולת, שום ידע, חי מסיסמאות של מערכת החינוך.

פ': בעיני אלה סיסמאות ואני גם אומר למה הן סיסמאות.

פ': המלים שהבת שלי שמעה, ואני לא מדבר כרגע על הילדים, היו את חזקה, זה יחשל אותך, הבעיה היא לא את אלא הבעיה היא שאת ילדה מאוד בוגרת וחכמה ואינטליגנטית והסביבה לא יודעת לאכול אותך.

פ': אתם מבינים?

פ': ילד בעל יכולות גבוהות ואינטליגנטיות, הוא נושא לחרם.

קריאה: גם אני שמעתי את זה.

קריאה: גם אני אימא לילד מוחרם.

פ': אתה מבין שאם מורה בבית הספר, אחרי שאנחנו מדברים אתה לאורך כשבעה-שמונה חודשים, ואנחנו מסבירים לה את הכאב הגדול שאנחנו עוברים עם הילדה, והיא אומרת שהיא משוחחת עם ההורים של אותם תלמידים ובסופו של יום אנחנו מגלים – בשיחה עם הנהלת בית הספר – כשהיא אומרת שהיא לא זוכרת שהיא אמרה דבר כזה.

פ': שם איבדתי את זה ואני אומר קבל עם ועדה.

פ': אם מורה ומחנך בישראל אומר לא דיברתי או שהוא לא זוכר שהוא דיבר – יש שם בעיית שכחה מאוד גדולה בנושאים האלה – וטוען שהוא לא זוכר את דבריו, וגרוע מכך, אם בעצמו הוא לא ניגש במשך שבעה-שמונה חודשים – הוא לא צריך להיות מחנך בישראל.

פ': אתה יכול להיות מורה מקצועי לכל דבר ועניין אבל יש לך היום ילדים שהם חשופים טכנולוגית למידע, לידע, ומה שחסר לילדים האלה זה לדבר אתם בגובה העיניים ושהערכים יהפכו לא לסיסמאות אלא למציאות בשטח.

פ': האכיפה היא ברמה הכי ירודה שראיתי בחיים שלי.

פ': אם מישהו בסגל המורים – ועכשיו אני לא מדבר על כלל בתי הספר, אני מאמין שיש בתי ספר שכן מטפלים בזה – או מישהו במערכת החינוך יעבור יום יום את מה שעוברים ילדים בחרם, יש לו את האופציה לגשת למשטרה.

פ': יש לו אופציה לפתוח תיק פלילי.

פ': עם ילדים כאלה אתה שומע שאומרים לך שזה תהליך, זה לא יום, זה יעבור, אתה תראה.

פ': לא.

פ': זה לא יעבור.

פ': אנשים שאני שוחחתי אתם ומצאתי את עצמי משוחח, עם רופאה, ואני זוכר שאני כותב משהו בנייד ומדבר אתה.

פ': היא שאלה אותי מה קרה כי אני בדיוק יצאתי משיחה בבית הספר.

פ': סיפרתי לה תוך כדי שאני כותב וכשהרמתי את הראש, ראיתי אותה בוכה.

פ': אני חשבתי שפספסתי משהו.

פ': מסתבר שאותה רופאה שמולי עם תואר ברפואה, שלמדה שבע שנים ואחר כך עשתה את ההתמחות שלה, עדיין יש לה את אותה צלקת של ילדה מוחרמת ועד היום היא מפחדת.

פ': היא אומרת לי שהיא רועדת מחשש שהילדים שלה יחוו את זה.

פ': רועדת.

פ': אני אצטט משפט שנאמר בשיח בתוך הכיתה על ידי ילדה ואני ציפיתי שיטפלו בזה במיידי: זה לא נכון לעשות חרם, אבל זה מספק.

פ': תשובה של תלמידה בכיתה.

פ': שלוש שנים – והשנה וחצי האחרונות היו עוד יותר קשות – בהן אתה מבין שאתה גם נלחם במערכת.

פ': בעצם אין לך שום גוף שעוזר לך ואתה גם מגלה שמילדי המחרימים את האופציה בגלל הציונים שלהם.

פ': ילדים מאוד אינטליגנטים.

פ': שוב, אני לא מדבר על הילדים אלא אני מדבר רק על המערכת.

פ': לא רוצה לפגוע בילדים, גם באלה שעשו את החרם.

פ': זה לא הרגע וזה לא העניין.

