ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 21, פרוטוקול מספר 7, 2019-07-30 10:20

יעקב מרגי: בוקר טוב, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת כאן במחוז צפון, בעין המפרץ.

יעקב מרגי: אני מקדם בברכה את חברי הכנסת שהגיעו לסיור, זה לא מובן מאליו.

יעקב מרגי: אנחנו באנו לכאן, למחוז צפון, כדי לעמוד מקרוב על החלת הרפורמה – תיקון החוק – בחינוך המיוחד.

יעקב מרגי: לא לחינם נבחר המחוז הזה, הוא נבחר בגלל החוזקות שלו, הייחודיות שלו והמורכבות שלו.

יעקב מרגי: צריך לומר שיש כאן מנהלת מחוז שידועה במשרד כמישהי שלוקחת דברים ולא נרתעת ודוחפת וגם יודעת להזיז לצדדים את מי שמפריע.

יעקב מרגי: זה לא סוד שהיו קולות רבים לגבי תיקון החקיקה הזה, שלצורך העניין נקרא לו רפורמה, שזו מילה שאני לא אוהב.

יעקב מרגי: הרבה חששו, ועדיין חוששים; האי-ודאות היא גדולה.

יעקב מרגי: אנחנו הלכנו לתיקון החקיקה הזה בידיים נקיות ובנפש חפצה, כי ראינו שהמצב בחינוך המיוחד כפי שהוא היום לא יכול להימשך.

יעקב מרגי: יש לי תכונה שאני לא אוהב להשאיר דברים בבטן, ויכול להיות שדווקא במקרה הזה החינוך המיוחד יהיה כוח חלוץ לכל מערכת החינוך.

יעקב מרגי: מערכת החינוך היא שמרנית.

יעקב מרגי: אני לא אומר את זה כביקורת, אני אומר את זה כצורך.

יעקב מרגי: מי שמכיר אותי יודע שאני חושב שהגיע הזמן, אחרי 70 שנה, שמדינת ישראל תקבל מערכת חינוך אחרת; מערכת צופה פני העתיד, קלילה יותר; מערכת שמלמדת איך לרכוש ידע ולא לבלוע, לבלוע, להקיא ולשכוח.

יעקב מרגי: אנחנו יודעים לעשות זאת בתחומים אחרים ואין שום סיבה שלא גם במערכת החינוך שלנו.

יעקב מרגי: רק הפוליטיקאים צריכים לרצות.

יעקב מרגי: ואם הם ירצו, גם אותם מנהלי אגפים ומנהלי מחלקות שלא יודעים להניע את הישבן במשרד – גם הם יבינו שאין להם ברירה.

יעקב מרגי: מדינות אחרות עשו את זה והצליחו, ואין שום סיבה שאנחנו לא נעשה את זה.

יעקב מרגי: אז אני רואה בזה כמעין כוח חלוץ בחינוך המיוחד, ולכן חשוב שזה יצליח.

יעקב מרגי: יכול להיות שנידרש לתיקונים נוספים בחוק, כי החוכמה לא נמצאת במקום אחד ולפעמים הפרקטיקה יותר חזקה, מציאות החיים חזקה יותר מכל דבר אחר.

יעקב מרגי: ולכן באנו לעמוד מקרוב ולשאול את השאלות.

יעקב מרגי: אני אעביר את רשות הדיבור למארחת שלנו, ולאחר מכן נשמע גם את מנהלת האגף ואת חברי הכנסת והאורחים.

יעקב מרגי: אורנה, בבקשה.

אורנה שמחון: תודה, כבוד היושב-ראש.

אורנה שמחון: אני שמחה לארח את ועדת החינוך של הכנסת כאן בצפון, במועצה האזורית מטה אשר, כדי לבוא וללמוד מקרוב איך מיושם במחוז הצפון חוק החינוך המיוחד, או ליתר דיוק, תיקון מס' 11 לחוק החינוך המיוחד.

אורנה שמחון: אני נעניתי בשמחה רבה לבקשה של משרד החינוך להתארח כאן במחוז צפון כדי ללמוד ולראות מה קורה מרגע שהמחוקק מחוקק ועד לרגע הביצוע.

אורנה שמחון: אנחנו מתארחים היום במטה אשר, מועצה אזורית שמיישמת באופן מרגש ומעורר השראה את התפיסה של הכלה ושילוב.

אורנה שמחון: מי שמוביל את התפיסה הזאת זה ראש המועצה, שנמצא איתנו פה, משה דוידוביץ; שלומית אלעד, מנהלת אגף החינוך; והצוותים החינוכיים והמנהלים.

אורנה שמחון: אנחנו בחרנו לארח את הוועדה במתחם מיוחד, מתחם נעמן, שהוא מתחם משלב.

אורנה שמחון: לומדים כאן תלמידים משלושה בתי ספר – שניים בחינוך המיוחד ואחד בחינוך הרגיל.

אורנה שמחון: כפי שאתם רואים, כולם לומדים במרחב אחד, ללא מחיצות וללא גדרות, ובאמת מתקיימת פה עבודה מדהימה של שילוב תלמידים, גם בחינוך הרגיל וגם ילדים עם צרכים מיוחדים.

אורנה שמחון: כפי שאתה אמרת, אדוני היושב-ראש, ביצוע הרפורמה מחייב מאמץ אדיר, משום שניתן לנו – לפחות במחוז הצפון, מחוז הפיילוט – חלון זמנים מאוד קשה להתארגן בכל ההיבטים כדי ליישם את הרפורמה באופן מיטבי.

אורנה שמחון: כפי שציינת, המחוז שלנו מורכב ממגוון אוכלוסיות, שזה חלק מהעושר התרבותי שלו והיופי שלו, והיינו צריכים גם להתאים את כל שגרות העבודה למגזרים השונים ולתת התייחסות למגזרים השונים במחוז שלנו, וגם לשלב ידיים עם הרבה מאוד גורמים – עם ארגוני המורים, עם ראשי הרשויות, עם מנהלי אגפי חינוך.

אורנה שמחון: נציגי ועדת החינוך של הכנסת מכירים ויודעים שהמחוז שלנו הוא מאוד מורכב, ולכן צריכה להיות התייחסות מאוד דיפרנציאלית לכל מגזר ומגזר.

אורנה שמחון: השינוי הוא בפירוש שינוי משמעותי, הוא ממש רפורמה.

אורנה שמחון: גם אני לא אוהבת לקרוא לזה רפורמה, אבל זה דורש מאיתנו בפרק זמן קצר התארגנות מאסיבית, כדי לראות תוצאות מיידיות בטווח זמן מאוד מאוד קצר, וזו בעצם ההגדרה בז'רגון המקצועי של רפורמה.

אורנה שמחון: זה לא שינוי איטי, זה שינוי מהיר, ואנחנו רוצים לראות את התוצאות במהירות.

אורנה שמחון: כדי לבצע את השינוי הזה נדרש הכפר כולו.

אורנה שמחון: היו לנו הרבה בעיות בדרך – בעיות של ארגוני המורים, הסתדרות המורים, איגוד מנהלי אגפי חינוך – כי יש פה שינוי מאוד דרמטי.

אורנה שמחון: אבל ידענו לחבר את כולם.

אורנה שמחון: ידענו לחבר את ראשי הרשויות, ידענו לחבר את מנהלי אגפי חינוך, ידענו לחבר גם מנהלי מוסדות חינוך, שחלק מהם נרתעו, כי הם עומדים לקבל תלמידים לשילוב והם היו מאוד סקפטיים לגבי המשאבים שיינתנו.

אורנה שמחון: בעצם היינו צריכים לגייס את כולם כדי לבצע את הרפורמה ואת יישום החוק באופן מיטבי.

אורנה שמחון: נמצאת כאן איתי רחל אברמזון, מנהלת אגף לחינוך מיוחד.

אורנה שמחון: מירי נבון, שמנהלת את יישום החוק, נמצאת בחו"ל, אבל נמצאת פה נציגת האגף, רוית גולדנר.

אורנה שמחון: נמצאים פה גם נציגי מטה נוספים.

אורנה שמחון: אני גם ביקשתי לצרף לוועדה חברים שלי מכל המגזרים שמובילים את הרפורמה הזאת ואת יישום החוק בגאון במחוז שלנו, איש איש בתפקידו, בחלקת האלוהים הקטנה-גדולה שלו.

אורנה שמחון: ביקשתי גם להזמין לפה שני נציגי של מנהלי אגפי חינוך, מעכו וממטה אשר, שנמצאים כאן.

אורנה שמחון: ביקשתי גם מחברי צוות ההיגוי להיות כאן, וכמובן נציגים של יושבי-ראש ועדות הזכאות, שיוכלו לספר ולענות על שאלות יותר מאוחר.

אורנה שמחון: אני גם אקדים ואומר שנמצאים פה נציגי הורים, שביקשתי שיצטרפו, הורים לילד שילוב שלומד פה במתחם, והם יספרו לנו את הסיפור האישי שלהם.

אורנה שמחון: מנכ"ל משרד החינוך ביקש ממני, אדוני היושב-ראש, להודות לך על התהליכים המשמעותיים שאתה מוביל בכנסת בכל מה שקשור לחינוך, והוא מודה לך על כך באופן אישי.

אורנה שמחון: הוא רצה להיות כאן ולא יכול, וביקש ממני לייצג אותו יחד עם רחל אברמזון.

אורנה שמחון: אני רוצה לומר שהמנכ"ל מוביל את הרפורמה יחד עם הצוות גם במחוזות וגם במטה באמת בגאון; הוא יודע ומודע לכל פרט ופרט, וכל בעיה שאנחנו מתמודדים איתה מהשטח, אנחנו משדרים אותה מהשטח, והוא נותן לנו את המענים הרלוונטיים ונותן לנו גיבוי מלא, כדי שנוכל ליישם את החוק באופן מיטבי.

אורנה שמחון: אני רוצה להגיד עוד דבר אחד, בשמי.

אורנה שמחון: אני משתתפת בוועדות החינוך של הכנסת מעת לעת ואני משוחחת די הרבה עם יושב-ראש ועדת החינוך של הכנסת, שידוע כאדם נמרץ ואדם שמבין חינוך.

אורנה שמחון: לא תמיד הוא עושה חיים קלים, ובצדק, כי הוא צריך לייצג את הציבור ולדאוג לציבור ולאזרחים, אבל הוא נוהג תמיד בנועם ובדרך ארץ.

אורנה שמחון: זה באמת מעורר התפעלות.

יעקב מרגי: תודה.

אורנה שמחון: אני מבקשת לפתוח את סדר היום.

אורנה שמחון: אני אבקש את רחל אברמזון, מנהלת אגף חינוך מיוחד, לומר מילות פתיחה, ולאחר מכן תשמעו אותה קצת יותר.

אורנה שמחון: בבקשה, רחל.

רחל אברמזון: אני מבקשת להקריא לך משהו שכתבתי כשסיימנו את המהלך הזה.

רחל אברמזון: קודם כול, בוקר טוב לכולם, בוקר מרגש במיוחד, בוקר שמסמל עוד ציון דרך משמעותי לקראת הגשמת חלום; חלום שאני מרגישה שיש לו שותפים רבים.

רחל אברמזון: תהליך חקיקת תיקון 11 לחוק החינוך המיוחד היה מסע מורכב, בלשון המעטה.

רחל אברמזון: הרצון לשינוי נבע מתוך אמונה עמוקה שחייבים להביא אל השיח הציבורי שינוי בתפיסות חברתיות-ערכיות, שינוי בעמדות בבית ומחוצה לו, בכל הנוגע למימוש שוויוני של זכויות התלמידים עם מוגבלויות במערכת החינוך ובקהילה שבה הם חיים.

רחל אברמזון: מטבע הדברים הדיונים בכנסת לאורך הדרך נצבעו בחילוקי דעות מהותיים ומקצועיים, מלווים לעיתים בביטויים אמוציונליים קשים ותחושות תסכול, אצל כל הגורמים השותפים, אבל איש מאיתנו, כמו שאמרת, אדוני היו"ר, לא הגיע לדיונים עם רצון לפגוע או להרע.

רחל אברמזון: אני מאמינה בכל ליבי שכולנו היינו שם כשלנגד עינינו עמדה מטרה משותפת וחשובה – לעשות את המיטב כדי להשפיע ולקדם את אותה תפיסה שוויונית ואת המענה הנדרש בהתייחס לתלמידים עם מוגבלות במערכת החינוך.

רחל אברמזון: וזאת ההזדמנות שלי להביע לך תודה אישית והערכה עמוקה על ההובלה, על ההקשבה, על הסובלנות.

רחל אברמזון: לך ולכל חברי הוועדה שליוו אותנו, חברים שותפים פעילים לאורך הדרך.

רחל אברמזון: אני באמת רוצה לומר לכם תודה אמיתית וכנה.

רחל אברמזון: היום יותר מתמיד כולנו מבינים – וכך גם התחייבנו – שאת השיח הטעון שהתחלנו אנחנו מקדמים, מקיימים ועושים באופן מכבד.

רחל אברמזון: ואכן יצאנו לדרך.

רחל אברמזון: מחוז צפון היה המחוז הנבחר.

רחל אברמזון: וזאת עוד הזדמנות להביע תודה והערכה מרגשת ומיוחדת מאוד למנהלת מחוז צפון ולכל הצוות שאיתה, על ההובלה המקצועית, על הדרך שבה הם התמודדו עם האתגרים הממש לא פשוטים, ועל הלמידה תוך כדי.

רחל אברמזון: הם נענו לאתגר והם המובילים במסע הזה ומשמשים מודל לכל הארץ.

רחל אברמזון: אני רוצה להתייחס בכמה נגיעות לשלושת הדברים המאוד מהותיים שנכנסו לתיקון, שאחרי זה נרחיב לגביהם.

רחל אברמזון: ראשית, לשנות שפה.

רחל אברמזון: אנחנו הפסקנו לדבר על לתקן את התפקוד של הילד.

רחל אברמזון: אנחנו לא מתקנים שום דבר.

רחל אברמזון: ילד הוא לא מכונה שיש צורך לתקן בה משהו, אלא צריך לעגן את הזכויות שלו ולהשתמש בשפה יותר מתקדמת, שמאפשרת לו לממש בתוך המערכת את מה שהוא יכול, עם הכישורים והיכולות שלו.

רחל אברמזון: דבר שני, להביא איזשהם עקרונות מעשיים שייתנו ביטוי לדרך החדשה, לרפורמה, לתפיסה החדשה שרצינו להוביל.

רחל אברמזון: אחד, החלטנו לקחת אחריות ומינינו יושבי-ראש ועדות זכאות ואפיון שהם נציגי משרד החינוך, ובזה הם עסוקים ובזה הם מומחים, זאת המומחיות שלהם.

רחל אברמזון: דבר שני, לאפשר להורים את בחירת סוג המסגרת עבור הילד שלהם, ולראות איך אנחנו, יחד איתם, שותפים ומלווים בתהליך הזה ומאפשרים את המקום של ההתנסות הזאת, המאוד החשובה.

רחל אברמזון: דבר שלישי, לנסות לגבש סל שירותים שייתן מענה לצרכים של התלמיד על פי התפקוד שלו ועל פי היכולות שלו ועוצמת התמיכה שנדרשת עבורו כדי להצליח במערכת החינוך.

רחל אברמזון: אלה בעצם היו שלושת העקרונות המרכזיים בתיקון, שאליו כמובן חוברת כל המערכת.

רחל אברמזון: אתה ציינת בפתח דבריך, אדוני היו"ר, שכל מערכת החינוך נדרשת לכך – וזה אכן כך.

רחל אברמזון: בהובלתה של מירי נבון, חברתי לדרך, שיושבת כאן היום רוית, נציגתה, נעשה מהלך של שיתופי פעולה מרגשים, מקצועיים ומיוחדים, שלא היו הרבה זמן בתוך המשרד.

רחל אברמזון: זה כולל את כל אגפי הגיל, את כל אגפי המינהל הפדגוגי, את כל יחידות המשרד, בהובלה המקצועית של כל אחד ואחד, כדי לגבש תוכנית שמתווה איך מערכת החינוך כולה נערכת למהלך החשוב הזה.

רחל אברמזון: לסיום, לפני שנצלול יותר לעומק, אני רוצה לומר תודה לכל השותפים.

רחל אברמזון: לצוות במחוז צפון, ליו"רים שנבחרו, לכל השותפים בדרך – במטה, במשרד ובמחוזות.

רחל אברמזון: שיהיה לכולנו בהצלחה.

יעקב מרגי: מכובדי ראש המועצה, בבקשה.

משה דוידוביץ: כשאורנה התקשרה אליי ואמרה לי שהיא רוצה שוועדת החינוך תגיע אלינו, למטה אשר, אני בכלל לא מצמצתי בעיניים, אמרתי לה מייד שזה לא משנה מה העיסוקים שלנו ואיך ולמה וכמה.

משה דוידוביץ: תראו, בהרבה תחומים מדינת ישראל מובילה; בהייטק אנחנו מובילים בעולם, בתחומים ביטחוניים אנחנו חדשניים ופורצי דרך, אבל בתחום החינוך יש לנו עוד לא מעט פערים לסגור, בטח מול מדינות כמו סקנדינביה ומדינות אחרות ב-OECD.

משה דוידוביץ: ותחום החינוך המיוחד, כמו שאמרת, אדוני היושב-ראש, אולי הוא יהיה קפיצת המדרגה לחינוך כולו.

משה דוידוביץ: הלוואי.

משה דוידוביץ: אבל אני אומר לכם שפה, במטה אשר, זו לא סיסמה.

משה דוידוביץ: לא בכדי אורנה פנתה אלינו.

משה דוידוביץ: מטה אשר זכתה השנה בפרס ארצי לחינוך, שהתחום שלו הוא מצוינות והכלה.

משה דוידוביץ: במתחם הזה, נעמן, יושבים שלושה מנהלי בתי ספר – איריס, מיכל וילין.

משה דוידוביץ: יש פה בית ספר רגיל, זה שאנחנו יושבים פה עכשיו; יש פה בית ספר שהוא לליקויי למידה מורכבים; ויש פה בית ספר להפרעות תקשורת, מה שנקרא ילדים אוטיסטים.

משה דוידוביץ: את השילוב הזה אורנה אפשרה עוד לפני שבכלל חשבתם על הכלה ורפורמות.

משה דוידוביץ: כשבאו אליה, עוד קודמֵי קודמיי במטה אשר, והציעו לה את הרעיון, היא חיבקה אותו ואמרה שהיא נותנת לזה שעות תקן ומאפשרת לנו לבצע את השילוב הזה.

משה דוידוביץ: היא ראתה כבר את הנולד.

משה דוידוביץ: ופה מיישמים את זה הלכה למעשה.

משה דוידוביץ: אתם רואים שהמתחם הזה הוא מתחם בלי גדרות.

משה דוידוביץ: ב"חורשה" חייבים גדרות, בגלל המורכבות של הילדים, אבל הילדים האלה לומדים ביחד עם ילדי "גוונים" ו"גלים".

משה דוידוביץ: וזו לא רק סיסמה, זה לא רק מן השפה אל החוץ, זה נעשה הלכה למעשה, יום-יום, באינטרקציה, בשיתוף פעולה של המנהלים וצוות המורים שלהם.

משה דוידוביץ: ביום-יום מאפשרים לילדים האלה להרגיש שהם ילדים רגילים, שהם בעלי מסוגלות, שהם יכולים יותר.

משה דוידוביץ: אתם מוזמנים לאירוע שהצוות הנהדר הזה עושה פעם בשנה פה באולם הספורט שלנו, שמכיל 3,000 איש.

משה דוידוביץ: אתם רואים את כל ההורים, עם כל הילדים – חגיגה אחת גדולה לעיניים לראות איך החבר'ה האלה יודעים לדבר בשפה אחת, בלי גדרות, בלי מחיצות, בלי חומות.

משה דוידוביץ: כולם בשיתוף פעולה.

משה דוידוביץ: ועל זה אני רוצה להודות בראש ובראשונה לחברתי אורנה ולצוות הנפלא שלה, של המחוז.

משה דוידוביץ: היא גם מאפשרת וגם נותנת לנו, לרשות, את הכלים ליישם את הרפורמה הזאת שאתם רוצים ליישם היום.

משה דוידוביץ: ותודה לכולכם.

משה דוידוביץ: הלוואי שהחינוך המיוחד יהיה הנחשון להוביל את החינוך במדינת ישראל לעוד שיאים.

משה דוידוביץ: יש לנו לאן להשתפר.

משה דוידוביץ: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אורנה, בבקשה.

אורנה שמחון: אני רוצה לפתוח בסיפור אישי, במפגש אישי.

אורנה שמחון: חינוך מיוחד, וחינוך בכלל, עושים מהלב, לא רק מהראש, והילדים שאנחנו מטפלים בהם נוגעים לליבנו.

אורנה שמחון: אני מתכבדת להזמין את איתמר מלמד, שהוא תלמיד שלנו, ואת הוריו, מירב ודניאל מלמד, שישתפו אותנו בסיפור האישי שלהם.

אורנה שמחון: בבקשה.

מירב מלמד: אני מירב מלמד, אימא של איתמר.

מירב מלמד: בחרנו שלא להזמין את איתמר לפה, כדי שנוכל לדבר באופן חופשי על איתמר שלנו.

מירב מלמד: איתמר בן 11 וחצי, הוא תלמיד כיתה ה', והוא מאובחן על הספקטרום האוטיסטי, בתפקוד גבוה.

מירב מלמד: הסיפור שלנו במערכת החינוך פה מתחיל לפני שלוש שנים, כשחזרנו לארץ אחרי שש שנים בארצות הברית.

מירב מלמד: איתמר הגיע לשם בגיל מאוד צעיר ושם הוא גדל.

מירב מלמד: בשנים הראשונות לגידול של איתמר הוא היה ילד רגיל ונוח, אבל בסביבות גיל חמש התחלנו להרגיש כל מיני התנהגויות שלא היו להן הסבר, והיה לנו קצת קשה להתמודד איתן.

מירב מלמד: היו לו התקפי זעם, חרדות, דיבור מונוטוני שחוזר על עצמו.

מירב מלמד: אלה דברים שלא קישרנו אותם לאוטיזם, כי איתמר הוא ילד נורא מתקשר וחברותי ופתוח, אבל לאט לאט התחלנו לחשוב שאולי יש איזה משהו.