פ': הם מקבלים את האפשרות להגיע לכיתות מדעיות ומובילות, כאשר בעצם סולם הערכים שלנו זה מה הציון שלך בתעודה ולא סולם הערכים שלך כאדם אל אדם.

פ': תארו לכם שמחר מי שיוביל את הילדים שלכם, אלה אותם הילדים המחרימים שהם האות לדוגמה ומופת.

פ': למה?

פ': כי היו להם ציונים ויש להם אינטליגנציה לימודית גבוהה אבל אינטליגנציה בין-אישית ורגשית כנראה שאין להם.

פ': הבת שלי באוגוסט האחרון קיבלה שיחה מאותה ילדה ממנה היא סבלה ואותה ילדה, אחרי תקופה מאוד ארוכה, ביקשה סליחה על כל מה שהיא עשתה לה.

פ': להגיד לכם שאני מאמין לבקשת הסליחה הזאת?

פ': לא.

פ': לא מאמין כי אותה ילדה גם הייתה ניגשת למשפחה והייתה אומרת מספר פעמים שהיא מתנצלת שהיא פגעה כך וכך בבת שלי.

פ': צריך גם תעוזה וחוצפה ואני מאלה שמאמין שיש שתי אפשרויות בהן בן אדם רוצה לעשות שינוי.

פ': האחת, כי הוא רוצה, והשנייה, כי יש לו מה להפסיד.

פ': כרגע לחבר'ה המחרימים ולכל הבריונים למיניהם אין מה להפסיד.

פ': אין להם שום דבר להפסיד.

פ': אין להם גם גורמים בתוך המערכת שלא מודעת לכך שיש חרמות, מנסה לנער את זה מעצמה.

פ': מתוך הסיטואציה הלא נעימה שחווינו, אני בעצם החלטתי לעשות מיזם אצלי בעיר וגיבשתי מספר הורים סביבי, הורים מקסימים שגם הם חוו בדרך זו או אחרת את הנושא.

פ': למיזם קוראים: חברים, זה לא משחק ילדים".

פ': כל מה שטענתם כאן, שצריך טלפון שהורה והילד המוחרם ידעו שיש להם אוזן קשבת, שידעו שיש להם למי לפנות, שגם המערכת מולם, מערכת החינוך, תדע שיש מי שיבקר אותה בשיתוף פעולה.

פ': המטרה היא שיתוף פעולה בין הגורמים, שיהיה איחוד בעניין אבל שהיה מעקב רציף של מה עשיתם עם הילד ותוך כמה זמן.

פ': ילד לא צריך לעבור תהליך כזה.

פ': ילד עובר זוועות.

פ': באחד המכתבים אני כתבתי שאם נותנים לילד לעבור לכיתות מצוינות למיניהן בבתי ספר שונים, זאת חותמת שמותר להתנהג כך בשטח בית הספר.

פ': אני מלא תקווה שמה שהתחלתם כאן היום לא ייעצר בדיבורים כי לא הגיוני שהילד המחרים יוצא מנצח.

פ': אני הייתי צריך להעביר את הבת שלי ללמוד בעיר אחרת?

פ': לא נראה לי הגיוני.

פ': לא נראה לי הגיוני גם שהילד המחרים, לא דורשים ממנו שילך לייעוץ, לטיפול, כל מושג שמוגדר מקצועית, ומהילד המוחרם מצפים – וזה גם נכון – שילך ויקבל חיזוקים וייעוצים.

פ': אם אותו ילד מוחרם ממשיך לקבל את אותן הערות, את אותה אלימות מילולית ופיזית, מה זה משנה לכמה שיחות הוא ילך אם המחרימים לא נושאים בדין?

פ': מה זה יעזור לו?

פ': איפה יהיה שינוי אם אותו ילד לא מקבל כל הרתעה וכל יעוץ?

פ': אני מבקש מכם, בימים אלה של חיבור וממשלה קמה זה עתה, זה סדר היום.

פ': זה סדר יום של הילדים שלנו מגיל גן – מגיל גם אני שומע סיפורים כאלה – ותבדקו את מיאתם מקבלים לעבודה במערכת החינוך ואם יש לו את הכישורים להיות מחנך.

פ': לא איש מקצוע שמלמד מתמטיקה, אנגלית ולשון.

פ': אדם שידע להקשיב, שידע לעצור את זה זמן .

פ': יש גם מורים – באופן ודאי אני אומר לכם – ויש מורה שאמרה לי שהיא לא מסוגלת לבוא ולהילחם בתוך המערכת שלי כי היא יודעת שהיא זאת שתהיה שמוקצית.

פ': זה שאומרים לך מורים מנחמות כמו אני יודע, תהיו חזקים וכולי, זה לא מעניין.

פ': זה באמת לא מעניין.

פ': צריך כאן להרתיע וזה מה שאתם צריכים לעשות, להקים גוף לשם כך ואני מבקש את העזרה הזאת.

פ': אנחנו סוג של אחרי.

פ': אני אומר סוג של אחרי כי אני הלילה, ביקר לי אני אומר לכם, לא ישנתי.

פ': כמעט ביטלתי את ההגעה שלי לכאן.

פ': (היו"ר רם שפע)

רם שפע: אני מודה לך שבכל זאת בחרת להגיע ותודה גדולה על כך מכולנו מכל הלב, גם ממי שאתנו ב-זום.

פ': אני יודע שיש אנשים ב-זום שהם יקרים ללבי והם מופת.

פ': אני אומר לכם שהם מופת לחינוך.

פ': דוקטור דרור גניאלי, שאני לא יודע אם הוא עדיין ב-זום, יכול להיות שכן ויכול להיות שלא, ראיתי אותו קודם, הוא מופת לחינוך.

פ': אני מאחל לי שמהעיר הקטנה הזאת תצא שמועה גדולה ויהיה שינוי.

פ': מאי, שוב אני אומר, המון המון תודה.

מאי גולן: תודה לך שבאת.

מאי גולן: אני יודעת כמה זה היה קשה לך.

מאי גולן: אני יודעת כמה היה קשה לך גם החשיפה, הצילום הדיבור אבל הקול שלך הוא כל כך חשוב והוא נשמע.

מאי גולן: אני כל כך מודה לך.

משה אבוטבול: מאי, חייבים לדעת מי יודע כמה עוד אלפי דמעות כאלה אנחנו מפספסים כל חודש והולכים לאיבוד.

מאי גולן: נכון.

מאי גולן: לכן הדיון הדחוף.

רם שפע: תודה גדולה.

רם שפע: אני מתנצל שנאלצתי בחלק מהזמן לא להיות כאן.

רם שפע: אני רוצה לומר למי שנמצא ב-זום, אני מניח שאתם לא יודעים, שבחוקי הכנסת אי אפשר לנהל ישיבות ועדות בזמן המליאה ובשעה 11:00 יש מליאה.

רם שפע: אני מתנצל.

רם שפע: אני מניח שרבים מכם רצה לדבר אבל לא תוכלו.

מאי גולן: אפשר לתאם ועדת המשך?

רם שפע: בדיוק.

רם שפע: צריך לחשוב איך מייצרים את זה אבל בקרוב תהיה עוד הזדמנות בה תוכלו לדבר כי ברור לי כמה חשוב לכם לדבר, ואני מניח שבעת שלא הייתי היו עוד אלמנטים שיוכיחו זאת.

מאי גולן: רק לציין שגם ראש עיריית ראש העין רצה לדון בנושא.

מאי גולן: גם אני רוצה להתנצל בפני המוזמנים ב-זום.

מאי גולן: לא שמנו לב שזה יום שלמליאה.

מאי גולן: אני מאוד מאוד מבקשת שיהיה דיון המשך.

מאי גולן: אני מבקשת לאפשר לאימא שנמצאת כאן והגיעה במיוחד.

א': אני מקווה שאני אהיה קצת יותר קצרה.

א': שמעתי כאן את הדברים של האב, אתם אני די מזדהה.

א': בעצם חוויתי את אותן חוויות ונתקלתי באותן חומות ובאותו קושי.

א': הבת שלי בשנה שעברה הייתה בת 10 ועברה חרם.

א': כשהילד שלך עובר חרם, אתה נפגע פעמיים.

א': אתה נפגע בשבילו ואתה נפגע גם בשבילך.

א': הקושי הזה לראות את הילד שלך סובל כל יום ואומר לי כל לילה – הייתי ישנה אתה כל לילה כי אחרת היא לא הייתה נרדמת, שנה שלמה היא לא ישנה וכשאני מתעוררת ב-4:00 לפנות בוקר, אני מתחילה לבכות ולבכות – אתה מבין שמשהו לא בסדר.