מירב מלמד: בגיל שמונה עשינו לו אבחון, ושם גילינו שהוא נמצא על הספקטרום האוטיסטי.

מירב מלמד: זה היה חודש לפני שחזרנו לישראל, אחרי שש שנים שלא היינו כאן.

מירב מלמד: הגענו לישראל עם שלושה ילדים, שאין להם שפה, שהם באים מתרבות אחרת, ועם ילד שמאובחן על הספקטרום האוטיסטי ויש לו קשיי תקשורת.

מירב מלמד: אנחנו הבנו שיש לו קצת קשיים חברתיים וקצת קשיים לימודיים, והיו לנו המון המון חששות.

מירב מלמד: נחתנו בלי להכיר את המערכת.

מירב מלמד: בשלוש השנים שאיתמר היה בבית הספר בארצות הברית, הוא היה בבית ספר יהודי פרטי.

מירב מלמד: לכאורה תנאים אידיאליים: קבוצה קטנה מאוד, מורים מעולים, המון יחס והסתכלות על הילד.

מירב מלמד: אבל לא נתנו לנו מענים לקשיים שלו, לא נתנו לנו עזרה איך להתמודד עם השאלות שהיו לנו.

מירב מלמד: וככה באנו, עם המון שאלות והמון חששות.

מירב מלמד: לא היה לנו בעצם מושג כמה בית ספר גוונים לא רק יכיל את הילד ואת הקשיים שלו, אלא גם ירים אותו ויביא אותו לשגשוג ופריחה בתוך המסגרת הרגילה והקונבנציונלית של בית הספר גוונים.

מירב מלמד: אני חושבת שיש משהו בגישה של בית ספר גוונים שהוא מאוד משמעותי – קשה לגעת בזה, אבל מרגישים בזה כשמגדלים פה ילדים – והוא: שלא רוצים לתקן אותם, אלא לראות את הכוחות שלהם ולהשתמש ולהעצים את מה שיש.

מירב מלמד: וכל האנשים ששותפים מהווים מין כוח סינרגי שנותן לאיתמר את הכוח לגדול, להתפתח ולצמוח.

מירב מלמד: שלוש פעמים בשנה מתקיים צוות פרט – אולי אני לא מדייקת במושגים המקצועיים – שמורכב מאנשי מקצוע מתחומים שונים, צוות רב-תחומי ורב-מקצועי, שיושב ביחד איתנו, ההורים, וחושב על איתמר, וכל אחד מביא את נקודת המבט המקצועית שלו מההיכרות עם איתמר, וביחד אנחנו מנהלים שיח וחושבים ביחד – ההורים תמיד פותחים – איפה איתמר נמצא היום, איך אנחנו רואים אותו היום, לאן אנחנו רוצים להביא אותו ואיך נעשה את זה.

מירב מלמד: בפעם הראשונה שזה קרה אנחנו פשוט יצאנו נפעמים ונרגשים.

מירב מלמד: אחרי כל צוות פרט אנחנו יוצאים נפעמים ונרגשים, כי הראייה הזאת של כל כך הרבה גופים מקצועיים שעסוקים בילד אחד וחושבים שההורים מספיק חשובים בשביל להביא את הקול שלו ואת נקודת המבט שלו – זה משהו שהוא באמת גדול.

מירב מלמד: בצוות הפרט אנחנו גם מרגישים את הגישה שהילד הוא לא רק הילד בלימודים, הוא גם הילד בפן החברתי והרגשי שלו.

מירב מלמד: ואז, אחרי שאנחנו מציגים אותו, גם המחנכת מדברת על המקום שלו, וגם הסייעת מדברת, על החולשות והקשיים שלו, גם בצדדים הרגשיים וגם בצדדים הלימודיים.

מירב מלמד: אבל יותר מזה – וזה דבר שמאוד מרגש אותנו – זה שבית הספר וצוות הפרט רואים את החשיבות של הילד לא רק בבית הספר, אלא גם המצב שלו בבית, איך הוא מתנהל, מה הקשיים שלנו, ומנסים לראות איך אנחנו יכולים להעצים ולעזור לו.

מירב מלמד: כלומר, רואים את הילד כמכלול שלם, ולא רק ילד שבא לבית הספר משמונה בבוקר עד שתיים בצוהריים.

מירב מלמד: בנוסף, יש אצלנו חינוך בלתי פורמלי, שזה כמו צוהרון; פעילות של חברת הילדים.

מירב מלמד: זאת פעילות שמונחית על ידי מדריכים שהם לא אנשי מקצוע.

מירב מלמד: שם יש לאיתמר לא מעט קשיים, ובצוות הפרט אנחנו רואים את הרצון להבין את הקשיים האלה שיש לאיתמר מחוץ לבית הספר, בחברת הילדים.

מירב מלמד: איריס, המנהלת, הציעה שקלינאית התקשורת של איתמר, שמקדמת אותו כל השנה, תיפגש עם הצוות החינוכי הבלתי פורמלי בקיבוץ ותדריך אותם.

מירב מלמד: וכך אכן נעשה, והם נפגשו, והיא באמת עוזרת להם להיות יותר מקצועיים איתו ולתת לו מענה יותר מקצועי.

מירב מלמד: בנוסף לזה אני רוצה להגיד שקלינאית התקשורת, שמקדמת את איתמר כל כך במהלך השנה, נפגשת איתנו במהלך השנה ונותנת לנו כהורים הדרכה.

מירב מלמד: זאת אומרת, בתוך בית הספר איתמר מקבל עזרה של קלינאית תקשורת ומקבל כלים לתקשורת.

מירב מלמד: למפגשים עם קלינאית התקשורת הוא מזמין חברים מהכיתה שיצטרפו אליו, כך שיש לו הזדמנות להתאמן על התקשורת עם ילדים שאין להם ליקויי תקשורת, ילדים שיש להם התפתחות רגילה, שאלה ילדים שהוא בעצם חי איתם.

מירב מלמד: כך שהתמיכה שהוא מקבל מורכבת גם מהכלים שהוא מקבל, כלים שהוא יכול להתאמן עליהם עם חבריו לכיתה, וגם כלים שאנחנו ההורים מקבלים, כלים שאנחנו משתמשים איתם בבית, שפה חדשה שאנחנו וגם האחים שלו לומדים מקלינאית התקשורת.

מירב מלמד: ובנוסף – הצוות החינוכי שעובד עם איתמר אחר הצוהריים, מחוץ לבית הספר.

מירב מלמד: רק מזה אפשר לראות כמה איתמר מוכל ומוחזק ועטוף מאוד.

מירב מלמד: נקודה נוספת חוזרת לעניין של לא לתקן את הילד אלא להשתמש בכוחות ובחוזקות שלו.

מירב מלמד: איתמר, כמו עוד ילדים על הרצף האוטיסטי בתפקוד גבוה, יש לו כל מיני כישורים מיוחדים; הוא מנגן, הוא מצייר, הוא מאוד יצירתי, הוא מאוד אוהב פרטים קטנים, הוא אוהב ללמוד ולחקור.

מירב מלמד: ובכוחות האלה משתמשים בבית הספר ומעצימים אותם, כך שאיתמר לא רק הופך לילד שרק מסתדר עם כולם אלא גם לילד שיכול לנצנץ ולזרוח במקומות מסוימים.

מירב מלמד: הוא מנגן בטקסים, היו פעמים שהוא עבר בכיתות וניגן לילדים הצעירים שלא הגיעו לטקס.

מירב מלמד: הציורים שהוא מצייר – כשהמורה לאומנות תולה אותם היא מספרת שילדים אחרים, מכיתות אחרות, באים ומסתכלים על הציורים שלו.

מירב מלמד: הוא מרגיש שהוא נותן השראה גם לילדים אחרים ביכולות ובכוחות שלו.

מירב מלמד: זאת אומרת, בית הספר לא רק מביא אותו לרמה של כולם, אלא גם נותן לו לעלות ולזרוח איפה שהוא יכול.

מירב מלמד: ומהבחינה הזאת אני חושבת שכולם נתרמים, כי גם הילדים האחרים מקבלים השראה מהיכולות של איתמר.

יעקב מרגי: מה הגיל של איתמר?

מירב מלמד: 11 וחצי.

מירב מלמד: הוא עולה לכיתה ו'.

מירב מלמד: הוא הגיע לכאן בגיל שמונה וחצי.

יעקב מרגי: דווקא מהסיפור שלך, שנשמע סיפור הצלחה, אנחנו מבינים כמה יש צורך לחוקק את התיקון לחוק.

יעקב מרגי: כי את בטח מבינה שזו לא נחלת הכלל בכל הארץ.

אורנה שמחון: מירב או דניאל, אתם רוצים אולי לשתף אותנו בספר או בתהליך שעשיתם עם הילד?

דניאל מלמד: אני רק רוצה להוסיף שבבית הספר כל חולייה בשרשרת של הצוות שמטפל בילד משקיעה ומושקעת במחשבה איך לעזור לאיתמר.

דניאל מלמד: זה מתחיל מהמורות שקלטו אותו כשרק הגענו לבית הספר.

מירב מלמד: לאיתמר יש כל מיני תחומי עניין אזוטריים שהילדים האחרים לא מבינים ולא מתעניינים בהם.

מירב מלמד: למשל, הוא מאוד מתעניין בעכבישים.

מירב מלמד: כבר שנתיים הוא מאוד חוקר אותם ומתבונן בהם.

מירב מלמד: בסוף השנה שעברה דיברנו בצוות הפרט על איך להזיז את איתמר מהשיחים בהפסקות.

מירב מלמד: כי בהפסקות איתמר יושב ומחטט בשיחים ומחפש את העכבישים שלו.

מירב מלמד: דיברנו על כך שאם אנחנו רוצים לחזק את איתמר בצדדים החברתיים שלו ולתת לו הזדמנויות למפגשים חברתיים, אז זה קצת קשה לעשות את זה אם הוא נמצא רק עם עכבישים.

מירב מלמד: ואז חשבנו על כל מיני רעיונות, ובאיזשהו שלב הוא אמר: רגע - - -

יעקב מרגי: אבל אנחנו הרי לא רוצים לשנות אותו.

מירב מלמד: אנחנו לא רוצים לקחת לו את העכבישים מהחיים, אבל אנחנו רוצים לחזק אותו במקומות אחרים.

דניאל מלמד: מהפעילות הזאת יצא ספר שהוא עבד עליו במשך שמונה חדשים.

דניאל מלמד: הספר הזה מייצג את כל החוזקות שלו ואת כל האתגרים שהוא מתמודד איתם – אם זה ירידה להרבה מאוד פרטים, כשהוא מכיר את השמות הלטיניים של כל העכבישים שלו, ועד יכולת הציור שלו וזה שהוא נמשך לכל מיני עניינים אזוטריים שלא מדברים לאחרים.

מירב מלמד: הספר הזה מייצג בעינינו לאן ילד יכול להגיע בתוך המסגרת הזאת, ואנחנו רוצים להקדיש אותו לכל אחד מכם.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: אפשר למחוא כפיים.

יעקב מרגי: לפני שנמשיך, מטרת הסיור היום היא לעמוד מקרוב על היישום של התיקון לחוק.

יעקב מרגי: זה נחמד וטוב לדעת שיש מקומות שפועלים מחוץ לתבנית הרגילה ויודעים לעשות יותר, אבל אנחנו חרדים להצלחתה של הרפורמה הזאת, ויש לנו כמה שאלות לגביה.

יעקב מרגי: דווקא מתוך הדברים שההורים אמרו התברר לנו, גם במהלך הדיונים וגם עכשיו, שגם כשאנחנו משלבים ילדים מיוחדים במערכת הרגילה...

יעקב מרגי: זה כמו שיש בבתי החולים אורתופדים שלא יודעים איך נראה אדם במצוקת נשימה, כך גם אנחנו יודעים שיש במערכת החינוך מורים שלא נתקלו בילדים מיוחדים והם לא מכירים את השפה.

יעקב מרגי: אתה יכול להשקיע בילד בבית, אבל אם תשלח אותו לבית הספר תחזיר אותו אחורה, רגרסיה.

יעקב מרגי: לכן אחד הדברים שהיה חשוב לנו במהלך החקיקה זה הסוגיה של הכשרת המורים החדשים במכונים ובמכללות ובאקדמיה וכן הכשרה של המורים הקיימים במערכת.

יעקב מרגי: על זה הייתי רוצה לשמוע קצת.

אורנה שמחון: אני מציעה ששלומית ויזל, שהיא רפרנטית שלנו לחינוך היסודי, וביחד עם צילה היא מובילה את המהלך של הפיתוח המקצועי של המורים והכשרתם, תאמר כמה מילים.

אורנה שמחון: בבקשה.

שלומית ויזל: אתה נגעת בדיוק בלב הנקודה.

שלומית ויזל: ילד שמגיע לבית הספר והמורה לא יודע להנגיש עבורו את הלמידה, או אפילו את הלב והנשמה שלו כאיש הוראה – הדבר הזה יכול לקחת אחורה שנים של עבודה בבית.

שלומית ויזל: לכן צריך פה ריקוד של שני הצדדים, צריך חיבור, סינרגיה מלאה.

שלומית ויזל: אנחנו היום עסוקים מאוד בפיתוח מקצועי של המורים, הן מבחינה דידקטית והן מבחינה פסיכו-פדגוגית.

שלומית ויזל: זאת אומרת שמעבר להבנה המקצועית של מה זה ליקויי למידה ומה זה ילדים שוני צרכים, אנחנו צריכים להבין איך אנחנו פותחים את הלב גם לילד שהוא לא נורמטיבי, שהוא אחר.

שלומית ויזל: ועל זה אנחנו משקיעים שעות של חשיבה.

שלומית ויזל: התחלנו בזה עם המפקחים שלנו, כי חשבנו שהם סוכני השינוי בשטח, כי יש להם מוטת שליטה מאוד גדולה והמגע שלהם בשטח הוא רחב; ואחר כך עברנו למנהלי בתי הספר, כאשר כל מנהלי בתי הספר עברו הכשרה, הן בכנסים שעשינו במחוז, שבהם דיברנו קודם כול על ההכשרה של האנשים ורק אחר כך על הפעולות הראשונות שהולכים לשנות בתוך בית הספר.

שלומית ויזל: בכל בתי הספר שלנו המנהלים עבדו עם צוותי ההוראה בתוך בתי הספר.

שלומית ויזל: החיבור הבלתי מתפשר שאנחנו עובדים עליו, בין החינוך הרגיל לחינוך המיוחד – יש לנו אנשי מקצוע מדהימים של חינוך מיוחד שנמצאים בשטח, כדי לדעת איך להשתמש במשאבים של החינוך המיוחד בתוך החינוך הרגיל.

שלומית ויזל: גם צילה וגם אני, שמובילות היום במחוז – המודלינג שלנו אומר שחינוך מיוחד וחינוך רגילים חייבים לעבוד ביחד, בכפיפה אחת, וזה המסר המאוד ברור שאנחנו מעבירים בשנה האחרונה במחוז.

יעקב מרגי: מעבר למסרים הייתה גם הכשרה?

שלומית ויזל: כן, כולל הכשרה.

שלומית ויזל: יש לנו הכשרות חדשות לשנת הלימודים תש"פ, החל מקהילות משותפות של מורי חינוך מיוחד ומורים לחינוך רגיל, שיפתחו אחר כך קהילות משל עצמם; כולל הכשרות מוסדיות בתוך בתי הספר; הכשרות בתוך הפרופסיה, למשל, מורה ללימודי שפה שמקבל הכשרה ללימודי שפה, הוא מקבל שם גם את הנושא הזה.

שלומית ויזל: או למשל במתמטיקה.

שלומית ויזל: אנחנו מנסים לגעת בכל תחום ותחום.

יעקב מרגי: אני חושב שאני הקדמתי את המאוחר, תכף נראה את המצגת.

יעקב מרגי: יש עוד שאלות רבות, ואני רוצה לפתוח את הדיון.

יעקב מרגי: חברי הכנסת הכינו שיעורי בית ובאו עם שאלות מוכנות, אבל אנחנו רוצים לשמוע את זה קודם דרך המצגת.

אורנה שמחון: תודה.

אורנה שמחון: הצטרפו אלינו גאזי פלאח, מנהל אגף חינוך באל בטוף ונמצאת איתנו גם אסתר קורקוס, נציגת החינוך החרדי.

אורנה שמחון: כפי שאתם יודעים, הרפורמה נוגעת גם לחינוך החרדי וגם לחינוך ההתיישבותי.

אורנה שמחון: אני אציג את עיקרי השינוי ואת מה שעשינו במחוז מרגע שקראנו את התיקון לחוק, תרגמנו אותו יחד עם המטה והתחלנו להוביל את הרפורמה.

אורנה שמחון: קודם כול, הדבר הראשון שאנחנו רצינו להוביל, זה השאלה "בשביל מה": בשביל מה אנחנו הולכים למסע הזה של יישום חוק החינוך המיוחד.

אורנה שמחון: ולכן דיברנו על החזון ומה עומד מאחורי החוק.

אורנה שמחון: לפעמים החוק הוא חוק יבש, אבל צריך לשאול מה עומד מאחוריו.

אורנה שמחון: מה שאנחנו רוצים ליצור בבתי הספר זה מגוון של מוסדות חינוך שיהוו תמונת מראה לחברה הישראלית.

אורנה שמחון: אנחנו רוצים שילד שפוגש בחינוך הרגיל ילד עם צרכים מיוחדים, הוא לא נרתע ממנו, אלא לומד להתחבר איתו, לשחק איתו, לטייל איתו, ללמוד איתו, לאהוב אותו, להבין שיש לו חוזקות ויש לו גם קשיים.

אורנה שמחון: אנחנו מצפים שכשיוצאים לטיול אז כל הכפר כולו, כל בית הספר, נדרך וכולם עסוקים באיך להנגיש את המסלול של הטיול.

אורנה שמחון: לא לשנות אותו, אלא איך להנגיש אותו כדי שהילד יוכל להצטרף לטיול.

אורנה שמחון: זה מה שאנחנו רוצים שיקרה בחברה הישראלית.

אורנה שמחון: אני מניחה – ואני יודעת את זה, כי אני אשת חינוך הרבה מאוד שנים – שמה שקורה במוסדות החינוך, מגן הילדים ועד התיכון, מחלחל ומעצב דור.

אורנה שמחון: וכשילד יוצא עם אימא שלו לשחק בגן שעשועים – ואני חוויתי את זה בעצמי – כשמגיע ילד עם צרכים מיוחד שנראה קצת שונה ומוזר, היא לא נרתעת ולא אוספת את הילד לשחק במקום אחר, אלא מקבלת אותו ומשתפת אותו.

אורנה שמחון: וכשהיא רוצה ללכת לסרט, כמו הבת שלי – הייתי גאה בה, היא לקחה ילד עם צרכים מיוחדים יחד עם הילד שלה והלכה לסרט.

אורנה שמחון: היא לא נרתעה, היא לקחה ילד עם צרכים מיוחדים.

אורנה שמחון: אנחנו גם רוצים שכשיש שכונה – וגם את זה חוויתי, בעיר מסוימת אצלנו, שלא רצו לשכן שם הוסטל לילדים עם צרכים מיוחדים, מכיוון שערך הדירות יירד.

אורנה שמחון: אנחנו רוצים לחנך את הכפר כולו ואת הקהילה כולה, כי מה שיקרה בבית הספר יקרה בחברה כולה.

אורנה שמחון: דבר שאני שאנחנו רוצים בחזון שלנו זה ליצור קהילה של הורים, מורים וילדים שהיא מכילה, הומניסטית ומכבדת כל אדם באשר הוא, קל וחומר ילדים עם צרכים מיוחדים.

אורנה שמחון: דבר נוסף בחזון שלנו הוא שהכפר כולו נדרש למשימה הזאת.

אורנה שמחון: כדי לעבוד ביחד ולהוביל את המהלך אתה צריך לרקום שותפויות, שזה לא דבר קל.

אורנה שמחון: לא כולם מתייצבים בדום מתוח, יש דעות שונות, ואתה צריך להכיל את כולם, בעדינות, בדרך ארץ, ולהבין שאם אנחנו לא נעבוד בצורה משותפת אף אחד לא יוכל להוביל את המהלך.

אורנה שמחון: אני זוכרת שכשידידתי יושבת-ראש הסתדרות המורים דיברה איתי על הקושי למלא את השאלונים, אני הסברתי לה עם דמעות בעיניים מה יקרה לילד הזה במערכת החינוך אם המחנכת לא תמלא את השאלון.

אורנה שמחון: והיא הבינה והיא שיתפה איתנו פעולה, גם אם היו לה דברים להגיד, ובצדק.

אורנה שמחון: בסך הכול, מאחורי כל הסיפור הזה עומד ילד, ואנחנו צריכים להסתכל עליו ולתת לו את המענה.

אורנה שמחון: חלק מהחזון זה גם קבלת ייחודיות של כל ילד והזכות הבסיסית של כל אדם באשר הוא לממש את הזכות שלו, את היכולת שלו ואת הכישורים שלו.

אורנה שמחון: מתוך החזון הזה גזרנו מטרות והצבנו אותן בצורה ברורה לכל אנשי החינוך, וכולם ראו את זה.

אורנה שמחון: היעד הראשון שלנו הוא לתת מענה למימוש הצרכים האישיים של הילד.

אורנה שמחון: זה לא אומר שבגלל החוק אנחנו ניקח עכשיו ילדים, נשים אותם בחינוך הרגיל ונלך לישון כאילו הכול יקרה לבד.

אורנה שמחון: לא, זה לא יקרה אם לא ניתן מעטפת תמיכה למורים ואם לא נכשיר אותם ולא ניתן משאבים.

אורנה שמחון: החוק הזה מביא הרבה מאוד משאבים למערכת, כדי שנוכל לתת את המענים לילדים.

אורנה שמחון: אז המטרה הראשונה היא לתת מעטפת לתמיכה לילד שמגיע.

אורנה שמחון: דבר שני, לחזק את המסוגלות של המורים.

אורנה שמחון: אמרת, אדוני היושב-ראש, בצדק שמורים בחינוך המיוחד הם מומחים לחינוך מיוחד.