א': משהו לא קורה נכון.

א': אני פונה בשיח הכי יפה והכי מכבד ואני מאמינה שבבית הספר יעזרו לי.

א': לא נראה לי הגיוני שיודעים שאותו ילד פוגע – או במקרה של הבת שלי זו ילדה פוגעת – היא באמת ילדה שמועדת לפורענות.

א': כלומר, זה לא נפל מאיזשהו מקום ונראה חריג ולא נכון, אז איך יכול להיות שהבת שלי כל כך טובה, ואני באמת עשיתי את מיטב היכולות שלי לאפשר לה להיות בן אדם הכי שמח והכי מכיל ונותן לחברה ופתוח, כך הבאתי אותה למערכת החינוך, כך מסרתי אותה, ומאחר שיש חוק חובה, אני קיימתי את החובה שלי אבל הם לא קיימו את החובה שלהם מולי, להחזיר לי אותה שמחה, בריאה ושלווה.

א': זה מה שאני רציתי.

א': אני לא רציתי מעבר לזה.

א': רציתי לתת דוגמה קטנה למקרה שקרה לבת שלי וזה בעצם מתקשר איך שאני ראיתי את התגובות של מערכת החינוך.

א': הם היו מודעים כבר מהתחלה למצוקות של הילדה וקבענו פגישה די מקיפה עם מנהלת בית הספר, עם היועצת ועם מחנכת הכיתה.

א': באותה פגישה הם ביקשו ממני לתת כמה דוגמאות כואבות, איך הילדה שלי עוברת את היום יום.

א': סיפרתי על מקרה אחד, הם היו צריכים לנסוע לפארק הלאומי לעשות איזשהו מופע בפארק.

א': הבת שלי הייתה אמורה להופיע.

א': חשבתי שהיא תחזור מאוד מאוד שמחה אבל היא בכתה ואמרה לי שיותר היא לא הולכת לבית הספר.

א': שאלתי אותה מה קרה והיא אמרה שבמהלך הנסיעה הבנות המחרימות התחילו להתגרות בה, להעליב אותה, לפגוע בה, לצעוק עליה, לקלל אותה.

א': היא הייתה לבד, מושפלת, אף אחד לא הגן עליה, לא הורים מלווים ולא מורים מלווים.

א': כולם חזו במראה, כולם ראו את זה ואף אחד לא הגיב.

א': הבת שלי יצאה מאוד מאוד שבורה ומתוסכלת.

א': כל השבת ישבנו שתינו ובכינו.

א': אני מספרת את זה למחנכת הכיתה, אני כותבת לה שאני בוכה ברגעים אלה, שקשה לי.

א': ביום ראשון כמובן היא לא רצתה ללכת לביתה ספר.

א': סיפרתי את זה למנהלת בית הספר וליועצת והן שמעו את זה.

א': השיח היה איך זה לא יצא החוצה.

א': איך אנחנו לא מגדירים את זה כחרם.

א': מנהלת בית הספר אמרה לי שהיא הוציאה את האוטובוס הזה, הוא לא היה מלא.

א': הוא פונה ליועצת ואומרת: נכון שאנחנו הוצאנו רק את כיתה ד' ואת חצי מכיתה ה' ושתי בנות בלבד מכיתה ו'?

א': זה הדיון שהיה ביניהן.

א': כן, כן, זה לא היה אוטובוס מלא.

א': אמרתי לה, רגע, אתם תופסים אותי במילה מספרית על משהו שקורה?

א': כלומר, הבת שלי באמת חוותה השפלה.

א': היא אמרה לי: אימא, לא רק הייתה הכיתה שלי ועכשיו כל בית הספר יודע מה קורה אתי.

א': כל בית הספר מרגיש שאני הילדה שהיא לא בסדר.

א': היא אמרה לי שהיא בשום פנים ואופן לא הולכת לבית הספר.

א': כלומר, איך זה לא הרעיד אותן, ההשפלה הזאת שילדה בת 10 צריכה לחוות?

א': הן עסוקות איך לנרמל את הסיטואציה.

א': נתתי דוגמה לשיח שמתנהל בכיתה.

א': יש אחד שבתי פנתה אליו והוא אמר שהוא לא עונה לה, את חסרת מנוח ואת צריכה תרומת איברים.

א': אחרי שישתילו לך מוח, אני אוכל להתייחס אליך.

רם שפע: אני מתנצל.