אורנה שמחון: אני ישנה טוב בלילה כשאנחנו מפקידים את הילדים עם הצרכים המיוחדים שבוחרים להשתלב בחינוך המיוחד, כי יש שם צוות שיודע מה זה אוטיזם, יודע מה זה להיות על הרצף, יודע לזהות התנהגות כזאת או אחרת, יודע את המינוחים המקצועיים ויודע איך לטפל בדברים.

אורנה שמחון: וזה נכון שילד שבוחר עכשיו, בעקבות התיקון לחוק, להגיע לחינוך הרגיל, יכול לפגוש מורה שפוגשת 35 ילדים בכיתה ויש לה הרבה משימות, ופתאום הילד מתנהג בצורה לא רגילה – היא יכולה להיבהל, לחשוב שהוא לא צריך להיות פה, שהוא צריך להיות בחינוך המיוחד, שאין לה כלים וכישורים ומשאבים לזה.

אורנה שמחון: ולכן הדבר המרכזי שאנחנו עמלים עליו השנה הזאת, וגם בשנת הלימודים הבאה, זה הכשרות לצוות המורים הרגיל כדי לחזק את המסוגלות שלהם.

אורנה שמחון: דבר נוסף זה מתן מענה מיטבי בוועדת זכאות ואפיון, לתלמידים שהם זכאי שירות מיוחד.

אורנה שמחון: כלומר, עם מה הם באים לבית הספר, עם איזה משאבים, איך מנתחים את המשאבים האלה, איך מפלחים אותם, איזה מענה אמיתי אנחנו נותנים לילד, ואיך אנחנו עוצרים בנקודות זמן ומשנים את סל המשאבים תוך כדי תנועה, כי ילד עם צרכים מיוחדים משנה הרבה פעמים את דפוסי הפעילות שלו.

אורנה שמחון: דבר נוסף, חיזוק האחריות המשותפת של המחוז, הרשות ובעלי העניין.

אורנה שמחון: אני קראתי כל פסיק בחוק הזה 20 פעם, וזה בעיניי אחד החוקים הכי מרגשים, כי כמעט על הכול חשבו בו.

אורנה שמחון: יש בו באמת בחינה מחדש של מהי הכלה, מהי ההשתלבות הנכונה.

אורנה שמחון: יעד נוסף זה לתת מקום למודלים שונים של הכלה והשתלבות, כדי לתת שוויון הזדמנויות לכל הילדים.

אורנה שמחון: יעד נוסף זה חיזוק והרחבה של פעילות ההשתלבות.

אורנה שמחון: אני רוצה להגיד כאן שתוך כדי השנה פותחו מודלים של הכלה והשתלבות בשדה.

אורנה שמחון: למשל, בית ספר מכיל בנטור-שורשים, שבו אפשר למצוא בכיתה שילוב מלא.

אורנה שמחון: כלומר, יושבים שם 30 ילדים בכיתה כאשר עשרה מהם הם ילדים על הרצף.

אורנה שמחון: רואים שם איך הצוות כולו שינה את כל דרכי ההוראה ואת כל ההתנהלות שלו.

אורנה שמחון: זאת דוגמה לשילוב מלא.

אורנה שמחון: או למשל מתחם נעמן, שגם בו יש מודל שילוב; או למשל כרמיאל, שבה יש שמונה כיתות אוטיסטים בבית ספר תיכון רגיל, והם לומדים שם לבגרות.

אורנה שמחון: ככה המודלים האלה הולכים וצומחים בעקבות יישום החוק.

אורנה שמחון: יעד נוסף זה טיפוח קהילה בית ספרית מאוחדת ושיפור השירות להורים – שזה חלק קריטי במהלך.

אורנה שמחון: הורה שמחליט שהוא שולח את הילד שלו לחינוך מיוחד יכול להיות יחסית רגוע שיש שם צוות תומך.

אורנה שמחון: אבל כשהוא שולח ילד לחינוך הרגיל, הוא חרד, כי הוא לא יודע אם הילד יתאקלם שם, הוא לא בטוח.

אורנה שמחון: ולכן העמקת השיח עם ההורים הוא קריטי לחינוך של הילדים.

אורנה שמחון: התיקון לחוק הזה מדבר בעצם על עולם ישן ועל עולם חדש.

אורנה שמחון: בעולם הישן היו ועדות השמה.

אורנה שמחון: ועדות השמה היו צוות מקצועי שהחליט על גורלו של הילד, פחות או יותר.

אורנה שמחון: כלומר, מה שהוועדה החליטה, זה מה שהיה.

אורנה שמחון: להורים אומנם הייתה אפשרות לערער, אבל ועדת הערר הייתה הקובעת, וככה בעצם קבענו לילד לאן הוא ילך.

אורנה שמחון: בהגדרה החדשה בתיקון לחוק הדבר הזה עבר מן העולם.

אורנה שמחון: עכשיו אנחנו קוראים לזה ועדת זכאות ואפיון.

אורנה שמחון: יושב שם צוות מקצועי שעובד על שני פרמטרים: קודם על המסמכים האבחוניים המקצועיים ועל רמת התפקוד של הילד, ואחרי שבוחנים את רמת התפקוד של הילד, הוועדה הזאת שומעת את ההורים, ולהורים יש חירות להחליט האם הילד ילך לבית ספר לחינוך מיוחד, לכיתת חינוך מיוחד או לבית ספר רגיל.

אורנה שמחון: וברגע שההורה קובע שהוא רוצה ללכת לחינוך רגיל, כל המערכת כולה נדרשת להגדיר את סל השירותים ולתמוך בבית הספר – וזו עוד בשורה גדולה של החוק הזה.

אורנה שמחון: בעולם הישן הייתה ועדת ערר, שהיום אנחנו קוראים לה ועדת השגה.

אורנה שמחון: בעולם הישן ועדת השילוב קבעה באיזה אופן הילד ישתלב, והיום יש צוות רב-מקצועי במוסד החינוך הרגיל – זה יכול להיות גן ילדים או בית ספר – כאשר כל הצוות יושב, רואה את הילד, רואה את המסמכים, את התפקוד של הילד, את הדברים שלהם הוא זכאי, וביחד הם תופרים לו חליפה, שיש בה גם משאבים מבית הספר.

אורנה שמחון: עיקרי הרפורמה מדברים גם על תיקון החוק וגם על מענים.

אורנה שמחון: החוק הזה מדבר במפורש על איזה מענים ניתנים למורים ולילדים, כאשר התרגום של זה הוא כסף.

אורנה שמחון: התרגום של זה הוא מיליוני שקלים שהמדינה שמה בעקבות התיקון לחוק, כדי באמת לעשות הכלה מיטבית.

אורנה שמחון: ועדת הזכאות היא למעשה ועדה מאוד מקצועית – וזו בשורה גדולה.

אורנה שמחון: הוועדה הזאת קבעה שהיא ממקצעת את הוועדה, כדי שהיא תקבל החלטות בצורה נכונה.

אורנה שמחון: בראש הוועדה יושב יושב-ראש שנבחר במכרז או בימי הדרכה, ויושבי-הראש, ביחד עם מנהלי אגפי חינוך, שבעבר ניהלו את ועדת הזכאות, עובדים היום בצוות, בהרמוניה, ומנהלים את הוועדה באופן מקצועי.

אורנה שמחון: יושבי-הראש באים כולם מהחינוך המיוחד.

אורנה שמחון: כדי להכין את ועדת הזכאות נדרשת היערכות מאוד מיוחדת.

אורנה שמחון: צריך להכין שאלונים, והכול הפך להיות ממוחשב, כדי שנוכל למסד את מסדי הנתונים.

אורנה שמחון: יש שאלונים שההורים ממלאים, כדי לראות מה רמת התפקוד של הילד – האם הוא יודע לשרוך שרוכים, האם הוא אוכל לבד, האם הוא פועל באופן עצמאי, האם הוא משחק בחצר וכו'.

אורנה שמחון: בנוסף – תוצאות בדיקות שמיעה, תוכנית חינוכית יחידנית, תל"א, זימון הורים לוועדה וזימון חברי הוועדה.

אורנה שמחון: הוועדה מתנהלת בשני שלבים.

אורנה שמחון: שלב אחד – הורים וצוות בית הספר משתפים את חברי הוועדה במידע על הילד; שלב שני – מעיינים במסמכים, ממלאים את המִ‏‏כְווָנִים, דנים על כל ילד וילד ובסופו של יום קובעים את הסל האישי של הילד.

אורנה שמחון: כשקובעים את הסל האישי של הילד גם נותנים זמן של 14 יום להורים לחשוב מה הם רוצים – האם בוחרים בית ספר לחינוך מיוחד, כיתה לחינוך מיוחד בבית ספר רגיל, או שילוב.

אורנה שמחון: אם ההורים מחליטים במקום, מסיימים, ואם הם לא מחליטים אז נותנים להם אפשרות לשבת, להתייעץ עם גורמי מקצוע ולחזור ולהודיע לנו מה הם החליטו.

אורנה שמחון: בעצם ההורים בוחרים את שלושת סוגי המסגרות האלה, דבר שלא היה בעבר – וגם זו בשורה גדולה.

אורנה שמחון: שעכשיו הורים יכולים לתת את ההזדמנות האמיתית לילד שלהם להשתלב במוסדות החינוך הרגילים, במידה והתפקוד שלו מאפשר את זה.

אורנה שמחון: כאשר הילד מסכן את חייו או שלום תלמידים אחרים, הוועדה רשאית להחליט בניגוד לעמדת ההורים, אבל זה במקרים מאוד מאוד ייחודיים.

רחל אברמזון: אורנה, צריך להגיד שבסוף הובאו לדיון בקושי עשרה מקרים.

רחל אברמזון: אנחנו התחייבנו בפני היושב-ראש שנעביר את העדכון של זה.

רחל אברמזון: מתוך 10,000 מדובר על עשרה מקרים, כאשר לא כולם באמת הגיעו למקום הזה של לסכן ולכן גם אפשרנו להורים את הבחירה, ולכן באמת כל הכבוד על העבודה המקצועית שנעשתה בעניין.

עומר ינקלביץ': אם הם בוחרים לא בחינוך המיוחד אלא בכיתה הרגילה – האם סל השעות שלו הם זכאים מצטמצם?

אורנה שמחון: לא, הסל נקבע על פי רמת התפקוד של הילד, ללא קשר לבחירת ההורים.

אורנה שמחון: אם התפקוד של הילד הוא גבוה והוא יכול לתפקד בכיתה רגילה, אז הסל שלו יותר קטן.

עומר ינקלביץ': בסופו של דבר בכיתת החינוך המיוחד הוא יקבל טיפול הרבה יותר - - -

אורנה שמחון: נכון, בכיתת חינוך מיוחד או בבית ספר לחינוך מיוחד הוא מקבל מעטפת הרבה יותר גדולה.

אורנה שמחון: אבל יש ילדים על הרצף שהתפקוד שלהם הוא מאוד גבוה והם יכולים להשתלב בחברה רגילה, וגם ההורים מעדיפים את זה מאוד.

רחל אברמזון: אורנה, אולי כדאי לדייק את העניין הזה.

רחל אברמזון: זה לא שהוא יקבל יותר, אלא שבכיתת חינוך מיוחד, שמתקבצים תשעה ילדים וכל אחד מביא את התקציב האישי שלו, יוצא שהסל הוא מאוד גדול.

רחל אברמזון: אבל כשילד אחד נמצא בתוך מסגרת של כיתה רגילה, הוא מביא את התקציב האישי שלו, כך שהפערים הם לא פערים מבחינת הסל של הילד, אלא מבחינת איגום המשאבים.

רחל אברמזון: כלומר, זה הפער בין תשעה שמביאים את התקציב האישי שלהם ומקבצים את השירות, לבין - - -

עומר ינקלביץ': אבל אם הילד באמת צריך אבל הוא מקבל פחות, אז אין באמת בחירה.

רחל אברמזון: יש בחירה.

רחל אברמזון: מפני שאם הוא בא עם הסל האישי שלו לתוך הכיתה, יש לו לפעמים עוד שניים-שלושה חברים בתוך הכיתה הזאת, וכשמאגמים יחד את המשאב הזה, אפשר בסוף לתת לו.

רחל אברמזון: כי זה הוראה בטיפול, זה סיוע ככל שנדרש, וזה מותאם באמת לצרכים שלו.

אורנה שמחון: אני רק אוסיף ואומר שמעבר לסל האישי אנחנו השארנו את סל השילוב כמו שהוא בתוך בתי הספר, ויש לבית הספר משאבים נוספים, שתראו אותם יותר מאוחר.

אורנה שמחון: יש להם גם סל שקלי, שזה מאות מיליוני שקלים שבתי הספר קיבלו במצטבר, והם יכולים להשתמש בכלים האלה כדי לתת מענים.

אורנה שמחון: בנוסף, יש מרחבי הכלה שמדינת ישראל השקיעה בהקמתם בתוך בתי הספר, ובנוסף, יש לבית הספר שעות פיקוח ושעות רווחה.

מאיר אסרף: 30 שעות דיונים, עשרה דיונים מתוך ה-21 דיונים, שלוש שעות בממוצע כל דיון - - -

אורנה שמחון: כן, בהחלט.

אורנה שמחון: אני עוברת לוועדת שיבוץ.

אורנה שמחון: אחרי שמסיימים את ועדת הזכאות והאפיון, אנחנו עוברים למלאכת השיבוץ, כלומר, לאן לשבץ את הילד.

אורנה שמחון: בפני ועדת השיבוץ – שמי שמנהל אותה זה הרשות המקומית, עם הצוות שלנו – עומדת דילמה: לאן לשלוח את הילד.

אורנה שמחון: אנחנו הרי לא היינו רוצים לשלוח עשרה ילדים לכיתה רגילה, אלא לווסת בין הכיתות בשכבות השונות, גם כדי שיהיה למורים קל יותר להתמודד וגם כדי לא לרכז בקבוצה או בגן אחד קבוצה גדולה של ילדים שבאים לחינוך הרגיל, אלא לווסת את זה באופן סביר והגיוני.

אורנה שמחון: האחריות על השיבוץ היא על הרשות המקומית.

אורנה שמחון: שאלתם על הסל האישי.

אורנה שמחון: הוא נקבע על ידי רמת התפקוד והצרכים המיוחדים, והוא מחולק לשלושה חלקים.

אורנה שמחון: בסל הספציפי אפשר לגזור שעות הוראה או שעות טיפול, שאלה שעות פרא-רפואיות, או שעות סיוע.

אורנה שמחון: מי שקובע את התמהיל – כמה שעות הוראה, כמה שעות טיפול וכמה סיוע – זה בית הספר, במסגרת פילוח התמיכות.

אורנה שמחון: כלומר, אנחנו רק אומרים מה המשאב, ובית הספר יכול להחליט כמה הוא נותן, פלוס המשאבים הנוספים שיש לרשות בית הספר.

אורנה שמחון: מי שקובע את הרכב הסל האישי זה צוות בית הספר, ההורים, ונציג מתי"א, בשותפות מלאה לגבי התמהיל.

אורנה שמחון: יכול להיות שהורה אחד יבקש יותר שעות סיוע והורה אחר יבקש יותר שעות הוראה וכן הלאה.

אורנה שמחון: בסוף סוכמים את הכול וקובעים את הסל האישי.

אורנה שמחון: אחרי שהתלמיד מגיע לבית הספר או לגן הילדים, צוות בית הספר צריך לתת לילד מענים בשלושה תחומים מרכזיים.

אורנה שמחון: אחד, בתחום החברתי.

אורנה שמחון: הוא צריך לראות איך הילד משתלב בהפסקות, איך הילד משתלב בטיולים, מי החברים שלו, מה יהיה אחר הצוהריים וכו'.

אורנה שמחון: כלומר, כל ההיבטים החברתיים.

אורנה שמחון: דבר שני, הוא צריך לתת מענה להיבטים הרגשיים וההתנהגותיים של הילד, ודבר שלישי, הוא צריך לתת מענים להיבט הלימודי.

אורנה שמחון: איזה משאבים החוק הזה העמיד לרשות בתי הספר?

אורנה שמחון: קודם כול, יש צוות מקצועי שנמצא בתוך בית הספר.

אורנה שמחון: דבר שני, יש סט של תוכניות פדגוגיות שמשרד החינוך פיתח ומונגשות לבתי הספר, והם יכולים לקנות את התוכניות האלה במסגרת הסל השקלי שהעברנו לתוך בתי הספר עבור יישום החוק.

אורנה שמחון: יש בעצם מפרט, כמו בסופר מרקט, עם תוכניות ייחודיות שפותחו על ידי האגף, והמנהל יכול לקנות את התוכנית המתאימה או גם לפתח תוכניות בעצמו.

אורנה שמחון: משאב נוסף הוא הסל השקלי שמגיע לבתי הספר.

אורנה שמחון: רק במחוז שלנו זה סדר גודל של כמעט 100 מיליון שקלים.

אורנה שמחון: בנוסף – שעות הכלה, שעות פרטניות, וסל ניהול עצמי, שגם הוא קיים בתוך בתי הספר והמנהל יכול להשתמש גם בו.

אורנה שמחון: בעקבות החוק, משרד החינוך והמדינה הקצו משאבים ליותר מרחבי למידה ויותר מרחבי הכלה, ועכשיו אנחנו בונים אותם בקצב, עם קולות קוראים.

יעקב מרגי: תרחיבי על זה.

אורנה שמחון: בא מנהל בית הספר, שצריך שעות טיפול לילד, ושואל את עצמו איפה הוא יעשה את זה.

אורנה שמחון: אבל אין לו.

אורנה שמחון: לכן אנחנו מאפשרים, באמצעות קולות קוראים, לבנות מרחבי הכלה, לצייד אותם בציוד מדהים, כולל כל השירותים, ועל פי האופי שבית הספר מכתיב לנו.

אורנה שמחון: למשל, אם הוא רוצה חדר התרגעות, יהיה חדר התרגעות, או למשל, אם הוא רוצה חדר ללמידה בקבוצות קטנות, יהיה חדר ללמידה בקבוצות קטנות, כולל כל העזרים שצריך.

אורנה שמחון: המדינה הקצתה הרבה כסף לעניין הזה.

יעקב מרגי: נכון להיום זה יכול להיות בפרוזדור בחדר המורים, לעיני כולם.

אורנה שמחון: נכון.

אורנה שמחון: אגב, בבינוי החדש שאנחנו בונים עכשיו אנחנו לוקחים בחשבון מרחבים נוספים, כדי לא לשבור כיתות ולא לוותר על כיתות אם.

אורנה שמחון: בנוסף, המדינה הקצתה רכז השתלבות בכל בתי הספר, שהתפקיד שלו זה לדאוג שהילדים שמגיעים אכן ישתלבו.

אורנה שמחון: אנחנו נעשה על זה מעקב צמוד.

אורנה שמחון: בנוסף – מאבחנות דידקטיות שהן מומחיות בתחום ליקויי הלמידה.

אורנה שמחון: עכשיו אספר על קצה המזלג מה עשינו במחוז.

אורנה שמחון: קודם כול, הכשרת לבבות.

אורנה שמחון: המנהלים היו בשוק בתחילת הדרך.

אורנה שמחון: נכון, היה חוק, דיברו על זה בכנסת, היו התנגדויות - - -

יעקב מרגי: השוק התחיל אצלנו.

אורנה שמחון: נכון, אתם ספגתם את זה, ראיתי את זה גם בשידורים של ועדת החינוך של הכנסת, ראיתי את כל ההתנגדות לדבר הזה.

אורנה שמחון: לכן היה צריך להשקיע תשומות של אנרגיה כדי לעשות הכשרת לבבות.

אורנה שמחון: היה צריך לעבוד עם המפקחים שלנו; להסביר להם, לדייק איתם את העבודה.

אורנה שמחון: היה צריך להסביר למנהלי מוסדות החינוך שהם לא לבד, שזו משימה לאומית-חברתית; להגיד שנעזור להם, שהם לא לבד אם יש להם קשיים; וגם להגיד להם שיש להם משאבים.

אורנה שמחון: אותו דבר לגבי הגננות, ששם זה עוד יותר מורכב, כי הגננת היא אחת ויש לה צוות מצומצם.

מאיר אסרף: וכל זה מעל הראש של ארגון העובדים שמייצג אותן.

יעקב מרגי: לא, היא אומרת שהיא הייתה איתם בשיח.

מאיר אסרף: זה מאוד יפה להגיד את זה, אבל - - -

יעקב מרגי: רגע, מאיר, תציג את עצמך.

מאיר אסרף: אני מאיר אסרף, הנציג של הסתדרות המורים בוועדה.

אורנה שמחון: מאיר, הקול של הסתדרות המורים הוא הקול הכי לגיטימי שיכול להיות, והוא שיקף את החששות שאנחנו מדברים עליהם עכשיו.

מאיר אסרף: לא, אין חששות, אני רוצה לדבר על התנאים.

מאיר אסרף: אנחנו נמצאים פה במסגרת נפלאה, אבל יש ילדים שלא יזכו למסגרת כזאת.

מאיר אסרף: אם אתה מדבר עם עובדי ההוראה בפרטי, היכולת שלהם לבטא את מה שהם חושבים ומרגישים היא פחותה בהרבה לעומת כאשר ארגון העובדים בא ומציג את הדברים.

אורנה שמחון: מאיר, לכל אחד במערכת יש את הקול שלו.

אורנה שמחון: לארגון היציג יש את הקול שלו, וזה לגיטימי, וגם למורים יש את הקול שלהם.

אורנה שמחון: ואנחנו גם שמענו הרבה מורים שלא הסכימו איתנו, והם ביטאו בדיוק את הקול שאתם הצגתם.

אורנה שמחון: והקולות האלה הם לגיטימיים.

אורנה שמחון: אבל עכשיו צריך להרגיע את השטח מצד אחד, ומצד שני גם לתת לו כלים והכשרה.

אורנה שמחון: המלאכה לא קלה, אבל עשינו וצלחנו את זה.

אורנה שמחון: אספנו את כל המנהלים, אספנו את הגננות, אספנו את היועצים החינוכיים, את הפסיכולוגים, את מנהלי השפ"חים, את רכזי ההכלה וההשתלבות, את מנהלות המתי"א, את מנהלי אגפי החינוך.

אורנה שמחון: גם בקרב מנהלי אגפי חינוך הייתה מלחמה ומהומה, "מה פתאום יושב-ראש ועדת זכאות מנהל עכשיו את הוועדה, הרי אנחנו טיפלנו בזה".

אורנה שמחון: הנה, אורית נמצאת פה גם כנציגת האיגוד.

אורנה שמחון: עשינו תהליך חשוב מאוד, ואורית הייתה חברה בצוות ההיגוי שלנו, יחד עם שלושה מנהלי אגפי חינוך, לאורך כל הדרך.

אורנה שמחון: עברנו את זה ביחד, צלחנו את המהמורות, ויהיו לנו עוד מהמורות בהמשך הדרך, כי זה לא דבר כל כך פשוט.

אורנה שמחון: עבדנו גם עם ועדי הורים יישוביים.

אורנה שמחון: כינסנו את כל ועדי ההורים היישוביים וסיפרנו להם את כל הסיפור, סיפרנו להם על הזכויות שלהם, והם שאלו שאלות וגם להם היינו צריכים לתת מידע ולהרגיע אותם.

אורנה שמחון: זה תהליך שעשינו במשך כמעט חצי שנה.

יעקב מרגי: אורנה, האם בעקבות יישום החוק נדרשתם להגדלת תקנים?

אורנה שמחון: בהחלט.

יעקב מרגי: אז תפרטי לנו במה היה חוסר ובאילו תחומים.

אורנה שמחון: אני תכף אציג את זה במסגרת הצגת האתגרים והבעיות, אבל אני כבר יכולה להגיד שכדי ליישם את זה וכדי לנהל את ועדות הזכאות, כולל כל התהליכים האלה, היינו צריכים כוח אדם, כי זה לא משהו שאפשר לעשות לבד.

אורנה שמחון: ולכן קיבלנו במחוז שלנו 30 תקנים, מתוכם 15 מפקחים.

אורנה שמחון: ובגלל שהיה מחסור בתקנים באוצר, קיבלנו ארבעה ימי הדרכה נוספים.

אורנה שמחון: יש לנו 15 מפקחים ועוד 15 יושבי-ראש ועדות זכאות, שהם לא מפקחים אבל הם מדריכים, והם עושים את אותה עבודה.

אורנה שמחון: ובנוסף לזה, יש עוד יושבת-ראש שמתאמת את כל היו"רים.

אורנה שמחון: כלומר, רק במחוז שלי יש 30 מפקחים שהם יושבי-ראש ועדות ומדריכים, והם עובדים במגזרים השונים.

אורנה שמחון: קלטנו מכל המגזרים, ואנחנו נותנים את השירות כמובן גם לחינוך החרדי ולחינוך ההתיישבותי, אנחנו מקיימים עבורם את הוועדות.

אורנה שמחון: ולכן היינו צריכים עוד כוח אדם; כדי לקיים יותר מ-10,000 ועדות, בחלון זמן מאוד מצומצם.

אורנה שמחון: בשביל זה צריך כוח אדם, שגם ילווה אחר כך את הילדים בתוך בתי הספר.

אורנה שמחון: לגבי הקליטה של האנשים – כולם באים מהחינוך המיוחד.

אורנה שמחון: צריך לקלוט אותם, להכשיר אותם, לשבץ אותם במקומות השונים, וליידד אותם עם המערכת.

אורנה שמחון: זה דבר שהיה מבחינתנו תהליך מרכזי.

אורנה שמחון: בנוסף, היינו צריכים להטמיע כלים ניהוליים להובלת הרפורמה.

אורנה שמחון: למשל, מערכות ממוחשבות.

אורנה שמחון: כי לא עושים ועדות עם נייר.

אורנה שמחון: לכן הקמנו מערכת ממוחשבת, וכל הניירת והטופסולוגיה מסתנכרנים לתוך המערכת, כדי שנוכל לעבור לעידן שבו כל ילד שנמצא בוועדת זכאות יהיה שקוף גם לבתי הספר, כדי שיוכלו לראות את הזכאות שלו.

אורנה שמחון: בנוסף, הדרכנו במילוי השאלונים.

אורנה שמחון: רק בעניין של למלא שאלוני תפקוד של ראמ"ה הייתה לנו מלחמת עולם; "כמה שאלות", "למה המחנך צריך לעשות את זה" וכו'.

אורנה שמחון: והיו לי שיחות ארוכות בעניין עם ידידתי מזכ"לית הסתדרות המורים.

אורנה שמחון: זו באמת עבודה קשה.

מאיר אסרף: זה שאלון עם 400 שאלות.

אורנה שמחון: מאיר, נכון, זה ארוך.

אורנה שמחון: אנחנו נדייק את זה - - -

יעקב מרגי: מאיר, אתה הגוף החיצוני היחיד שאפשרתי להזמין לדיון, כדי - - -

מאיר אסרף: אני אדבר רק ברשות דיבור, אדוני.

יעקב מרגי: יופי, הבנת אותי מהר.

אורנה שמחון: מאיר, אתה צודק.

אורנה שמחון: אנחנו נדייק את זה בהמשך.

רחל אברמזון: אבל אורנה, זה לא 400 שאלות.

אורנה שמחון: אני ממשיכה.

אורנה שמחון: יש כלים שפיתחנו לניהול הוועדות וכדומה.

אורנה שמחון: אני רוצה לדבר על ההיערכות של בתי הספר, כלומר, מה קרה בתוך בתי הספר.

אורנה שמחון: מפקחים שלנו כינסו את כל המנהלים, העבירו להם את כל המתודולוגיה.

אורנה שמחון: עשינו הכשרת לבבות בתוך חדרי המורים, גם למילוי השאלונים וגם למטרת המילוי של השאלון, וגם, למה זה חשוב שאתה תספר לנו איך הילד מתפקד בכיתה גם מעבר לשאלון.

אורנה שמחון: ובסופו של דבר, ביחד עם פיתוח המערכות – אפילו שהן לא תמיד עלו והיו בהן תקלות – הגענו ליעד של 100% מתוך המחנכים והגננות שמילאו את השאלונים.

אורנה שמחון: זה היה קשה מנשוא, היה צריך לדבר עם כל מחנך, אני אישית הרמתי טלפון למחנכים ואמרתי להם שאם הם יסרבו אני אבקש ממישהו אחר מצוות בית הספר למלא, כי אחרת הילד לא יממש את הזכאות שלו.

אורנה שמחון: לכן אני רוצה להצדיע למורים שלנו ולגננות שלו, שחרף הקושי שמאיר דיבר עליו, ובצדק, הם נענו כולם ומילאו את השאלונים ב-100%.

אורנה שמחון: נערכנו גם בהיבטים הפיזיים הכספיים.

אורנה שמחון: גיבשנו תפיסה בית-ספרית, הכשרנו את הלבבות, מיפינו את הצרכים, בנינו תוכניות התערבות.

אורנה שמחון: צריך להבין שכל דבר כזה זה חצי שנה עבודה.

אורנה שמחון: בנוסף, כינסנו צוותים רב-מקצועיים לפיתוח תמיכות.

אורנה שמחון: אני אתן נתונים כלליים.

אורנה שמחון: יש לנו 10,491 תלמידים שניגשו לוועדות זכאות - - -

יעקב מרגי: תדברי על טווחי זמן.

אורנה שמחון: אנחנו קלטנו רק בנובמבר של השנה הזאת את יושבי-הראש, הכשרנו אותנו, ובעצם מנובמבר ועד סוף מאי גמרנו את כל הוועדות.

אורנה שמחון: אני לא האמנתי שנצליח.

יעקב מרגי: כמה יושבי-ראש ועדות זכאות יש לך במחוז?

אורנה שמחון: 30 יושבי-ראש.

אורנה שמחון: והצלחנו לגמור את זה.

אורנה שמחון: אם להגיד לכם את האמת, אני חשבתי שאנחנו נאריך את זה לאוגוסט.

אורנה שמחון: אבל לא ויתרנו, לפעמים עשינו 13 ועדות ביום, כולל הצרחה של יושבי-ראש מיישוב ליישוב כדי לעמוד בקצב.

אורנה שמחון: וכל זה כי ילד צריך לדעת איפה הוא לומד.

אורנה שמחון: כי ההורים והילד נמצאים בחרדה כשהם לא יודעים.

יעקב מרגי: כשאני אומר את זה בתחומים אחרים, הם לא מבינים אותי.

יעקב מרגי: כשב-30 ביוני תלמיד עוד לא יודע איפה הוא לומד בשנה הבאה – זאת צלקת.

אורנה שמחון: לגמרי.

אורנה שמחון: אגב, 100% מההורים שעשינו ועדות זכאות לגבי הילדים שלהם, בחרו את המסגרות, וסגרנו את הוועדה.

יעקב מרגי: תני לי את זה לעומת מה שהיה קודם.

יעקב מרגי: הרי 10,491 זה מצב שכבר היה.

יעקב מרגי: מה היו האחוזים הקודמים?

אורנה שמחון: בוועדות השמה שהיו לנו בשנים הקודמות זה היה פחות.

אורנה שמחון: היו כ-7,000 ועדות השמה, כך שיש לנו עלייה של כ-3,000, כי אנשים הבינו שיש להם יותר אפשרות, ולכן גם הגישו יותר.

אורנה שמחון: בנוסף, צוות בית הספר עודד ילדים והורים לגשת.

אורנה שמחון: לכן יש לנו עלייה.

רחל אברמזון: גם צריך להסביר שחלק מהוועדות שהתקיימו בעבר בתוך בתי הספר עברו בעצם לדיון בוועדת זכאות לאפיון.

רחל אברמזון: זאת אומרת, אותם תלמידים שהיו כבר עם סל אישי, היום הם כבר חידשו את הזכאות שלהם בוועדה.

אורנה שמחון: יש לנו 93 הורים שטרם בחרו את סוג המסגרת, וזה בגלל שעשינו ועדות זכאות מאוחרות.

אורנה שמחון: זה קרה כי חלק לא הביאו טפסים וכדומה ולכן עדיין לא סיימו את התהליך.

אורנה שמחון: יש לנו גם 74 תלמידים שעברו לוועדת זכאות ולא נמצאו זכאים, כי רמת התפקוד שלהם הייתה טובה מאוד והם יכולים להסתדר במשאבים של בית הספר.

יעקב מרגי: אורנה, אני רוצה לחדד את השאלה.

יעקב מרגי: האם הצטמצמו לך במחוז כיתות לחינוך מיוחד בגלל הרפורמה?

אורנה שמחון: כן, אנחנו צמצמנו שמונה כיתות לעומת שנה קודמת.

אורנה שמחון: מדובר בלקויות קלות.

אורנה שמחון: אני יכולה להגיד שמצד אחד זה בעצם חיסכון למערכת - - -

יעקב מרגי: מתוך כמה כיתות?

אורנה שמחון: אין לי פה את הנתון.

יעקב מרגי: חשוב לי לדעת את הנתון.

אורנה שמחון: אנחנו נספק לך את הנתון הזה, גם ברמה הארצית.

אורנה שמחון: אבל אני כן יכולה לומר שבעקבות הרפורמה הזאת יותר תלמידים הלכו לחינוך הרגיל.

אורנה שמחון: ואם הם הלכו לוועדת שילוב בתוך בית הספר, אז או שהם קיבלו או שהם לא קיבלו שעות, בעוד שפה הם באים עם הסל האישי - - -

יעקב מרגי: אורנה, בדיונים אנחנו הגענו למסקנה שהשילוב שהיה קודם, למרות הכוונה הטובה, לא היה... השתמשנו במילה שילוב, ופה אנחנו נותנים יותר כלים כדי שהשילוב יצליח...

יעקב מרגי: הגידול ב-30% זה פרמטר שמאפיין הצלחה של התחלת ההטמעה.

יעקב מרגי: הורים במחוז מודעים לכך, וזה כבר דבר גדול.

רחל אברמזון: אדוני היו"ר, מתוך 981 כיתות עם לקויות למידה במחוז צפון, ילדים בחרו ללכת.

רחל אברמזון: ..

רחל אברמזון: אני רוצה להסביר את העניין.

רחל אברמזון: לא מדובר בצמצום, אלא בכיתות חדשות שלא היה צורך לפתוח, כי התלמידים בחרו בשילוב.

רחל אברמזון: מתוך 981 כיתות, שמונה הוחזרו, כי הילדים שחידשו את זכאותם הלכו לחינוך רגיל.

רחל אברמזון: בעצם אפשרנו להם את הסל האישי, גם עם לקויות למידה – מה שלא היה בעבר.

יעקב מרגי: אחת הטענות של המקטרגים על התיקון הייתה שמשרד החינוך רוצה לחסוך משאבים, וכבר עכשיו יש הנחיות, עוד לפני ההכלה.

דוברת: אבל צריך לבדוק את זה לאורך זמן.

יעקב מרגי: זו השאיפה שלנו.

יעקב מרגי: עם כל הסופרלטיבים שיש לי למחוז, אם בשנה הראשונה הייתי רואה פה איזו הסטה דרמטית הייתי אומר שיש פה משהו לא טוב.

יעקב מרגי: אפילו אם התהליך היה הכי נקי.

יוסף ג'בארין: מתחילים את היישום במחוז הצפון והמספרים שהראית חשובים, אבל לא כל כך ראינו את השינוי שהחוק עשה.

יוסף ג'בארין: דיברת על שמונה כיתות שנסגרו - - -

רחל אברמזון: לא, אני אסביר - - -

יעקב מרגי: רגע, בואו ניתן לה לסיים עם המצגת ואז נפתח סבב הערות.

אורנה שמחון: יש לי עוד שני שקפים.

אורנה שמחון: אדוני היושב-ראש, לשאלתכם, עלות הסל האישי ש-4,000 הילדים שחזרו לחינוך הרגיל הביאו למערכת החינוך ולבתי הספר מסתכמת ב-83 מיליון שקלים, וזה בלי שעות הסיוע, שזה עוד 7,249 שעות סיוע, שזה עוד כמה מאות מיליוני שקלים שהולכים לרשויות המקומיות.

אורנה שמחון: למעשה אנחנו לקחנו 83 מיליון שקלים והעברנו אותם לתוך בתי הספר לטובת השילוב, וזאת בשורה מאוד מאוד גדולה, גם לצוות בית הספר.

יוסף ג'בארין: זה 4,000 תלמידים?

אורנה שמחון: זה 4,042 תלמידים, שמהווים 38% מסך כל התלמידים.

אורנה שמחון: חלקם היו משולבים, וחלקם עברו.

יעקב מרגי: חלקם כבר היו שם, אבל בלי כל החליפה האישית הזאת.

אורנה שמחון: נכון.

אורנה שמחון: וחלקם בכלל חדשים.

יעקב מרגי: בואי נסכם.

אורנה שמחון: קצת תובנות שחשוב להציף.

אורנה שמחון: קודם כול, מה שהיה קריטי בעינינו כדי להצליח להוביל את המהלך הגדול הזה זה הקשר בין יושבי-ראש ועדות זכאות לבין מנהלי אגפי חינוך, שעבדו בצורה הרמונית, דבר שאיפשר לנו להוביל את המהלך.

אורנה שמחון: דבר שני, עשינו מלאכת איתור דקדקנית, כדי שמי שעומד בוועדת זכאות ואפיון יהיה בעל מקצוע מהשורה הראשונה.

אורנה שמחון: לקחנו את האנשים הכי טובים – מנהלי בתי ספר, מנהלי מתי"א, אנשים שהתנסו בהדרכה – כדי שהוועדה תהיה מאוד מאוד מקצועית, כי מדובר פה בדיני נפשות.

יעקב מרגי: אחרי שהוא גמר את כל הוועדות מה הוא עושה כל השנה?

אורנה שמחון: שאלה מצוינת.

אורנה שמחון: הוא עובד מסביב לשעון.

אורנה שמחון: אני אגיד מה עשינו.

אורנה שמחון: עד תום השיבוץ, שזה אוגוסט - - -

יעקב מרגי: הרי זו פונקציה שלא הייתה.

אורנה שמחון: נכון.

אורנה שמחון: עד תום ועדות השיבוץ, עד הקיץ, הוא מלא בעבודה.

אורנה שמחון: כלומר, מנובמבר הוא מלא בעבודה.

אורנה שמחון: בזמן שבין ספטמבר לנובמבר, שזה לא הרבה זמן ומתוכו יש גם חודש חגים, הם יהיו בבתי הספר עם רשימה שמית של הילדים שהשתלבו בתוך בתי הספר והם יעקבו מה קרה עם הילד בתוך מוסדות החינוך.

אורנה שמחון: זה תפקידם וזה כל תכליתם – לראות שהילד משתלב בתוך מערכת החינוך.

אורנה שמחון: אני ממשיכה.

אורנה שמחון: הכנה מעמיקה של מוסדות החינוך היא קריטית להצלחת המהלך.

אורנה שמחון: רתימת ארגוני המורים היא גם קריטית.

אורנה שמחון: עוד לא סיימנו את העניין הזה, עדיין יש התנגדויות.

אורנה שמחון: צריך לדבר על זה, צריך להבין, להכיל אחד את השני, אבל בסוף זה קריטי לעבוד ביחד.

אורנה שמחון: הסל האישי, הסל השקלי ומשאבים נוספים הרגיעו את המערכת ובהחלט נתנו כלים.

אורנה שמחון: עניין נוסף, תיאום בין המחוז למטה.

אורנה שמחון: אדוני היושב-ראש, אנחנו כתבנו את התורה תוך כדי לחימה.

אורנה שמחון: כשהתורה כתובה מתוך השטח היא לפעמים הרבה יותר מדייקת.

אורנה שמחון: זה היה אתגר בלתי רגיל לעבוד עם רחל ומירי ועם המנכ"ל.

אורנה שמחון: מהלך מדהים.

אורנה שמחון: הדבר שהבטיח את הצלחת הרפורמה זה שמנהלת המחוז עסקה 60% מזמנה ביישום הרפורמה, יחד עם צוות היגוי ענק – מטה, מחוזות, שטח, רשויות.

אורנה שמחון: אני עבדתי על זה באופן אישי, שמתי את כל יהבי על המהלך הזה.

אורנה שמחון: אם אתה לא מנהיג את המהלך הזה הוא לא קורה, אם אתה לא מאמין בו הוא לא קורה.

אורנה שמחון: ואני אומרת לכם, זאת הייתה עבודה קשה, אבל הכי מאתגרת מכל המשימות שביצעתי אי-פעם, כי מדובר פה בדיני נפשות.

אורנה שמחון: דבר נוסף, תיאום עבודה עם מנהלי אגפי חינוך ועם האיגוד.

אורנה שמחון: אני רוצה לשבח את יושב-ראש איגוד מנהלי אגפי חינוך, אבי קמינסקי, שלא עשה לי חיים פשוטים במהלך הדרך.

אורנה שמחון: אמרתי לו, תבחר את מי שאתה רוצה ממנהלי אגפי החינוך והם יהיו שותפים איתי לצוות ההיגוי ואני אשמע ואקשיב לכל מה שיש להם להגיד.

אורנה שמחון: ועדיין לחלק מהם יש ביקורת, ואנחנו מכילים את זה וזה לגיטימי.

אורנה שמחון: ואני רוצה להודות לכולכם על העבודה המהודקת ועל החיים הלא-פשוטים שהיו לנו ביחד.

אורנה שמחון: אתם באמת מדהימים.

אורנה שמחון: ניהול משברים זה דבר קריטי.

אורנה שמחון: בדרך יש משברים.

אורנה שמחון: כשאתה מנהיג שינוי כל היום יש משברים, ואתה צריך לטפל בהם בגאון.

אורנה שמחון: אני אסיים באתגרים שלנו.

אורנה שמחון: אחד, הכשרת צוותי המורים וגננות.

אורנה שמחון: זה דבר קריטי.

אורנה שמחון: דבר שני, מספר רב של ועדות בחלון זמן קצר.

אורנה שמחון: דבר שלישי, צורך בדיוק הכלים – שאלוני ראמ"ה, מכוונים וכו'.

אורנה שמחון: יש צוות שיושב עכשיו במטה ומדייק את הכלים תוך כדי התנסות.

אורנה שמחון: דבר נוסף, עומס על המתי"אות.

אורנה שמחון: גם על זה המנכ"ל נותן את דעתו.

אורנה שמחון: ודבר נוסף, בקרה מוקפדת על ניצול הסל השקלי.

אורנה שמחון: כי ראינו שהרשויות לא תמיד מעבירות את הכסף לבתי הספר.

אורנה שמחון: לכן אנחנו עושים עכשיו אכיפה על הרשויות המקומיות בעזרת דיווח של המנהלים, בודקים מי העביר ומי לא העביר.

אורנה שמחון: אנחנו לא רוצים שהכסף הזה ייתקע.

אורנה שמחון: אתגר נוסף זה מעקב אחרי ההשתלבות של הילדים שמשובצים בחינוך הרגיל.

אורנה שמחון: לרתום גורמי מקצוע, להכשיר סייעות בתוך בתי הספר.

אורנה שמחון: ואתגר נוסף: כמות ועדות ההשמה מחייבת התארגנות מחודשת והסתכלות מחודשת, כדי שנצליח לעמוד בלוחות הזמנים.

יעקב מרגי: תודה לאורנה.

יעקב מרגי: אני חושב שקיבלנו סקירה על רגל אחת, אבל כל התורה הזו באה לכלל מעשה אחרי מחשבה רבה ודיונים רבים שאפשרנו, לא רצינו לעשות את תיקון החקיקה בחיפזון, כי זה שינוי משמעותי.

יעקב מרגי: אנחנו, כמו ההורים וכמו הארגונים, גם חששנו, אבל היינו נחושים להביא שינוי.

יעקב מרגי: ואנחנו גם נעקוב, אנחנו לא הולכים הביתה.

יעקב מרגי: עוד לפני הישיבה הזאת שמתי לעצמי לעקוב אחרי היישום ועשינו כמה ישיבות פנימיות עם צוות המשרד כדי להבטיח שזה הולך למקום שצריך.

יעקב מרגי: בשלב הזה יש הרבה שאלות, ולפני הפאנל אני רוצה לאפשר לחברי הכנסת להתבטא.

יעקב מרגי: לאחר מכן נשמע את הפאנל.

יעקב מרגי: אני גם רוצה להגיד תודה לראש המועצה, שנשאר איתנו ומלווה אותנו, זה לא מובן מאליו.