רם שפע: אנחנו חייבים לסיים את הדיון בעוד 2 דקות.

רם שפע: זה ממש חוק של הכנסת.

יהודית גידלי: עובדי הכנסת לא יכולים להישאר.

רם שפע: אנחנו מסיימים עוד דקה.

רם שפע: הגיעו אנשים ורוצים לדבר על דברים שמאוד חשובים ורגישים להם.

רם שפע: אני מבין אתכם ומבין אותם.

רם שפע: אנחנו כאן, גם אם זה לא לפרוטוקול, מקשיבים לכם כל עוד ה-זום עובד.

רם שפע: גם אנחנו עוד רגע מחויבים להיות במליאה.

רם שפע: סליחה שקטעתי אותך, אבל המסר שלך הועבר בצורה מאוד מאוד ברורה ומובנת ותודה על כך.

רם שפע: אני מבקש שאני פונה אליך כך ומבקש ממך להיות מאוד תמציתי.

רם שפע: כמו שאתה מבין, אנחנו בסיטואציה בה אנחנו לא יכולים להיות כאן.

עמית סבן: שלום לכולם.

עמית סבן: אני מודה למאי גולן על כינוסה של הוועדה הזאת.

עמית סבן: אני חושב שזה כל כך חשוב שהדברים האלה יבואו היום על כנם ובאמת יעסקו בנושאים הללו.

עמית סבן: יתרה מזאת, אני חושב שזה דבר שהוא לאט לאט זה דבר שלא מדברים עליו ולאן מאי, תודה על שבחרת נושא כל כך חשוב גם בעת הזאת של הקורונה, להביא אותו לשולחנה של הכנסת וגם להציע הצעת חוק.

עמית סבן: אני כיום בן 21 ואני חוויתי את זה למעשה שלוש שנים.

עמית סבן: זה התחיל מגיל 15 עד גיל 18.

עמית סבן: הייתי ילד עם עודף משקל, הייתי יותר שמן, ומה לעשות, ילדים עם עודף משקל לא תמיד באים טוב בעיני ילדים אחרים.

עמית סבן: למדתי כבר מגיל 14 באוניברסיטה הפתוחה, התחלתי ללמוד לתואר במדעי המחשב וזה לא תמיד הצטייר הכי יפה בעיני ילדים כאלה ואחרים שאהבו שליטה בכיתה שלי.

עמית סבן: לצערי הרב, לאחר שלא הסכמתי להיות בקשר עם מספר ילדים, התחילו כל מיני הצקות.

עמית סבן: ילדים שהיו חברים שלי, פתאום לא היו חברים שלי, ואז פתאום התחילו לפתוח פרופיל בפייסבוק ולציין שאני מקיים מסיבות עם אלכוהול, דברים שמעולם לא עשיתי, ולזמן אנשים לכתובת הבית שלי ולרשום שאלה טלפונים של אבא ואימא שלי וכל המשפחה ואנחנו חווים הטרדות, ומתקשרים אלי מחסוי ומטרידים אותי.

עמית סבן: בגלל שהייתי מתנדב במשטרה במחויבות אישית בגיל 16, עוד יותר היו ילדים שלא אהבו את המשטרה.

עמית סבן: אני זוכר שיום אחד אני עברתי למרכז למידה.

עמית סבן: למדתי במרכז מצוינות למחוננים ליד הבית וכשעברתי למרכז למידה, פתאום הקללות וההתבטאויות וכל הדברים הנוראיים, היה קיר ליד השכונה שלי, ואני חוזר ב-6:00 בערב מהמרכז ואני רואה בקיר קללות ונאצות.

עמית סבן: אז הבנתי שני דברים, שמה שאני ראיתי בפייסבוק, עכשיו עובר לקיר.

עמית סבן: כשיש לך לצערי הורים שעסוקים יותר בעצמם ממה שעסוקים בחיים של הילד שלהם, זה לא פשוט להכלה.

עמית סבן: זה לא פשוט.

עמית סבן: לצערי, כשאני פניתי ובאתי והתרעתי שכך הדברים, אף לא אחד בא והתערב.

עמית סבן: אף לא אחד.

עמית סבן: חשוב לי שהכנסת, המקום הזה, בית המחוקקים הזה ידע את הדברים הללו, שאף נער לא אמור לחוות בהשפלה הזאת.

עמית סבן: אף נער לא אמור לחוות את הסבל ואת הכאב הזה.