יעקב מרגי: גדי יברקן, בבקשה.

דסטה גדי יברקן: תודה רבה, אני מאוד שמח להיות פה.

דסטה גדי יברקן: אני חבר כנסת גדי יברקן, מסיעת כחול לבן, ואני גם חבר הוועדה.

דסטה גדי יברקן: התאמצתי להגיע לכאן, למרות ימים עמוסים של חברי הכנסת, כי כדי להמשיך להיפגש גם בקדנציה הבאה צריך לעבוד קשה.

דסטה גדי יברקן: אני מאוד התרשמתי מהמצגת ומהתוכנית.

דסטה גדי יברקן: אני מגיע מעולם החינוך – הייתי מדריך פנימייה ואחר כך הקמתי מכינה ועמדתי בראשה – וגם לי היה חשוב לשלב.

דסטה גדי יברקן: אני חושב שהדוגמה הכי טובה שאנחנו יכולים לקחת זה מהטבע.

דסטה גדי יברקן: להקה בטבע נמדדת לא רק כשהיא צדה את הטרף שלה, היא נמדדת גם בזה שהיא מכילה את החלשים שבלהקה.

דסטה גדי יברקן: חברה מוצלחת ומשגשגת תימדד על היחס שלה לחלשים ולמוחלשים.

דסטה גדי יברקן: הרבה יותר קל להיות מדינה משגשגת, מדינה שכמעט נחתה על הירח ב-71 שנים, ולנצח את צבאות ערב.

דסטה גדי יברקן: המוח היהודי והחינוך היהודי הביאו אותנו למקומות האלה עוד לפני שהייתה מדינה.

דסטה גדי יברקן: אבל, כמו בדוגמה של הלהקה.

דסטה גדי יברקן: .. אני מאוד אהבתי שדובר בפתיח על קהילה מכילה.

דסטה גדי יברקן: אני רוצה לא רק קהילה מכילה, אני רוצה חברה מכילה.

דסטה גדי יברקן: אם אנחנו נשאיר את זה רק במושגים של קהילה אז ברור שבמקום כמו מטה אשר לא תהיה בעיה, אפילו בלי שר החינוך, כי הם כבר מתכוננים לבד, כי יש פה הבנה לצרכים המיוחדים של החברה, של הילדים האלה ושל המשפחות האלה.

דסטה גדי יברקן: אבל - - -

משה דוידוביץ: אני רוצה להעיר הערה בהקשר הזה.

יעקב מרגי: רגע, תרשה לי להעיר את מה שאתה אולי רצית להעיר.

יעקב מרגי: אני מכיר את מטה אשר ואין ספק שזו מועצה אזורית חזקה, קטנה, אפילו מעוררת קנאה בהרבה תחומים.

יעקב מרגי: ומבחינתי הכי קל היה לומר שזו לא חוכמה.

יעקב מרגי: אבל לא, הפיילוט נעשה דווקא פה.

יעקב מרגי: כדי שזה יצליח.

יעקב מרגי: אנחנו עושים עבודה יסודית שמציינת מה האתגרים ומה הכלים שצריך להעמיד, ואני רוצה שמהם יראו ומהם יעתיקו.

יעקב מרגי: לכן אני שמח שבאנו דווקא לכאן.

יעקב מרגי: משה, זה מה שכיוונת אליו?

משה דוידוביץ: כן, אבל רציתי לומר עוד דבר אחד.

משה דוידוביץ: כדי לסבר את האוזן, אתם נמצאים אומנם במתחם נעמן, אבל יש לנו בתוך מטה אשר עוד מתחמים של בתי ספר מיוחדים.

משה דוידוביץ: מישהו יכול להעריך כמה ילדים ממטה אשר שייכים למסגרות האלה?

יעקב מרגי: אני מעריך ש-10%.

משה דוידוביץ: פחות מ-10%.

משה דוידוביץ: הנה, אני רואה את מיכל, מנהלת בית ספר חורשה, מהנהנת בראש.

משה דוידוביץ: מיכל, כמה ילדים יש כאן ממטה אשר?

מיכל שילה: חמישה מתוך 88.

משה דוידוביץ: חמישה מתוך 88 וכנ"ל בבתי הספר האחרים.

משה דוידוביץ: זו חברה מכילה.

יעקב מרגי: אין ספק שבנושא הזה ההתיישבות היא פורצת דרך.

יעקב מרגי: ראינו גם את בית הספר כדורי עם בית הספר לאוטיסטים שנמצא שם בתוך המתחם, ראינו גם את אשל הנשיא.

יעקב מרגי: הלוואי שזה יהיה ככה בכל הארץ, שה-"נגע" החיובי הזה יידבק בכולם.

יעקב מרגי: אנחנו רוצים לשנות את השיח.

יעקב מרגי: אני אומר בצורה שלא משתמעת לשתי פנים: חששנו, הלכנו אל הבלתי נודע, עשינו את זה בתעוזה.

יעקב מרגי: קיבלתי בלי סוף שיחות מוטיבציה שליליות מחבריי חברי הכנסת בקדנציה הקודמת; לא מהחברים החדשים, הנמרצים והענייניים, שרוצים לדחוף את זה ביחד.

יעקב מרגי: הוגשו מאות הסתייגויות, ורק מהצליל של ההסתייגות ידעתי איזה ארגון הכין את ההסתייגות לחבר הכנסת.

יעקב מרגי: חטפתי, כן, חטפתי.

יעקב מרגי: אבל הלכתי עם זה, כי אני מאמין בזה.

יעקב מרגי: ואם זה יצליח כאן, במחוזות האחרים לא יחששו מזה.

יעקב מרגי: יבואו לכאן ללמוד, לעשות ימי עיון, לראות מה קרה כאן.

יעקב מרגי: יש להם שנה שלמה ללמוד, כי בתשפ"א זה כבר כל הארץ.

יעקב מרגי: לכן אנחנו חייבים להצליח.

יעקב מרגי: ואנחנו נמשיך לעקוב אחרי זה.

דסטה גדי יברקן: אני אשלים.

דסטה גדי יברקן: כנראה שכיוונתי לדעת גדולים וחסכתם לי את מה שרציתי להגיד.

דסטה גדי יברקן: אני לא רוצה להעליב אף אחד, אבל אתה ממש מקביל לשר בשנים האחרונות, וכל הכבוד על זה.

דסטה גדי יברקן: בתקופה הקצרה הזאת אנחנו כבר רואים את הנחישות שלך להיאבק ולהפוך את הבלתי אפשרי לאפשרי.

דסטה גדי יברקן: אני רוצה לדבר על כמה נקודות לגבי הפיילוט.

דסטה גדי יברקן: ההצלחה של הפיילוט תימדד לפי המודעות של הורים שאין להם את היכולת, גם מבחינת השפה, גם מבחינת השכונות, מבחינת פריפריה.

דסטה גדי יברקן: ברגע שיש להורה מודעות שהוא יכול להיות בוועדה ולהחליט לאן הילד שלו ילך – זו בשורה.

דסטה גדי יברקן: כי אני יודע על המון משפחות שמעדכנים אותן לאן הילד שלהן הולך רק אחרי שהוועדה כבר החליטה.

דסטה גדי יברקן: דבר שני, שזה דבר שמשרד החינוך צריך לשים עליו את הפוקוס, הוא העניין של השיח בחברה לגבי ילדים עם מוגבלויות, ילדים עם צרכים מיוחדים.

דסטה גדי יברקן: כי יש אנשים שחושבים שאם ילד הולך למסגרת מיוחדת אז אוטומטית משהו לא בסדר איתו, שהוא חסר תקנה.

דסטה גדי יברקן: אבל ברגע שהורים יבינו את העניין, כבר הצלחנו 50% מהפיילוט.

דסטה גדי יברקן: מודעות של הורים ושל בית הספר – כאן טמון הפתרון.

דסטה גדי יברקן: ולכן העניין הזה צריך להגיע לכלל האוכלוסיות בישראל.

דסטה גדי יברקן: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: טל רוסו, בבקשה.

טל רוסו: קודם כול, זה מרשים, אבל אני פחות שמעתי את הבעיות.

טל רוסו: שמעתי כמה זה מוצלח וכמה זה מרשים מה שנעשה כאן, אבל השאלה היא איפה נקודות הכשל בדרך לעשות את זה בצורה מערכתית בכל מדינת ישראל.

טל רוסו: נסו לסמן איפה הפערים, בשביל שאפשר יהיה להפוך את זה למשהו מערכתי, לנחלת הכלל, לכל המגזרים.

טל רוסו: דבר שני, כשאני הייתי מנסה לשכנע מפקדים להמשיך בצבא היה משפט אחד שהיה סוגר את הניסיון שלי לשכנע: שהם אמרו "אני עובר למערכת החינוך".

טל רוסו: בזה נגמר השכנוע.

טל רוסו: אני חושב שבסוף, האינטרקציה עם המורים, עם האנשים, זה הדבר החזק ביותר.

טל רוסו: הרעיון פה לשלב אוכלוסייה עם צרכים מיוחדים - - -

יעקב מרגי: ילדים מיוחדים.

טל רוסו: ראינו פה את הדוגמה המדהימה של איתמר, ובעיניי זה עלה על הכול.

טל רוסו: ככה צריך להתנהל.

טל רוסו: לכן אני חושב שאנחנו צריכים להתמקד בלעבור את השלב של הפיילוט ולהפוך את זה למערכת משומנת ורחבה.

יעקב מרגי: חברת הכנסת עמר, בבקשה.

עומר ינקלביץ': קודם כול, תודה רבה על האירוח, זה מאוד מרשים, וגם הפיילוט נשמע מאוד מרשים.

עומר ינקלביץ': אני רוצה לגעת בשתי נקודות משמעותיות בעבורי.

עומר ינקלביץ': אחת, מאוד מעניין אותי לדעת איך רואים את השילוב באוכלוסיות שהן פריפריאליות, ששם הכול שונה ולכן ההתאמות צריכות להיות עם קצת יותר ניואנסים.

עומר ינקלביץ': נקודה נוספת שלא שמעתי לגביה היא אם יש פה איזשהו דגש על ההבחנה בשלב המוקדם.

עומר ינקלביץ': כי בלקויות למידה, לפחות ממה שאני יודעת, מחקרים אומרים שאיתור בשלב מוקדם פותר תהליכים – ולא ראיתי שום התייחסות לדבר הזה.

עומר ינקלביץ': אנחנו מתעסקים באיך לעקוף את הסיפור, אבל יכול להיות שבטכניקות מסוימות אפשר לפתור אותו בשלב מוקדם יותר, וחבל לפספס את הדבר הזה.

עומר ינקלביץ': ואני מתנצלת אם אני מפספסת דיון עמוק שכבר היה בנושא הזה.

יעקב מרגי: נגענו בזה תוך כדי דיונים, והצורך הזה קיים, בכלל במערכת החינוך, לא רק לגבי צרכים של ילדים מיוחדים, וזה אחד הרציונלים שהובילו להקמת המועצה לגיל הרך.

יעקב מרגי: תוך כדי דיונים אנחנו היינו צריכים לגרום למשרדי ממשלה לדבר ביניהם.

יעקב מרגי: גברת רחל אברמזון, ב-1 בספטמבר היה נופל עליה בגילאי 3 מצב שהיא לא ידעה אותו קודם.

יעקב מרגי: יש מכונים להתפתחות הילד, הם כבר ידעו את הרקע של הילד, אבל מערכת החינוך לא הייתה יודעת.

יעקב מרגי: אילצנו אותם לדבר.

יעקב מרגי: נכון, היה פה עניין של צנעת הפרט והעברת מידע רפואי, אבל פתרנו את הבעיה מבחינה חוקית.

יעקב מרגי: המערכות כן צריכות לדעת לדבר.

יעקב מרגי: אני שמח שהעלית את זה.

עומר ינקלביץ': תודה על התשובה.

עומר ינקלביץ': אני יודעת שיש כן תוכניות, שלא מיושמות פה בארץ, שנותנות תהליכים התפתחותיים עמוקים יותר ומשמעותיים יותר, והייתי שמחה לדעת שאנחנו לפחות פותחים את הדלת ללמוד את התוכניות האלה.

עומר ינקלביץ': אבל זו באמת הערה צדדית.

שלומית ויזל: על זה דיברנו כשדיברנו על ההכשרה של צוותי המורים.

שלומית ויזל: אם אנחנו נדע להכשיר את האנשים שלנו לזהות כמה שיותר מוקדם את המגמות של השונות נוכל לתת מענה - - -

עומר ינקלביץ': זאת רק הערה.

עומר ינקלביץ': אני מניחה שאלה דיונים מאוד ארוכים - - -

שלומית ויזל: זה לא זה או זה, זה גם וגם.

עומר ינקלביץ': פה אני שואלת שאלה שאני מרגישה אותה – ויכול להיות שברמה המקצועית אני טועה: ילד עם לקות שנכנס לכיתה רגילה, האם הוא לא יושב ומרגיש, תסלחו לי, מטומטם?

יעקב מרגי: זה מה שהוא היה עד הרפורמה, ותסלחו לי שאני אומר את זה בהכללה.

עומר ינקלביץ': אני רק שואלת.

עומר ינקלביץ': האם השילוב הזה לא יכול להיות, חלילה, פוגעני?

יעקב מרגי: זאת שאלת השאלות.

יעקב מרגי: לשם אנחנו חתרנו בתיקון הזה.

יעקב מרגי: כמו ששאלתי בסקירה, אם מורה לא יודע מה זה ילד מיוחד ולא יודע את השפה ואת התורה, איך הוא יכול לשלב אותו כמו שצריך?

יעקב מרגי: אבל פה ייצרו מעטפת אחת שלמה, ואנחנו מקווים שהיא תצליח.

רחל אברמזון: זה מביא אותנו לשיח שמירב, אימא של איתמר, אמרה קודם, זה שלהורים יש מקום מאוד משמעותי.

רחל אברמזון: קודם כול, אני מאמינה שההורים יודעים הכי טוב מה נכון עבור הילד שלהם, ולכן התחושה שהילד ירגיש לא במקום שלו...

רחל אברמזון: כל הצוות ביחד יושבים לדיון המשותף הזה ולהתלבטות הזאת.

רחל אברמזון: נכון, יכול להיות שההישגים הלימודיים שלו לא יגיעו לידי ביטוי כל כך גבוה, אבל דברים אחרים כן יהיו.

רחל אברמזון: וחיזוק המסוגלות, גם של הצוות וגם של הילד, היא המפתח, ולשם אנחנו רוצים לכוון.

עומר ינקלביץ': עוד דבר, אחרון.

עומר ינקלביץ': האם אנחנו לא גורמים להורים של ילדים שצריכים חינוך מיוחד להגיע למצב שאין לו בעצם בחירה?

עומר ינקלביץ': כי בסוף כן זה נראה שהסל מצטמצם והוא לא הסל האמיתי.

רחל אברמזון: אולי כדאי לתת לאסתר לדבר, שתיתן לעומר מענה על המגזר החרדי.

אסתר קורקוס: ההיערכות של המחוז החרדי הייתה בשותפות מלאה עם מחוז צפון ועם האגף לחינוך מיוחד.

אסתר קורקוס: היו תהליכים שנעשו באופן רציף, עם ליווי והנחיה מלאה של כל הצוותים.

אסתר קורקוס: גם ההתארגנות לקראת הוועדות נעשתה באופן מאוד מקצועי, והייתה הזדמנות מצוינת ללמידה ולהיכרות עומק של המסגרות שלנו עם תהליכי העבודה שקיימים במחוז צפון.

אסתר קורקוס: כך שהליווי שהמחוז החרדי קיבל לאורך כל התהליך, היה ליווי צמוד, רציף ומאוד מקצועי, וגם מותאם.

אסתר קורקוס: יש באופן טבעי את הרגישויות של המחוז החרדי, למשל הנושא של המתי"אות, ואני יודעת שמנהלת האגף לחינוך מיוחד פועלת כבר שנים רבות לקדם את הנושא הזה.

אסתר קורקוס: יש רגישויות גם סביב הנושא של האינטרנט והשאלונים המקוונים, אבל צלחנו את כל המשוכות.

אסתר קורקוס: הייתה פה פתיחות וגמישות של מנהלת מחוז צפון, והיא הבינה את הרגישות הזו ואפשרה ארכה של המערכת הממוחשבת.

אסתר קורקוס: לאורך כל הדרך הייתה פה שותפות אמיתית ואמיצה, שהלוואי שתמשיך.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: יוסף ג'בארין, בבקשה.

יוסף ג'בארין: אחד היעדים שעמד בפנינו בחקיקת החוק זה צמצום הפערים.

יוסף ג'בארין: אני שמחתי שהיישום מתחיל במחוז הצפון, כי כפי שכולם יודעים זה מחוז שמחציתו זה תלמידים ערבים.

יוסף ג'בארין: היה מרגש לשמוע את סיפור ההצלחה של איתמר והמשפחה שלו, ובאמת נראה שיש כאן בקיבוץ הצלחה גדולה.

יוסף ג'בארין: אבל אולי כדאי לשמוע יותר על הקשיים ועל הבעיות ועד כמה החוק הזה באמת מצליח לצמצם פערים.

יוסף ג'בארין: עומר דיברה על קבוצות מוחלשות, והאמת היא שבמחוז הצפון הקבוצות האלה הן כמעט הרוב.

יוסף ג'בארין: לכן חשוב לי לשמוע קצת נתונים על החינוך המיוחד בחברה הערבית והאם החוק באמת תרם לצמצום ואיזה בעיות עדיין קיימות.

יוסף ג'בארין: ואורנה, אנחנו נמשיך את השיח לגבי חלוקת המשאבים בתוך המחוז.

יוסף ג'בארין: אני יודע שעד היום עדיין יש קשיים בכל מה שקשור לתקנים של מפקחים.

יוסף ג'בארין: אני גם מודאג מהתת-אבחון שקיים בתוך המערכת.

יוסף ג'בארין: אגב, מהתמונה שאני מכיר, בדרך כלל במדינות העולם איפה שיש קבוצות מיעוט יש אבחון יתר לחינוך המיוחד.

יוסף ג'בארין: למשל, בקרב השכונות בארצות הברית יש הפניית יתר לחינוך המיוחד.

יוסף ג'בארין: אבל משום מה, בחברה הערבית אני מזהה חסר בהפניה.

יוסף ג'בארין: חשוב לי לשמוע על הנושאים הללו, וביחד עם יעקב אני מניח שנוכל לקדם את הדברים האלה בוועדת החינוך אחרי הבחירות.

יעקב מרגי: אתה יכול להשיב לו.

יעקב מרגי: בבקשה.

אחמד בדראן: אני אחמד בדראן, מפקח המגזר הערבי במחוז הצפון.

אחמד בדראן: לפני החוק הזה, אם התלמיד בעל הצרכים המיוחדים במגזר היהודי לא קיבל טיפול כראוי, אז על אחת כמה וכמה לגבי תלמיד במגזר הערבי.

אחמד בדראן: באמת היה חוסר משמעותי של תקנים, של פסיכולוגים, של עובדים סוציאליים, של אנשי מקצוע.

אחמד בדראן: זה באמת לא קיבל את הטיפול הראוי.

אחמד בדראן: אבל כל זה לפני החוק.

אחמד בדראן: עכשיו, החוק מעמיד את התלמיד הערבי, לדעתי, בשווה עם התלמיד היהודי מבחינת הטיפול.

אחמד בדראן: אני נכחתי בוועדות האבחון והזכאות במגזר הערבי.

אחמד בדראן: הדברים נעשו באופן מקצועי ביותר, היו שם אנשים רציניים ביותר, שזה שונה מוועדות ההשמה.

אחמד בדראן: ועדות ההשמה, אני לא יודע איך היו מטפלים בתלמיד ואיך הוא מאבחנים אותו ומפנים אותו - - -

יעקב מרגי: הן עשו מה שביקשו מהן, בוא לא נטיל בהן ספק.

יעקב מרגי: אבל זה לא היה זה.

אחמד בדראן: אוקיי, אבל בוועדות הזכאות יש אנשים באמת רציניים, והיושבי-ראש שוקלים ומטפלים בתלמידים בכובד ראש ומפנים אותם לוועדות בין-מקצועיות בתוך בתי הספר.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: קטי שטרית, בבקשה.

קטי קטרין שטרית: קודם כול, תודה לאורנה, כל פעם מחדש כיף לראות אותך.

קטי קטרין שטרית: תודה גם ליעקב, שיזם את הביקור.

קטי קטרין שטרית: כמורה לשעבר, כשהייתי צריכה ללמד ילדים מה זה קילומטר הייתי מצעידה אותם קילומטר כדי שיבינו.

קטי קטרין שטרית: ככה מבינים יותר.

קטי קטרין שטרית: אז אני חושבת שמאוד חשוב להגיע לכאן לבקר וללמוד.

קטי קטרין שטרית: ואם יש הצלחה במחוז מסוים – כמו שיש כמובן אצל אורנה, ולאו דווקא רק בחינוך המיוחד, יש לה הצלחה רבה בעוד תחומים, יעקב - - -

יעקב מרגי: כמו שאמרתי בפתיחה, אחד הדברים זה שהיא יודעת להזיז את אלה שמנסים להפריע.

קטי קטרין שטרית: דיברתם על מגזרים, והשאלה שלי היא האם בתי הספר המצליחים בקרב החינוך המיוחד קולטים מוניציפלית גם מאזורים אחרים.

קטי קטרין שטרית: לדוגמה, האם פה קולטים גם ילדים מאזור עכו ונהרייה, ומה סדר העדיפות שלהם.

קטי קטרין שטרית: אני מקבלת המון תלונות של ילדים שגרים בערים שהם בעדיפות שנייה לבתי ספר טובים של המועצה האזורית שלידם, אחרי ילדי המועצה כמובן.

קטי קטרין שטרית: יש תופעה שמאוד לא מקובלת עליי כאשת חינוך לשעבר, שכשיש ילד שהוא בעייתי מאוד, אומרים שאין מקום ומוצאים את כל הסיבות שבעולם כדי לא לקבל אותו, ובסופו של דבר הילד חוזר לבית הספר שממנו הוא נפלט כתוצאה מהמוגבלות שלו, ואז זה הופך להיות בית ספר בייביסיטר ולא באמת בית ספר מטפל.

קטי קטרין שטרית: אני רוצה לשאול את אורנה מה קורה לילדים שחלה אצלם רגרסיה במוגבלות שלהם.

קטי קטרין שטרית: האם יש איזשהו סדר של בתי ספר אצלכם במחוז למקרה שלילד אוטיסט למשל יש פתאום נסיגה אחורה?

קטי קטרין שטרית: אני מכירה ילד שהגיע לגיל תשע ופתאום הוא חזר עכשיו ממש לילדות, הוא עושה את צרכיו וכו'.

קטי קטרין שטרית: מה עושים במקרה כזה?

קטי קטרין שטרית: האם משאירים אותו באותו בית הספר?

קטי קטרין שטרית: האם יש מסגרות אחרות?

קטי קטרין שטרית: כי אנחנו הפכנו להיות מין שלטון פקידים כזה, ועדות וישיבות, דנים כל המסביב, אבל לא על הילד עצמו.

קטי קטרין שטרית: ושוב, שאלה לגבי המגזרים.

קטי קטרין שטרית: מה קורה לילד חרדי שאין לו מסגרת מתאימה בחינוך החרדי?

קטי קטרין שטרית: האם הוא עובר לחינוך הממלכתי?

קטי קטרין שטרית: נכון שאידיאולוגית זה אולי לא מתאים להורים, אבל מה אתם עושים במצב כזה?

קטי קטרין שטרית: ואני גם רוצה לשאול את ראש המועצה מה קורה לילדים שמגיעים - - -

משה דוידוביץ: אני יותר מאשמח לענות.

משה דוידוביץ: הרמת לי להנחתה.

משה דוידוביץ: א', אני לא מתחמק מהשאלה הישירה.

משה דוידוביץ: כבר במקורות נכתב "עניי עירך קודמים", לא אני המצאתי את זה.

משה דוידוביץ: אז כן, אני לא מתבייש בזה: קודם כול ילדי המועצה שלי.

קטי קטרין שטרית: אגב, בדרום יש בעיה לא פחות קשה, עם בית ספר "עלה נגב".

משה דוידוביץ: אבל, במטה אשר יש שלושה בתי ספר מיוחדים, וכמו שמיכל אמרה, מספר התלמידים בבית הספר שלה הוא 88 ומתוכם רק חמישה ממטה אשר.

משה דוידוביץ: מהקריות, מחיפה, מאיפה לא, באים לבית הספר של מיכל.

משה דוידוביץ: לילין יש 120 תלמידים ומתוכם פחות מעשרה הם ילדי מטה אשר.

משה דוידוביץ: יש לנו גם בית ספר בתוך בוסתן הגליל, המושב שאני גר בו, שנקרא מיתר, והוא מיועד לילדים עם הפרעות נפשיות.

משה דוידוביץ: באים אליו גם מבית שאן ועפולה.

משה דוידוביץ: יש בו 50 תלמידים ומתוכם ילד אחד ממטה אשר.

משה דוידוביץ: אז זה עונה לך על השאלה?

קטי קטרין שטרית: כן, חבל על הזמן.

קטי קטרין שטרית: שאפו.

יעקב מרגי: קרן ברק, בבקשה.

קרן ברק: אני קרן ברק, מהליכוד.

קרן ברק: קודם כול, תודה.

קרן ברק: יש לי כמה שאלות.

קרן ברק: אחת, המקום הזה זה ממש כפר, זה מקום מקסים.

קרן ברק: האם רוב בתי הספר נראים כמו כפר, או שאלה מבנים - - -

אורנה שמחון: יש ויש.

קרן ברק: שאלה שנייה, לגבי הלקויות.

קרן ברק: כל לקות היא כל כך שונה אחת מהשנייה ואני לא מצליחה להבין איך...

קרן ברק: למשל כבדי שמיעה, שבכלל מדברים בשפת הסימנים, נמצאים יחד עם ילדים עם מוגבלויות אחרות באותו מתחם, ואני לא מצליחה להבין את החיבור בין כל הגוונים האלה.

יעקב מרגי: אני אתייחס לזה על רגל אחת.

יעקב מרגי: יש במערכת החינוך הנגשות ללקויי שמיעה, אבל התיקון פה עוסק בעיקר בסוגיית שילוב הילדים המאובחנים במערכת החינוך הרגילה.

יעקב מרגי: ילד עם לקות שמיעה לא צריך מסגרת מיוחדת; צריך להתאים לו את הכיתה, וגם לזה המדינה נתנה מענה.

יעקב מרגי: בקדנציה הבאה בוועדת החינוך את תהפכי מומחית לעניין.

קרן ברק: עד איזה גיל נמצאות הסייעות - - -

אורנה שמחון: יש סייעות שמלוות את הילד כל עוד הוא זקוק לזה, עד גיל 21.

רחל אברמזון: עד י"ב.

רחל אברמזון: אם צריך.

יעקב מרגי: אנחנו נעבור לפאנל "לאפשר את האפשר".

אורנה שמחון: חברים יקרים, אני מבקשת לשולחן הפאנל את גלי נתן לביא; את מנהלת אגף חינוך בעכו אורית אסייג; את מנהל אגף חינוך במטה אשר, גאזי פלאח, שמייצג את מנהלי אגפי החינוך במגזר הלא-יהודי; את איריס אלטיט מנהלת בית הספר; את הילה מלכה מנהלת מתי"א; ואת ודניאל מלמד.

צילה אדלשטיין: שלום לכולם.

צילה אדלשטיין: שלומית, כאחראית על החינוך היסודי, מפקחת במחוז, ואני, כאחראית על החינוך המיוחד, נלווה את הפאנל ונבחן את השאלות.

צילה אדלשטיין: אני אוסיף איזשהו משפט שהוא מאוד חשוב כדי לתכלל את מה שנאמר כאן.

צילה אדלשטיין: כשאתה בא מתוך אמונה, מתוך חזון, מתוך מטרה משותפת, אז אתה יודע שכך צריך להוביל את החינוך המיוחד והחינוך הרגיל.

צילה אדלשטיין: זו בעצם השפה החדשה שנוצרה במחוז.

צילה אדלשטיין: לפני שנה שלומית ואני חלמנו איך ייראה המחוז כמוביל הפיילוט, כמוביל הרפורמה, ותוך כדי תנועה התחלנו להגשים את החלומות שלנו.

צילה אדלשטיין: אגב, יש לנו שמונה מתחמים כאלה במחוז, והם לא רק מתחמים של בתי ספר אלא גם גני ילדים, לכל המגזרים – גם למגזר הערבי, גם למגזר הממלכתי-דתי.

צילה אדלשטיין: שמונת המתחמים האלה הם המתחמים שהופכים להיות המלווים שלנו ומהם אנחנו לומדים את ההצלחה.

שלומית ויזל: אני מפנה את השאלה שלי לגלי.

שלומית ויזל: גלי, את היית נציגת מתי"א בוועדות ההשמה בשנים הקודמות והיום את יו"ר ועדת זכאות ואפיון.

שלומית ויזל: איך את רואה את ההבדלים בין שני סוגי הוועדות?

גלי נתן לביא: תחילה אני רוצה להגיד שאני יושבת-ראש במטה אשר ובמועצה אזורית עמק יזרעאל.

גלי נתן לביא: אני מגיעה מעולם החינוך המיוחד, אני מביאה, גם לוועדה וגם לאחרי הוועדה, את הניסיון, את ההתמחות ואת העין המקצועית של התחום של החינוך המיוחד.

גלי נתן לביא: אני אתחיל בלספר על לפני הוועדה.

גלי נתן לביא: לפני הוועדה אני עוברת על כל המסמכים, אני קוראת אותם בצורה מדוקדקת, בודקת את מיצוי האפשרויות שנעשה עם התלמיד, אני קוראת את תוכניות ההתערבות של התלמיד, ובמקרה הצורך אני יוצרת קשר עם מסגרות החינוך, עם בתי הספר, ואם יש משהו שהוא לא ברור לי אני שואלת.

גלי נתן לביא: במהלך ההכנה שלי אני כותבת נקודות שאני רוצה להתייחס אליהן במהלך הוועדה, וכך אני מגיעה לוועדה הרבה יותר מוכנה.

גלי נתן לביא: בעת הצורך, גם לפני הוועדה וגם אחרי, אני יוצרת קשר עם מפקחת החינוך הרגיל, שלומית ויזל, עם מפקחת החינוך המיוחד, עם המתי"א.

גלי נתן לביא: גם לאורך הוועדה וגם בזמן הוועדה אפילו, בעת הצורך, האגף של החינוך המיוחד בירושלים עונה לנו על כל השאלות, וכך כמובן גם הנהלת המחוז, ד"ר אורנה שמחון.

גלי נתן לביא: אני מרגישה היום שאני עם הרבה יותר שותפים לעבודה שלנו.

גלי נתן לביא: נקודה נוספת שהיא מאוד חשובה ומשמעותית זה שיתוף הפעולה עם ההורים.

גלי נתן לביא: נכון, במטה אשר לרוב הקשבנו להורים ולא הגענו לוועדות ערר הרבה פעמים, והילד בסופו של דבר נשאר בחינוך הרגיל.

גלי נתן לביא: אבל אני כן רוצה להתייחס למשהו שהוא שונה.

גלי נתן לביא: אני מרגישה שהיום ההורים מגיעים הרבה יותר מוכנים לוועדה.

גלי נתן לביא: אין להם התנגדות והם מגיעים פתוחים, מעצם זה שהם יודעים שזו בחירה של ההורים ושהם אלה שקובעים בסופו של דבר.

גלי נתן לביא: היום אני מרגישה שהם יותר יכולים להתייעץ; הם מתייעצים איתנו לפני הוועדה, במהלך הוועדה וגם לאחר הוועדה, גם בזכות זה שיש להם 14 ימים שבהם הם יכולים לחשוב והם לא צריכים לתת לנו תשובה במקום.

גלי נתן לביא: אני רוצה להגיד משהו שהוא אולי טכני אבל הוא לא טכני.

גלי נתן לביא: עצם זה שאנחנו מוציאים החלטה סופית רק אחרי שההורה בחר את המסגרת המתאימה – זה גורם להורה להרגיש שאנחנו איתו.

גלי נתן לביא: נקודה אחרונה.

גלי נתן לביא: במהלך הוועדה אנחנו נותנים יותר חידוד לרמת התפקוד של התלמיד.

גלי נתן לביא: אנחנו מתייחסים אליו ברמה הכוללת.

גלי נתן לביא: אנחנו שואלים על התחום החברתי, על ניהול עצמי, על ניידות והתייחסות לסביבות הלימוד השונות – מה קורה איתו בהפסקה, מה קורה איתו בכיתה, איך הוא מתנהג בכיתה בשיעור פרונטלי, איך הוא מתנהג בעבודה בקבוצות וכדומה, ועל סמך זה אנחנו נותנים את דעתנו.

יעקב מרגי: יש לי שאלה.

יעקב מרגי: את היית מדריכה במתי"אות, נכון?

יעקב מרגי: אמרת תוך כדי סקירה שההורים מגיעים יותר רגועים, אבל איך את יודעת?

יעקב מרגי: הרי לא היית יו"ר ועדת השמה.

גלי נתן לביא: לא הייתי יו"ר ועדת השמה אבל ישבתי כנציגת הפיקוח וישבתי עם מורים במסגרת העבודה שלי - - -

יעקב מרגי: ואת במפורש אומרת לי שהיום הורים.

יעקב מרגי: ..

יעקב מרגי: אני לא מדבר על לקויות למידה קלות, אני מדבר על מצבי קיצון, כלומר, תפקוד נמוך ולקויות קשות.

יעקב מרגי: את יכולה לומר לי בוודאות שההורים באים עכשיו פחות בחששות ועם יותר אמון במערכת?

גלי נתן לביא: בעבר, בעולם הישן, אני ישבתי לא בשיחה אחת ולא בוועדה אחת ולא בהרכב אחד כדי לשכנע הורים להגיע לוועדת השמה.

גלי נתן לביא: זה באמת היה לשכנע.

גלי נתן לביא: לא פעם גם אמרנו להם שאנחנו נעלה לוועדות השמה בכל מקרה, למרות ההתנגדות של הורים, כי אנחנו חושבים שכך צריך להיות – ובאמת עלינו.

גלי נתן לביא: ניסינו להגיע למקסימום של הרצון של ההורים, אבל היו גם פעמים שעלינו למרות שההורה לא רצה.

גלי נתן לביא: ועצם זה שעלינו למרות התנגדות ההורים, זה גורם להם להגיע לזה קצת אחרת.

גלי נתן לביא: לעומת זאת, עכשיו, כשיש שיח ואתה אומר להורה שאנחנו עולים כדי לדון ביחד אבל בסופו של דבר הוא מחליט...

גלי נתן לביא: נכון שגם לפני כן היינו אומרים להם, במטה אשר, שבסופו של דבר הם יחליטו, אבל בכל זאת אני מרגישה שיש הבדל בין מצב שזה החלטה של מקום מסוים ואנשים מסוימים לבין מצב שזה בחוק , כלומר, שהחוק מאפשר את זה.

גלי נתן לביא: יותר מזה, כשאני מדברת איתם אני מזכירה להם שאני לא יכולה להחליט בלי החתימה שלהם ובלי שהם יגידו לי מה הם רוצים.

גלי נתן לביא: בלי זה אני לא יכולה לפעול.

צילה אדלשטיין: גלי, תודה רבה.

צילה אדלשטיין: הילה מלכה, מנהלת מתי"א עכו.

צילה אדלשטיין: במחוז צפון 18 מתי"אות.

צילה אדלשטיין: הילה, תדייקי בבקשה את ההבחנה שלך כמנהלת מתי"א בהתנהלות ובהיערכות לפני יישום החוק לעומת לקראת יישום החוק.

הילה מלכה: צוהריים טובים לכולם, אני שמחה להיות פה ולהיות שותפה בשינוי חברתי שהולך להיות.

הילה מלכה: אנחנו נמצאים בתוך תהליכים רבים, ואחד השינויים הראשונים שנראו בשטח זה שינוי התפיסה ולקיחת אחריות משותפת על הילדים.

הילה מלכה: אם קודם ההרגשה הייתה שהאחריות על החינוך המיוחד היא רק של האגף לחינוך מיוחד או של המתי"אות ובתי הספר, אז היום יש לקיחת אחריות משותפת – החינוך הרגיל יחד עם החינוך המיוחד.

הילה מלכה: כמו ששלומית אמרה קודם, אנחנו מבינים שהפיקוח על החינוך המיוחד, הפיקוח על החינוך הרגיל, המתי"אות והרשויות חייבים לדבר בשפה אחת, בשפה משותפת, ולהגיע לשטח כיחידה אחת שמטפלת בילד מכל היבטיו.

הילה מלכה: ובעצם זה באמת יצרנו שותפויות עבודה עם בתי הספר ועם הפיקוח ועם הרשות ועם המחוז, ואנחנו במתי"א, שהוא הזרוע הביצועית של המחוז ליישום תיקון החוק, כבר רואים את זה בשטח.

הילה מלכה: ההתנהלות לאורך כל יישום תיקון החוק הייתה משותפת; נכנסנו לתוך בתי הספר, עם כל השותפים, בהסברה למה החוק הזה חשוב ומה אנחנו יכולים לתת.

הילה מלכה: אנחנו מחזיקים בידע מקצועי רב ביותר של החינוך המיוחד – פדגוגי, טיפולי וארגוני – ואנחנו מביאים את הידע הזה לתוך בתי הספר.

הילה מלכה: אנחנו יושבים עם מנהלי בתי הספר, עם הצוותים החינוכיים, ומכשירים אותם לעשות את העבודה הנכונה ובונים איתם ביחד תוכניות ייעודיות.

הילה מלכה: באמת השמיים הם הגבול.

הילה מלכה: אם יש משהו נהדר שיצא מכל זה זו החשיבה מחוץ לקופסה ויצירת מענים כלל בית-ספריים, לא רק לילדים שמגיעים עם סל אישי אלא גם לילדי השילוב לשעבר, שהיום הם ילדים שעולים לוועדות רב-מקצועיות, וגם לילדים הרגילים, שמגיעים עם סלים אחרים.

הילה מלכה: יש באמת שיתוף ואיגום משאבים מאוד רחב, שנותן מענה לכל ילדי בית הספר.

יעקב מרגי: את לא חוששת שמנהל בית ספר ישתמש בסל הזה לטובת הסל הבית-ספרי?

הילה מלכה: לא, אני לא חוששת.

יעקב מרגי: למה?

הילה מלכה: א', כי אנחנו שם, אנחנו ביחד בתוך הבנייה של זה, אנחנו טווים ביחד, אנחנו נמצאים שם כדי לתפור את החליפות המיוחדות והאישיות, וגם ההורים שותפים בתוך התהליך.

הילה מלכה: כך שהיום באמת יש דיוק של הדברים; יש דיוק של טיפול בילד לפי התפקוד שלו, לפי מה שהוא צריך, ולאו דווקא לפי סוג של לקות.

יעקב מרגי: אני אוהב את זה שההורים שותפים בתהליך, זה טוב וחשוב.

יעקב מרגי: אבל אמר גדי יברקן, ובצדק, שלא כל ההורים נמצאים בתוך התהליך.

הילה מלכה: הרבה פעמים אנחנו גם הקול של ההורים ושל הילדים, ויחד עם בתי הספר אנחנו נותנים מענה מיטבי.

שלומית ויזל: הילה, תודה רבה.

שלומית ויזל: אנחנו נעבור לאורית.

שלומית ויזל: אורית, כמנהלת אגף החינוך בעיר רב-תרבותית מאוד גדולה במחוז שלנו, עכו, איך את רואה את התפקיד שלך כמובילה בצוות ההיגוי המחוזי?

שלומית ויזל: איך את רואה בכלל את כל המערך החדש שאנחנו מנסים ליישם.

אורית אסייג: צוהריים טובים, לפני שאני אענה אני חייבת דיוק של שני דברים משמעותיים שעלו פה.

אורית אסייג: קודם כול, אי אפשר להתעלם ממה שהיה בעולם הישן.

אורית אסייג: טיבן של רפורמות וטיבם של תהליכי שינוי שהם מעוררים התנגדויות, ויושב פה מאיר, מארגון הסתדרות המורים.

אורית אסייג: טבעי שכל תהליך שינוי גורר התנגדויות.

אורית אסייג: אני חושבת שמה שנעשה במחוז צפון יכול לשמש כזרז וכמונע התלהמויות וקשיים שיקרו במחוזות אחרים.

אורית אסייג: זה עניין של ידע.

אורית אסייג: כי ברגע שמבינים את הדברים לעומקם ושואלים את השאלות הנכונות ויודעים מה בדיוק המשמעויות של העולם החדש לעומת העולם הישן, אז באופן טבעי 60%-50% מההתנגדויות פוחתות.

אורית אסייג: אבל באמת היו דיונים לא פשוטים.

אורית אסייג: אני גם חברה באיגוד מקצועי שיש לו מה להגיד.

אורית אסייג: לא מזמן ישבנו, שולה ואני – שולה סגניתי היא גם יושבת-ראש ועדת הזכאות – בפורום של כל מנהלי מחוזות חינוך סביב הנושא הזה, ועלו שם שאלות משמעותיות.

אורית אסייג: אבל אי אפשר לשכוח את מה שהיה בעולם הישן, וגם יש מקומות שבהם לפני הרפורמה הדברים קרו בצורה מצוינת, למשל מטה אשר ועכו.

אורית אסייג: ידענו לקחת את הערכים המובילים האלה של שילוב, של בחירה, של ללכת מהמקום של ההורים, וידענו לתת להם מקום ולמצוא את המשאבים עוד לפני שזה היה בחקיקה ולפני שזה היה במשנה סדורה בחוק.

אורית אסייג: זאת אומרת, התיקון הזה בא לטייב במקומות שבהם זה לא עובד נכון, מקומות שבהם זה מקולקל.

יעקב מרגי: אני אעצור אותך רגע.

יעקב מרגי: את רוצה לומר לי שבעכו אם שילבתם ילד עם צרכים מיוחדים או לקויות בבית ספר תיכון והוא לא רק חימם את הכיסא?

אורית אסייג: ממש לא - - -

יעקב מרגי: תסבירי לי איך.

אורית אסייג: אני אסביר.

אורית אסייג: יש מרחב מחוזי, ושכשיש לנו ילדים עם לקויות מאוד ספציפיות אנחנו יודעים לשלב אותם במענים שהמחוז מייצר עבורם.

אורית אסייג: מה שעשו במטה אשר – שזה מה שאתם רואים היום – וגם בעכו, זה שבעצם יצרנו עוגנים מחוזיים וגם עוגנים מקומיים שלנו.

אורית אסייג: זאת אומרת, מסגרות מאוד מובחנות וייחודיות לחינוך המיוחד.

אורית אסייג: יש לנו שני בתי ספר על-אזוריים לחינוך המיוחד: בית ספר אייל, לפיגור קל עד בינוני, ובית ספר ניצנים, לפיגור קשה עד מורכב.

אורית אסייג: יש לנו גם גנים לחינוך מיוחד.

אורית אסייג: יש מהפכה שחוללנו ביחד עם המחוז בעשור האחרון, של להתחיל לשלב לימודים דיפרנציאליים בתוך מערכת החינוך ולהתחיל לבנות כיתות חינוך מיוחד בתוך החינוך הרגיל.

אורית אסייג: יש לנו מאות דוגמאות כאלה מהשנים האחרונות.

אורית אסייג: לא חיכינו לאיזשהו גורם מלמעלה שיבוא ויתווה לנו רפורמה, אלא ידענו לייצר את השינוי מלמטה למעלה.

אורית אסייג: ושוב, הערכים שמובילים את בסיס החוק הם הערכים המובילים בדנ"א של העבודה שלנו.

אורית אסייג: זאת אומרת, ילד לא חימם כיסא כשהוא היה ב-07 או כשהוא היה על הספקטרום האוטיסטי בתיכון, אלא הוא סיים בגרות והתגייס לצבא.

אורית אסייג: ילד גם לא חימם כיסא שהוא היה בבית ספר יסודי, בין אם הוא במטה אשר ובין אם הוא בעכו.

אורית אסייג: אנחנו קולטים המון ילדים ממטה אשר.

יעקב מרגי: וזה נכון לכל המגזרים בעכו?