עמית סבן: אף לא נער אחד.

עמית סבן: הגיע הזמן שמערכת החינוך שנמצאת כאן ב-זום תעשה דברים.

עמית סבן: לא לעשות שנה בשנה שיח ולקרוא לזה שבוע בטיחות ברשת ולבוא ולומר שאתם עושים משהו כי אתם לא עושים כלום.

עמית סבן: בגללכם נערים ממשיכים להיות מוחרמים ואני קורא מכאן לשר החינוך, ליואב גלנט, תתחילו לעשות דברים, תתחילו לבוא ולהילחם למען אותם קורבנות.

עמית סבן: אין לי ספק שהנושא הזה לא ייגמר בסאגה אחת אבל יושבים כאן נציגים של משרד החינוך, ואני מאוד מקווה שהם שומעים אותי.

עמית סבן: הגיע הזמן לסייע לאותם נערים.

עמית סבן: יש נערים שמתאבדים בגלל זה.

עמית סבן: יש סיפור של נער – בקצרה אני אספר – שקוראים לו דוד מזרחי, שהוא שם קץ לחיים שלו.

עמית סבן: פרשה בשנת 2014 שטלטלה את המדינה.

עמית סבן: אנחנו לא רוצים לשמוע על עוד מקרי אובדנות.

עמית סבן: אנחנו לא רוצים לשמוע על עוד מקרי חרמות.

עמית סבן: כשאני באתי למשרד החינוך וסיפרתי את הדברים האלו, אף אחד לא עשה כלום.

עמית סבן: את יודעת מה בית הספר שלי אמר?

עמית סבן: בית הספר שלי אמר שאין לו אחריות על דברים שהם מחוץ לבית הספר , אין לו יכולת להתערב, אין לו יכולת לעשות כלום.

עמית סבן: אפילו העובדת הסוציאלית של בית הספר, היועצת, לא ישבה אתי לשיחה כי היא אמרה לי שיש לה 350 תלמידים והיא יועצת אחת על 350 תלמידים.

עמית סבן: איפה נשמע דבר כזה?

עמית סבן: אני מאוד מודה לכולם שנתתם לי לדבר ואני מאוד מקווה שכל מה שאת יוזמת, מאי, וכל הצעת החוק תקרום עוד וגידים.

עמית סבן: אני אוסיף בקצרה ואומר שהיום אני מנכ"ל של עמותה.

עמית סבן: הקמתי עמותה בגיל 17.

עמית סבן: אמרתי שאם אין כתובת, אנחנו נהיה הכתובת.

עמית סבן: אנחנו נקראים עמותת נוער למען נוער ואנחנו נותנים מענה ראשוני לאותם נערים וקורבנות כי מה שמערכת החינוך לא עושה, אנחנו עושים.

עמית סבן: יש לנו קו שעובד 24 שעות ואפשר לקבל סיוע.

רם שפע: תודה גדולה.

רם שפע: תודה שבאת.

רם שפע: תודה לכולכם, גם להורים, שהגעתם.

רם שפע: אני מצטרף לקריאה שלך שצריך לטפל טוב יותר במקרה.

רם שפע: כן חשוב לי לומר שאני לא מצטרף לקריאה שכל משרד החינוך לא עושה כלום בנדון.

רם שפע: הרבה אנשים יקרים שמשקיעים מזמנם וממרצם כדי לטפל בנושא.

רם שפע: יתכן שצריך לעשות דברים טוב יותר, אבל כן חשוב לי לומר את הדברים.

מאי גולן: או פשוט לעשות יותר.

רם שפע: אני אומר.

רם שפע: צריך לעשות יותר אבל אני לא יכול שבמסגרת ועדת חינוך לקבל אמירה לפיה משרד החינוך לא עושה כלום.

רם שפע: יושבים כאן אנשים, ב-זום ולא ב-זום, שמשקיעים הרבה זמן.

רם שפע: אנחנו צריכים לוודא ביחד עם מאי, ביחד עם השרה לקידום קהילתי וביחד עם שר החינוך שאנחנו נטפל במצב כדי לוודא שנעשה הכול כדי שמצבים כמו שהיו לך לא יישנו.

עמית סבן: אשמח לראות אסמכתאות לדברים שהם אומרים שהם עושים.

רם שפע: תודה לכולם.

רם שפע: אנחנו מתנצלים.

רם שפע: ממש מגרשים אותנו פיזית.