אורית אסייג: חד-משמעית.

אורית אסייג: האחריות היא שלנו, זה חונה אצלנו, המנדט ניתן לנו וחובת ההוכחה היא עלינו.

אורית אסייג: במקומות שיודעים לעבוד לא צריך סוכן שינוי חיצוני כדי שדברים יעבדו.

אורית אסייג: כפי שנאמר כאן באמת הייתי חברה בצוות מחוזי להטמעה של השינוי, ואני אגיד מקצת משבחה של אורנה בפניה.

אורית אסייג: היא הסתערה על זה כמו מבצע צבאי, באפס זמן, כדי להטמיע שינוי שמכיל עשרות אלפי אנשים שהם חלק מהשינוי הזה: מורות, גננות, מפקחים, מנהלים, הורים, מתי"א, שפ"י.

אורית אסייג: עשרות אנשים ועשרות ממשקי עבודה שהיא יצרה, כאשר הנחת היסוד הייתה שכשעושים משהו במחוז צפון עושים אותו בצורה שיתופית ובדיאלוג.

אורית אסייג: קראנו לזה "כלים שלובים".

אורית אסייג: הייתי שותפה אפילו ברמה של איזה כנס יהיה למנהלי בתי ספר, איזה כנס יהיה למנהלי מתי"אות, מה נכון לעשות בהוראה של השפ"חים.

אורית אסייג: בנינו מודל הטמעה, ובעצם לא השיתו עליי כרשות מקומית שינוי מבלי שניתן לנו המנדט וניתנה לנו הזכות להגיד מה אנחנו חושבים.

אורית אסייג: כי בסוף הילד הוא הילד של כולנו.

אורית אסייג: השינוי הזה משלב בבסיס שלו שילוב של כמה עולמות: עולמות תוכן מקצועיים, עולמות תוכן ארגוניים, עולמות תוכן פדגוגיים, והעולם שהיה תמיד, שהוא בעצם מושא השינוי – הילד והוריו.

אורית אסייג: הערך של הבחירה הוא ערך מרכזי, ואני מאמינה שברגע שהורים וילדים בוחרים את המסגרת החינוכית ובוחרים היכן להשתלב, אז הערכים המוספים הם עצומים ואפשר לעשות את סיפור המסע החינוכי אחר לגמרי.

יעקב מרגי: את יכולה לומר לי מה חסר ברפורמה?

אורית אסייג: אנחנו רק בשנה הראשונה של היישום, אנחנו לא יודעים ממש לעומק עד כמה הפגיעה היא משמעותית, אבל אנחנו יכולים להגיד שאותם הורים שבחרו להגיע לוועדות הזכאות, אנחנו מתחילים לזהות מגמה של שינוי, כולל תוספת משאבים עצומה.

אורית אסייג: אז אם חשבתם שהמהלך הזה יהיה כלכלי – כלכלי הוא לא.

אורית אסייג: הוא יעלה למדינה הרבה יותר.

יעקב מרגי: הוא יהיה כלכלי בסוף, זה לא בושה לומר.

יעקב מרגי: אם נוציא אותם לחיים בצורה עצמאית יותר ובצורה מועילה יותר להם ולסביבה שלהם, זה יהיה כלכלי יותר.

אורית אסייג: אבל לא בטוח שזה יעלה פחות כסף.

יעקב מרגי: לא לשם כיוונו.

יעקב מרגי: אני יכול לומר לכם שרחלי אברמזון בלעה הרבה גולות בדיונים, כולל פגיעות אישיות שהיא קיבלה מאנשים – כי באמת חשדו במשרד וחשדו בנו.

יעקב מרגי: חשדו שזו המטרה.

יעקב מרגי: הטיחו בנו שזו המטרה.

שלומית ויזל: אורית, תודה רבה.

עומר ינקלביץ': רגע, אני אשמח אם אורית תענה לי.

אורית אסייג: את דיברת על החשיבות של האיתור המוקדם.

אורית אסייג: החשיבות של האיתור המוקדם לא תלויה ברפורמה כזו או אחרת.

אורית אסייג: במנגנונים שאנחנו ראינו אצלנו בעיר אנחנו לא ראינו ילד שמגיע בגיל שלוש לגן עירוני.

אורית אסייג: אנחנו מכניסים תוכנית מתערבת בתוך מעונות היום.

אורית אסייג: דרך אגב, זאת תוכנית טובה של משרד החינוך, תוכנית "מעגל", שבמסגרתה אנחנו מכניסים צוותים פרא-רפואיים לתוך מעונות היום שבפיקוח ושאינם בפיקוח ואנחנו מנסים לזהות את הילדים שיש להם עיכובים התפתחותיים ואנחנו שולחים אותם לטיפולים בקהילה.

אורית אסייג: יש לנו גם מרכז טיפולי שהקמנו.

אורית אסייג: זאת אומרת, איפה שמתארגנים על הפרטים לא צריך לאבחן ילד רק בגיל שש.

יעקב מרגי: תודה.

קטי קטרין שטרית: את מוכנה ל-1 בספטמבר?

קטי קטרין שטרית: את יודעת שכל ילד שיש לו לקות כבר נמצא במסגרת שלו?

קטי קטרין שטרית: ומה קורה אם אותו ילד שנמצא על הספקטרום הגיע לכיתה רגילה – האם למורה שנמצאת בכיתה הרגילה יש את הכלים?

יעקב מרגי: בוודאי.

אורית אסייג: זה פיל גדול שעובדים עליו, העניין של החינוך הרגיל.

קטי קטרין שטרית: אז האם ב-1 בספטמבר כל ילד שיש לו צרכים מיוחדים יודע בדיוק באיזה מסגרת הוא נמצא?

אורית אסייג: 99% מהילדים יודעים את השיבוץ שלהם.

שלומית אלעד: גם את העולם בנו בשישה ימים ובשישה לילות.

שלומית אלעד: אנחנו רק בהתחלה - - -

קטי קטרין שטרית: אבל ילד לא יכול להיות ב-1 בספטמבר שלא במסגרת.

שלומית אלעד: גם בעולם הישן - - -

קטי קטרין שטרית: רגע, נמצאת פה מנהלת אבל אין פה את המורים.

קטי קטרין שטרית: הרי אין מצב שמקבלים ב-1 בספטמבר ילד שהוא על הספקטרום והמורה הרגילה, שלמדה שלוש או ארבע שנים, יודעת לטפל באותו ילד.

יעקב מרגי: זה חלק מהרפורמה.

שלומית ויזל: חברים יקרים, אנחנו נמשיך.

שלומית ויזל: גאזי, אני מפנה אליך את השאלה.

שלומית ויזל: כמנהל אגף החינוך של אל בטוף ניתנה לכם היום זכות להיות שותף בוועדת זכאות ואפיון.

שלומית ויזל: מה אתה יכול להעיר לנו כמנהל אגף חינוך על הסיוע שלך והקול שלך בתוך ועדת הזכאות והאפיון?

גאזי פלאח: א', אני רוצה להגיד תודה לד"ר אורנה שמחון, מנהלת המחוז, שבאופן אישי התקשרה אליי והזמינה אותי להיות שותף בוועדה המכובדת הזאת ולפגוש את האנשים המכובדים, במיוחד טל רוסו, שאני מכיר אותו מהמשפחה שלי, מכיר אותו בדרגות אלוף, ופתאום אני רואה אותו כאן בוועדת החינוך.

גאזי פלאח: כיף לי לפגוש גם את יוסף ג'בארין, שאני מכיר אותו מהמועצה.

גאזי פלאח: כשהתחלנו בוועדת הזכאות והאפיון כאילו לקחו את המנדט שלנו כמנהלי אגפי חינוך והביאו יושב-ראש ועדת זכאות ואפיון חיצוני שאנחנו לא מכירים.

גאזי פלאח: ואז מתחיל העניין של כן לשתף פעולה/לא לשתף פעולה, לתת לו לשבור את הראש לבד, להגיע לילדים ולמשפחות.

גאזי פלאח: "אם ככה בחר משרד החינוך וככה בחרה אורנה, אז שהוא יטפל בזה לבד".

גאזי פלאח: אבל אני לא עשיתי כך.

גאזי פלאח: התברכתי בכך שהגיעה אליי יושבת ראש מקצועית, אדיבה, קשובה ונעימה מאוד, ענני כאוכבי, וביחד עם מפקח המחוז, טארק ג'וואמיס, עבדנו ביחד ושינינו את התפיסה של ועדת ההשמה שהייתה, של להביא את ההורים בכוח.

גאזי פלאח: כי לפני כן היינו שולחים מכתבים והזמנות, אבל לא היו מגיעים, ואז הייתי מתקשר טלפונית מתוך הישיבה, בזמן שאני יושב-ראש הוועדה, כדי לשכנע את ההורה לאן לקחת את הילד.

גאזי פלאח: במועצה האזורית אל בטוף יש את היישובים רומת אל הייב, רומאנה, עוזייר, ואדי חמם.

גאזי פלאח: אנחנו יושבים בעמק בית נטופה.

גאזי פלאח: אם בעבר היינו מתחילים לשכנע, ברפורמה החדשה יותר קל לנו, וגם לי אישית; ההורים מגיעים קשובים ומוכנים.

קטנה בתקשורת: אדוני שאל אם יש בעיות.

קטנה בתקשורת: יש בעיות קטנה, ואני רוצה שאורנה וצילה, המפקחת, ייקחו פיקוד על העניין הזה: הוועדות החריגות.

קטנה בתקשורת: יש תלמידים שנמצאים בכיתות החינוך המיוחד, בתי ספר של החינוך המיוחד, אבל נפלו בשלב מסוים בזמן העלאת טופסי הראמ"ה, ואני רוצה להעלות אותם שוב לוועדה חריגה.

קטנה בתקשורת: אני מבקש לקחת את זה לתשומת ליבכן.

קטנה בתקשורת: תודה רבה.

צילה אדלשטיין: תודה, גאזי.

צילה אדלשטיין: מירב, אתם השנה הייתם בוועדת זכאות ואפיון בפעם הראשונה.

צילה אדלשטיין: בואי תשתפי אותנו בחוויה שלכם כהורים.

מירב מלמד: לפני שאני משתפת בניסיון האישי שלנו אני רוצה לענות לעומר על השאלה האם הילד ירגיש מטומטם בכיתה רגילה.

מירב מלמד: אני רוצה להביא את הקול של הילד.

מירב מלמד: הוא באמת מרגיש הרבה פעמים מטומטם ושונה ואחר ואיטי ולא מצליח.

מירב מלמד: הוא ירגיש ככה גם אם הוא יהיה בבית ספר מיוחד, במקום הכי עוטף ומכיל ושומר.

מירב מלמד: אבל אם אנחנו רוצים שהוא ישתלב במעגל העבודה ובחברה וימשיך את החיים שלו – אם הוא תמיד יהיה עטוף, יהיה לו יותר קשה.

מירב מלמד: לעומת זאת, כשהוא נמצא בכיתה רגילה, אנחנו לא מפחדים מזה שהוא מרגיש ואיטי לפעמים.

מירב מלמד: המחנכת של איתמר הרבה פעמים אומרת שכל אחד חלש במשהו, איטי במשהו, לא מצליח במשהו, אבל כן יכול וכן מצליח בדברים אחרים.

מירב מלמד: בעצם כשאנחנו מכניסים אותו לכיתה הזאת, אנחנו אומרים לו שהכיתה מרחיבה את עצמה בשבילו, ובעצם זה עוזר גם לילדים אחרים בחברה לראות שטווח הנורמה הוא רחב.

יעקב מרגי: מירב, ענית לעומר, אבל מעניין אותי לשמוע גם את התחושות שלך לגבי העולם הישן לעומת העולם החדש.

מירב מלמד: אין לנו כל כך את החוויה של העולם הישן.

יעקב מרגי: אה, הוא היה דיפרנציאלי.

יעקב מרגי: אבל גם אז - - -

מירב מלמד: הוא היה בוועדת שילוב.

יעקב מרגי: והרפורמה הזאת לא עשתה שום שינוי?

מירב מלמד: אני לא מאוד זוכרת - - -

קטי קטרין שטרית: איפה איתמר התחיל?

קטי קטרין שטרית: בכיתה רגילה?

מירב מלמד: הוא התחיל בכיתה רגילה.

מירב מלמד: אנחנו הגענו לפה מחו"ל - - -

יעקב מרגי: אנחנו כבר חוזרים על ארבעה דברים בגלל שקטי הגיעה באיחור.

מירב מלמד: בתור הורים שנכנסים לוועדה שיושבים בה לפחות עשרה אנשים, שאני לא יודעת מי מהם מכיר אותנו ואת איתמר, הרגליים רועדות והלב קופץ ויש את החשש הזה שאולי לא ישמעו ולא יבינו ולא יקשיבו כל כך למה שאנחנו רוצים בשביל איתמר.

מירב מלמד: עכשיו, אנחנו ידענו מה אנחנו רוצים בשביל איתמר, ידענו לקבל את כל הדברים הנפלאים שהוא מקבל פה, וידענו שאנחנו רוצים להמשיך לקבל את העזרה שלנו.

מירב מלמד: חששנו שאולי יגידו לנו שבגלל שהוא כל כך מצליח ומשגשג ומסתדר אולי הוא לא צריך את כל זה ויוותרו על העזרה והתמיכה.

מירב מלמד: אבל אנחנו יודעים שהוא משגשג בזכות העזרה והתמיכה הזאת.

מירב מלמד: אז נכנסנו לחדר כמו שתיארתי, ואז פגשנו אנשים שמסתכלים עלינו בעיניים טובות ונורא חשוב להם לשמוע את הסיפור של איתמר ולהכיר אותו לעומק מכל הצדדים ולראות שהם לא מפספסים שום דבר.

מירב מלמד: הרגשנו שרואים ושומעים אותנו ושגם לקול שלנו יש משמעות.

מירב מלמד: ויצאנו משם בהרגשה מאוד טובה.

עומר ינקלביץ': מירב, יש לי שאלה אישית.

עומר ינקלביץ': איתמר מקבל תמיכה חיצונית גם בבית?

עומר ינקלביץ': אני אגיד לך למה אני שואלת.

עומר ינקלביץ': כי יש לי תחושה שאולי מישהו שמגיע מחברה סוציו-אקונומית יותר גבוהה אולי מצליח בשילוב הזה יותר, כי הוא מקבל תמיכה נוספת.

מירב מלמד: הוא לא מקבל.

עומר ינקלביץ': אני שואלת כי הספר הזה למשל הוא לא משהו שכל אחד יכול לאפשר.

עומר ינקלביץ': אולי ההשתלבות הזאת מתאפשרת כי הוא מקבל תמיכה נוספת בבית בשעות הערב.

שלומית ויזל: עומר, אני רוצה לענות על זה.

שלומית ויזל: התפקיד שלנו הוא גם לראות שבמקומות שבהם אין בית שיכול לעשות את הדברים האלה, מערכת החינוך יודעת - - -

יעקב מרגי: עורף חזק, נכון.

אורנה שמחון: רבותיי, אנחנו בלוח זמנים קצר, אני מבקשת לענות בקצרה.

צילה אדלשטיין: שלומית, מה התפיסה החינוכית שלך במתחם הזה?

שלומית אלעד: צוהריים טובים לכולם.

שלומית אלעד: אני חושבת שזה מתחיל עוד לפני המתחם.

שלומית אלעד: זה מתחיל בתפיסה חינוכית שקיימת.

שלומית אלעד: בתשע"ח נכנסו מטעם מתי"א לכל 11 בתי הספר היסודיים שלנו כדי לבדוק את הפערים של הילדים, ומצאו ש-35% מהתלמידים בבתי הספר היסודיים שלנו נמצאים בפער של שנתיים ומעלה, או שיש קושי שהוא גם רגשי, גם חברתי וגם התנהלותי.

שלומית אלעד: עכשיו, מה עושים עם דבר כזה?

שלומית אלעד: אז כמובן שיש מרכזי למידה בכל בתי הספר הללו ויש הוראה דיפרנציאלית, וכאן המתי"א מאוד לימד וליווה את הנושא הזה.

שלומית אלעד: בעצם זו דרך ההתנהלות שלנו, זאת השגרה שלנו, כך אנחנו חיים עם.

שלומית אלעד: בעולם הישן אחוז ועדות ההשמה עמדה על 1.2%, ובמטה אשר יש שלוש מסגרות של בתי ספר לחינוך מיוחד, 11 כיתות של חינוך מיוחד ושני גנים של חינוך מיוחד.

שלומית אלעד: בעצם, האמירה שעוברת כחוט השני היא שאנחנו מכילים ומשלבים.

יעקב מרגי: תמיד טוענים כל מיני דברים כלפיכם, אזורי התעשייה של המועצות, אבל אתם מוכיחים פה קו של הכלה ושילוב וקליטה מכל האזור.

שלומית אלעד: גם חשוב להגיד שאנחנו כבר עשר שנים מקיימים פורום של מנהלי יסודי ומנהלי חינוך מיוחד שנפגש, עובד, מתקשר באופן קבוע ויוצר קשרים חשובים האחד עם השני.

שלומית אלעד: מה קורה פה במתחם?

שלומית אלעד: קודם כול, האמירה היא שלא בונים בתי ספר של חינוך מיוחד ושמים אותם אי-שם רחוק מהעין ורחוק מהלב, אלא שמים אותם בתוך מתחם יחד עם בתי ספר רגילים.

שלומית אלעד: זה נותן קרבה פיזית, שגם מאפשרת את העניין של התפעול הלוגיסטי ומאפשרת חיבורים ושילובים בצורות שונות.

שלומית אלעד: זה מתאפשר בתמיכת המחוז, שכבר לאורך שנים תומך בנושא השילוב.

שלומית אלעד: זה נעשה בשיתוף פעולה בין מנהלי בית הספר, על זה זה מושתת, ומהמנהלים זה עובר גם לצוותים.

שלומית אלעד: היום אנחנו כבר בשיתוף פעולה למתקדמים.

שלומית אלעד: מה זה אומר?

שלומית אלעד: שאנחנו לוקחים את היכולות המקצועיות של ילין למשל, מנהל בית ספר גלים, ומכינים אותו לעבוד בבית ספר שלום עליכם בבצת, כדי קצת למקצע את הצוות בנושא של ילדים מאתגרים.

שלומית אלעד: או למשל בית ספר מיתר, להפרעות נפשיות, עובד עם בית ספר חופי הגליל, שהוא בית ספר רגיל.

שלומית אלעד: כלומר, הצוותים של החינוך המיוחד עובדים עם צוותים של בתי הספר הרגילים ובעצם ממקצעים אותם.

שלומית אלעד: וגם התלמידים עושים עבודה משותפת, למשל עבודת חקר על חוף הים.

אורנה שמחון: שלומית, את מלאה כרימון אבל הזמן שלנו קצר ואנחנו צריכים לעמוד בלוח הזמנים, אז איתך הסליחה.

אורנה שמחון: עכשיו איריס ומיכל יובילו סיור במתחם.

יעקב מרגי: אנחנו מחדשים את הדיון.

יעקב מרגי: אני אגיד לכם את ההתרשמות שלי באופן אישי.

יעקב מרגי: בכל הצגה אפשר להציג את הנושא בצורה מסוימת בעוד שמתחת לפני השטח הדברים הם לא בדיוק כך.

יעקב מרגי: אבל כשאני עומד מקרוב על הדרך, על התהליך, על האמונה בדרך ובשיטה ועל הנכונות להיכנס לזה – זה לא מובן מאליו.

יעקב מרגי: אלה תחומים שבדרך כלל אנשים אוהבים לברוח למרחב הנוחות שלהם – גם ההורים, גם הצוותים, גם המשרדים.

יעקב מרגי: עזוב אותנו, גם ככה זה נושא קשה, נושא מורכב.

יעקב מרגי: אבל כשאתה עוקב מקרוב אחר התהליך ואתה רואה שזה פחות או יותר תואם את כוונת המחוקק ואת כוונת אנשי המקצוע שהיו בדיונים הרבים, אני יכול לומר שאני שבע רצון.

יעקב מרגי: אני שבע רצון קודם כול מההתחלה של זה במחוז צפון.

יעקב מרגי: אני אדם החלטי, מה לעשות, אני יודע לזהות דברים.

יעקב מרגי: והלוואי שבכל המחוזות, בכל רחבי הארץ, נצליח להרגיש את אותה הרגשה.

יעקב מרגי: אנחנו רוצים להרגיש בכל מקום שיש נכונות, שיש שיתופי פעולה ושיש יכולות.

יעקב מרגי: כי לפעמים יש קשיים אובייקטיביים; יש מחוזות שהם מורכבים, למשל מחוז דרום עם הפזורה, או המחוז החרדי.

יעקב מרגי: ועכשיו אנחנו עוברים לחלק הזה, לחלק של לשמוע מהמשרד, מרחלי, איך הולך להיות היישום.

יעקב מרגי: הייתה למשרד שנה להטמיע וליישם במחוז אחד, ועכשיו יש לו שנה לכל הארץ.

יעקב מרגי: אז קודם כול אני רוצה לשמוע אם זה ישים, כי אולי היינו בכלל צריכים מלכתחילה לפרוס את זה על כמה שנים.

יעקב מרגי: אין פה אנשי אוצר, אין פה מנכ"ל משרד החינוך, אף אחד לא שומע אותנו, ויש לנו תוכניות להמשיך לשפר, אנחנו לא הולכים לים אחרי יישום התיקון הזה, יש עוד הרבה מה לעשות.

יעקב מרגי: משרדי הממשלה ומשרד האוצר צריכים דברים שלב אחרי שלב; אם תבוא להם עם תוכניות גרנדיוזית שלמה הם ייבהלו.

יעקב מרגי: רחלי, הבמה שלך.

רחל אברמזון: לפני שאני צוללת לתוכנית האופרטיבית עצמה אני רוצה לומר שעם בוא החקיקה מנכ"ל משרד החינוך מוביל את התהליך יחד איתנו במטה, כאשר במטה יושבים מדי שבוע גם מנהלי המחוזות, כדי ללוות את כל המהלך.

רחל אברמזון: אבל, בתוך משרד החינוך הוקם אגף, בהנהלת מירי נבון, ליישום החוק.

רחל אברמזון: האגף נקרא האגף ליישום תיקון 11 לחוק החינוך המיוחד, הכלה והשתלבות.

רחל אברמזון: אני רוצה לומר שאין חוק הכלה, אלא החוק הוא תיקון לחוק החינוך המיוחד.

רחל אברמזון: אבל, הבנו שהתיקון הזה יוצר אדוות ויוצר השפעות מאוד משמעותיות בתוך מערכת החינוך.

רחל אברמזון: חשוב לי להגיד שאנחנו לא באנו לתקן את המקומות המקולקלים, חלילה וחס.

רחל אברמזון: אנחנו יוצאים מנקודת הנחה שכל מה שהיה – יש לו הערכה ויש לו את המקום שלו.

רחל אברמזון: עם זאת, אם המשרד מוביל מהלך כל כך רחב ומשמעותי, הוא חייב לקחת את האחריות מתחילת התהליך ועד סופו.

רחל אברמזון: ולכן השינוי בעצם בא ממקום של רצון לעשות הסדרה ואחידות, מתוך אמירה שיש לנו מדינה אחת, חברה אחת, קהילה אחת ומערכת חינוך אחת במדינת ישראל.

רחל אברמזון: אנחנו יצאנו לדרך אחרי שחילקנו בינינו את המשימות.

רחל אברמזון: המענים בתוך החינוך הרגיל נבנו בשיתוף האגף לחינוך מיוחד ועם הצוותים בשטח, עם זאת מי שהוביל את המהלך הזה, יחד עם מירי, זה כל מנהלי אגפי הגיל, אגף שפ"י, ילדים ונוער בסיכון ועוד המון שותפים בדרך.

רחל אברמזון: אז האגף הבכיר הוא האגף שמוביל, ואנחנו צועדים איתו ביחד, האגף הבכיר ואגף חינוך מיוחד, בשיתוף כל המחוזות.

רחל אברמזון: חשוב לי להדגיש שאנחנו יצרנו אבני בוחן מרכזיות, ויש המון תובנות מהלמידה ממחוז צפון.

רחל אברמזון: יש עוד דבר שאני רוצה להדגיש ולומר: אין פה אבקת קסמים, אי אפשר ללמוד הכול בשנה ואני בטוחה שעוד נלמד המון עם ההתקדמות ברפורמה.

רחל אברמזון: עם זאת, התובנות במחוז צפון מאפשרות לנו לדייק הרבה מאוד דברים שהתחייבנו להם.

רחל אברמזון: התוכנית הזאת היא לחמש שנים, היא לא תוכנית שלפיה כבר מחר בבוקר נראה את כל בתי הספר מאורגנים.

רחל אברמזון: לכן, במענה לשאלה האם אחרון המורים כבר מוכשר, אענה: רבותיי, זה תהליך, זאת למידה.

רחל אברמזון: אבל הרוח והבנה שהתפיסה הזאת הולכת ומתרחבת כבר מוטמעת במחוזות, ובכל המחוזות כבר נערכו כנסים, לאורך כל הדרך, כדי להתחיל לדבר עם כל השותפים – רשויות מקומיות, השירות הפסיכולוגי, היועצים, מנהלים, מפקחים, מורים וצוותים.

רחל אברמזון: היה פה מעגל היוועצות שאני חושבת שלא היה כדוגמתו בעולם.

רחל אברמזון: היה פה מעגל היוועצות שפתח לכל הקהילות ולכל האוכלוסיות את היכולת להגיב ולהציע הצעות.

רחל אברמזון: אגף תכנון ואסטרטגיה במשרד הוביל את התהליך הזה, ועכשיו יוצאת חוברת עם כל התובנות, שתפורסם גם לציבור.

רחל אברמזון: לכן אני רוצה לומר שיש עוד הרבה למידה לעשות, נדרשת המון הקשבה, וגם נדרשת הרבה צניעות, כי לא הכול מושלם.

רחל אברמזון: אנחנו באגף סימנו לעצמנו תשע אבנים מרכזיות שבהן אנחנו עוסקים.

רחל אברמזון: אחת, גיוס והכשרה של כוח אדם לתפקידי יו"ר.

רחל אברמזון: יצאנו לדרך עם 30 יו"רים במחוז צפון, שכבר נבחרו וכבר עובדים.

רחל אברמזון: מדובר באנשים מקצועיים ומחויבים.

רחל אברמזון: אני אתן סטטוס כללי: בצפון עשינו את זה בשלבים וכבר סיימנו הכול, בחיפה סיימנו הכול, במרכז אנחנו מסיימים ביום חמישי את התהליך, בירושלים כבר סיימנו, ובדרום בעוד שבועיים.

רחל אברמזון: היום מתקיים מכרז אחד במחוז דרום ובעוד שבוע יתקיים המכרז הנוסף.

רחל אברמזון: בתל אביב כבר בחרנו הכול, אבל אחד מהיו"רים החליט שהוא מבקש לא להיות ולכן אחד חסר.

רחל אברמזון: בסך הכול: 18 לתל אביב, 16 לדרום - - -

יעקב מרגי: בתל אביב יש לך צורך רק באחד?

רחל אברמזון: נבחרו 17 אבל עדיין יש צורך באחד, כי אחד היו"רים שנבחרו במחוז תל אביב החליט ללכת למכרז ניהול והחזיר את המנדט שלו.

רחל אברמזון: אני רוצה לדבר על הכלים שעמדו לרשות הוועדה.

רחל אברמזון: דובר על שלושה דברים שאמורים לתמוך.

רחל אברמזון: אחד, אותו שאלון ראמ"ה, שאני רוצה לספר שהשתמשנו בו בכל אזורי הפיילוט כשיצאנו לפני כשש שנים עם המלצות ועדת דורנר ב-14 יישובים.

רחל אברמזון: השאלון הזה הראה לנו בצורה מאוד ברורה איך הבחירות של ההורים מביאות לכך שהילדים עוברים בצורה מאוזנת למסגרות ושאין איזשהו סחף או נהירה המונית למסגרת מסוימת, מה שרק מראה עד כמה זה נכון להתייחס להורים כאנשי מקצוע עבור הילד שלהם.

רחל אברמזון: הורה הרי חי 24/7 את הילד שלו והוא יודע להביא אל השיח הזה דברים שאנשי המקצוע לא תמיד רואים; והדקויות האלה, שאנחנו מחדדים ביחד בדיון, מביאות אותנו למקום הכי טוב והכי מקצועי.

רחל אברמזון: ועדיין, אני רוצה לומר שבעקבות הלמידה וההקשבה שלנו מנכ"ל המשרד הנחה אותנו וביקש שנשב לדיונים נוספים עם צוות הראמ"ה, כדי לבחון מה אנחנו יכולים להדק קצת יותר בתוך השאלון, כדי לא להביא את 185 השאלות וההיגדים שנמצאים שם.

רחל אברמזון: כך שיכול להיות שהשאלון ישנה קצת את פניו.

רחל אברמזון: אבל בכל מקרה, הוא יהיה כלי תומך מאוד משמעותי.

רחל אברמזון: זה כלי מתוקף, כלי שנבדק, ולכן אנחנו נמשיך איתו.

רחל אברמזון: המַכְווָן לחברי הוועדה זה אחד מהדברים שלמדנו, גם מההקשבה ליו"רים וגם מחברי הוועדה, בעיקר הפסיכולוגים שיושבים שם ואנשי הרשות המקומית.

רחל אברמזון: מהם למדנו שיכול להיות שאנחנו צריכים לאפשר קצת גמישות בתוך המכוון ולבחון עוד תפקודים ברמה קצת אחרת, בהתייחס למה שמוצג בוועדה, כדי לאפשר לחברי הוועדה לקבל תמונה כללית וכדי לתת להם את המנדט, אחרי שהם שמעו את ההורים ואת הצוות, לומר את דברם בצורה קצת יותר ברורה ומדויקת, וכדי לאפשר להם גמישות במקום שבו הם מרגישים שהם רוצים לתמוך יותר.

יעקב מרגי: יש במצגת 30 עמודים, לכן אני מציע שנעשה את הסקירה טלגרפית.

רחל אברמזון: אבל כאן מדובר בסוגיות שכן צריך להגיד אותן, מדובר בתובנות שלנו ללמידה, כי הרי ביקשתם קודם שגם נגיד לכם איפה המוקשים.

רחל אברמזון: מערכות התקשוב הפילו הרבה מאוד שאלונים.

רחל אברמזון: שאלונים נמחקו, הזיכרון נעלם, ומורים היו נורא מתוסכלים.

רחל אברמזון: לכן אגף תקשוב נמצא איתנו והיום אנחנו מחדדים ומדייקים את הנושא, ואנחנו עובדים על פיתוח מערכת מאוד מקצועית, בתקווה שבזמן הפריסה הארצית כבר נהיה במקום אחר בעניין הזה.

רחל אברמזון: לגבי מודל התקצוב, כמו שנאמר, מחזירים בסוף את אותו תקציב, את הסל האישי, לבית הספר, ואין כמו הצוות המקצועי, שמלווה את הילד יום-יום שעה-שעה יחד עם ההורים.

רחל אברמזון: אני רוצה לומר שהכנסנו בתוך החוק שההורים הם חלק מהוועדה, הם חברי הוועדה בצוות הרב-מקצועי, הם שותפים מלאים ויש להם קול בהצבעות של הוועדה.

רחל אברמזון: דבר נוסף, השוואה של רמת השירות ל'מוכר שאינו רשמי'.

יעקב מרגי: את עולה פה על מוקש.

רחל אברמזון: לא, אני לא רוצה לעלות על מוקש, אני מעבירה הלאה.

יעקב מרגי: תדברי גם על גני הילדים.

רחל אברמזון: יהיה דיון על גני הילדים.

יעקב מרגי: אני רואה שאת מעודכנת.

רחל אברמזון: בוודאי שאני מעודכנת, הזמינו אותי ב-7 בחודש.

רחל אברמזון: היום כבר משיקים את הכנסת אופק חדש במוסדות ה'מוכר שאינו רשמי' לחינוך מיוחד.

רחל אברמזון: לגבי בינוי, לקחנו את נושא הבינוי ועשינו מיפוי ביחד עם מינהל הפיתוח, כדי לבנות את - - -

יעקב מרגי: רחלי, כמה אתם מתקצבים בפועל למרחב הכלה אחד?

רחל אברמזון: 70,000 שקל בממוצע למוסד הכלה במוסד חינוכי.

יעקב מרגי: זה מה שהעברתם למחוזות עכשיו?

רחל אברמזון: כן, לרשויות.

רחל אברמזון: זה עובר לרשויות.

יעקב מרגי: ואתם בודקים שאין פחת ברשויות?

רחל אברמזון: בוודאי.

יעקב מרגי: אני מבקש לבדוק את זה.

רחל אברמזון: בסדר.

רחל אברמזון: יש לנו מעקב ומיפוי, ואם יש בעיות במקומות מסוימים אנחנו נשמח ללמוד ולדעת.

רחל אברמזון: לגבי תקנות הסעה, אחד הדברים החשובים שאני רוצה לציין זה שבוועדות אנחנו גם בוחנים ליווי בהסעה וזכאות להסעה גם לתלמידים שבוחרים להשתלב בתוך המסגרת הרגילה, כדי שמי שבחר בחינוך רגיל, שלא תיעלם לו ההסעה, כי הרי הצרכים שלו לא השתנו.

רחל אברמזון: לגבי בקרה תקציבית, כמו שאמרנו, חלק מהעניין הוא שהיו"רים יעקבו לא רק כדי לבקר ולראות אלא גם כדי להיות שם כביטוי מקצועי וכדי לעזור לצוותים.

רחל אברמזון: לא נשכח שהיו"רים באים מתחום החינוך המיוחד והם אנשי מקצוע עם ידע, ולכן כשהיו"רים ייכנסו לבתי הספר, הם יעזרו וינחו וילוו לא רק בעבור הילדים שהם קבעו להם את הזכאות, אלא גם כדי לתת מענה למרחב הכללי של בית הספר וכדי לראות איך מתמודדים עם ילדים מאתגרים אחרים בתוך המערכת, כאלה שעדיין לא עברו את הוועדה.

רחל אברמזון: וכמובן שאגף האכיפה והבקרה יתכנס כדי לראות איך אנחנו מנהלים את התקציב ואיך אנחנו מנגישים אותו בצורה המיטבית.

רחל אברמזון: לגבי שירותי המתי"א, אנחנו היום מדברים על תוכנית אסטרטגית שהמנכ"ל מוביל.

רחל אברמזון: אנחנו נמצאים במהלך מאוד רחב; התמנתה מפקחת באגף שמובילה את המהלך, ואנחנו נבנה תוכנית אסטרטגית שתיתן הרחבה ומענה גם להכשרה ולליווי של הסייעות בתוך המערכת וגם לכל צוותי החינוך במערכת הרגילה.

רחל אברמזון: הנושא של מטפלים במקצועות הבריאות הוא נושא שנדון גם אצל מבקר המדינה וגם אצלך, אדוני היו"ר.

רחל אברמזון: אנחנו מנסים להוביל איזשהו מהלך משותף ביחד - - -

יעקב מרגי: מה, עדיין לא הובלתם?

רחל אברמזון: אנחנו הובלנו, אנחנו כבר נמצאים בשלבים מאוד מתקדמים.

רחל אברמזון: משרד רה"מ, משרד הבריאות, הרווחה, משרד האוצר – כולם יושבים סביב שולחן אחד.

רחל אברמזון: אנחנו נמצאים בתוך המהלך הזה.

יעקב מרגי: אם המועצה להשכלה גבוהה לא נמצאת במהלך, לא תצליחו.

רחל אברמזון: היא נמצאת שם, אבל לא במקום הזה, אלא כדי לראות איך אנחנו מקדמים את זה במשאבים הקיימים.

רחל אברמזון: המל"ג הייתה איתנו בשיח הזה ולטענתם לא חסרים מטפלים בשטח.

יעקב מרגי: לא חסר להם כלום.

רחל אברמזון: אני לא רוצה לדבר בשם מישהו אחר.

קריאות: - - -

רחל אברמזון: רגע, תקשיבו, יש הבדל בין זה שבשטח חסרים לנו מטפלים לבין זה שהמל"ג טוען שהוא מכשיר מספיק אנשים.

רחל אברמזון: זה הכול.

יעקב מרגי: אני רוצה לסגור את זה במשפט.

יעקב מרגי: אני לא יכול להישאר חייב, ולכן הביקורת שלי כלפי המל"ג תמשיך ותחזור.

יעקב מרגי: לא ראיתי שכשיש הצפה בתחום הסטודנטים למשפטים הם מתרגשים יתר על המידה.

יעקב מרגי: לעומת זאת, פה הם... אנחנו מבקשים מהם לנסות להביא לכך שיהיה קצת עודף במקצועות האלה.

יעקב מרגי: כי יש בעיה אובייקטיבית: אחרי שהן מוכשרות הן הולכות למרכז הארץ ומקבלות - - -

קטי קטרין שטרית: גם במגזר הערבי.

יעקב מרגי: אנחנו נמשיך ללחוץ עליהם.

יעקב מרגי: הם צריכים לפשט את התהליכים.

יעקב מרגי: לא רוצים לרדת ברמה, אבל רוצים להנגיש את זה, לפתוח עוד מסלולים.

יעקב מרגי: הם שומרים על זה מתחת לתקרת זכוכית ולא נותנים לעסק הזה להתפתח.

קטי קטרין שטרית: נכון, מרגי, אתה צודק.

קטי קטרין שטרית: צריך לקיים דיון על זה ולהזמין אליו את המל"ג.

רחל אברמזון: נכון.

רחל אברמזון: על זה אנחנו עובדים בתוך המשרד.

רחל אברמזון: לגבי הכשרת סייעות, יש תוכנית שאנחנו בונים יחד עם השלטון המקומי ומקדמים אותה.

רחל אברמזון: הנושא הזה חייב להיות מאוד מקצועי.

רחל אברמזון: אותם אנשים שמלווים את התלמידים שלנו במערכת החינוך חייבים להיות אנשי מקצוע מיומנים, שגם מבינים מה הצורך הייחודי של הילד.

יעקב מרגי: רחלי, יש הצעת חוק של חבר כנסת בשם יעקב מרגי, ואתם צריכים רק להסכים לחוקק אותה, נקודה.

אורנה שמחון: מה אומרת הצעת החוק?

יעקב מרגי: הגדרת מקצוע הסייעת.

רחל אברמזון: אני מעבירה את רשות הדיבור לרוית ואני מבקשת לאפשר לה להציג את המענים בחינוך הרגיל.

יעקב מרגי: אני אתן לה מייד.

יעקב מרגי: אפרופו סייעות, כל שר בא וזורק רפורמות, ולמרות שבירכנו, בדיעבד נוצר לנו במעונות מחסור בסייעות רפואיות שמלוות ילדים עם צרכים, כי אנשים מעדיפים לעבוד בגנים בגלל השכר.

יעקב מרגי: לכן יש הצעת חוק מתבקשת.

יעקב מרגי: היום הסייעת זה לא אחת שיש לה תעודת זהות ודופק או מישהי שמקורבת למישהו בשלטון המקומי והוא סידר לה עבודה.

יעקב מרגי: היום הסייעת היא חלק בלתי נפרד מהצוות שנמצא בבית הספר, בגן, במעונות.

יעקב מרגי: הגשנו הצעת חוק מאוזנת, סבירה, שמגדירה את מקצוע הסייעת והופכת אותו לפרופסיה.

יעקב מרגי: לצערי הרב משרד החינוך, יחד עם משרד האוצר, פוחד לגעת בזה.

יעקב מרגי: אבל זה מתבקש.

יעקב מרגי: אנחנו לא רוצים לחזור לתופעות כמו ששמענו עליהן, שלהערכתי קיימות עוד כאלה, גם אם לא שומעים עליהן.

יעקב מרגי: אז רחלי, בבוא העת – אנא.

רחל אברמזון: אוקיי.

אורנה שמחון: רוית, בבקשה.

רוית גולדנר להב: שלום לכולם, אני רוית גולדנר להב, אני מייצגת פה את אגף הכלה והשתלבות של מירי נבון, שלא נמצאת פה.

רוית גולדנר להב: כמו שרחלי אמרה, האגף שלנו עובד בשיתוף פעולה צמוד לאגפים אחרים – שפ"י, נוער בסיכון ועוד – ואנחנו בונים את כל התהליך הזה ביחד.

רוית גולדנר להב: בעצם מה שעשו במחוז צפון אנחנו עשינו בכל הארץ.

רוית גולדנר להב: היה לנו מאוד חשוב לעשות את המהלך הזה בפריסה ארצית.

רוית גולדנר להב: עשינו כנסים וימי עיון בכל המחוזות.

רוית גולדנר להב: הצוות של רחלי והצוות שלנו עברו בכל הארץ ופגשנו מפקחים, מנהלים וצוותי חינוך וכו', היינו במתי"אות, לא ויתרנו על שום מגזר ושום מחוז, כולל המחוז החרדי והמחוז ההתיישבותי.

רוית גולדנר להב: הגענו לכל מקום שהזמינו אותנו – וגם למקומות שלא הזמינו אותם – ועשינו שיח משותף של חינוך מיוחד וחינוך רגיל, ואני רוצה עכשיו להציג את המקום של מי שמקבל את הילד בחינוך הרגיל, אחרי שהוריו בחרו בחינוך הרגיל.

רוית גולדנר להב: כאשר אנחנו מדברים על מענים לחינוך הכללי, יש לנו מענים לכל אחד מהאגפים.

רוית גולדנר להב: כל אגף בנה תוכנית שכל מנהל יקבל לפי אגפי הגיל שלו.

רוית גולדנר להב: כל מנהל יקבל איזשהו נוהל, מה אומר תיקון החוק וכדומה.

רוית גולדנר להב: מאוד חשוב לנו להסביר למה הכנסנו את המושג הכלה.

רוית גולדנר להב: כאשר מדברים על שילוב מדברים רק על הילד עם הצרכים המיוחדים, וזו בעצם המטרה של החוק.

רוית גולדנר להב: אבל כאשר אנחנו נכנסים לתוך המסגרת הרגילה אנחנו צריכים לראות את הקבוצה ואת הגן ההטרוגני.

רוית גולדנר להב: אם אנחנו לא נדבר על כלל הילדים אנחנו לא נוכל לתת מענים.

רוית גולדנר להב: אם הילדים לא ידעו להכיל ולשלב את החברים שלהם, בעצם לא עשינו פה עבודה.

רוית גולדנר להב: ולכן אנחנו מסתכלים קודם כול על הזכות של הילד עם הצרכים המיוחדים, אבל גם על כלל הילדים, ואנחנו רוצים לדבר עם אנשי הצוות על כל הדברים.

רוית גולדנר להב: למשל, ההורים של איתמר דיברו על זה שהסייעת כותבת על הלוח את סדר היום – זה עוזר לא רק לאיתמר, זה עוזר לעוד ילדים.

רוית גולדנר להב: זה עוזר לילד עם בעיית קשב, זה עוזר לילד שסתם לא הקשיב באותו רגע או לילד שהגיע באיחור.

רוית גולדנר להב: דיברנו קודם על שעות הכלה, שהגיעו לכלל בתי הספר.

רוית גולדנר להב: לגבי תקציב שקלי, האגף שלנו ישב, קראנו 2,500 תוכניות לתקציב שקלי, דייקנו אותן, החזרנו אותן למחוזות, עבדנו על זה עם המפקחים – כדי שהתקציב השקלי ייתן מענה להכלה מיטבית של ילדים.

רוית גולדנר להב: בשנה הבאה יש לנו ב-90% מבתי הספר רכזי השתלבות.

רוית גולדנר להב: זה תפקיד חדש.

רוית גולדנר להב: הם נמצאים גם בבתי הספר היסודיים וגם בעל-יסודיים.

רוית גולדנר להב: לגבי מרחבי הכלה, יש לנו מעקב צמוד אחרי 137 מרחבים שאושרו ונמצאים בתהליך בנייה.

רוית גולדנר להב: לבקשתך, אני אעשה בדיקה לגבי זה, כולל הנושא של התקציב, לבדוק אם הוא באמת עבר במלואו - - -

יעקב מרגי: לא רק אם הוא עבר, גם אם הוא מומש.

יעקב מרגי: הוא בטוח עבר למועצה.

קריאות: לא, השאלה אם הוא עבר גם לבתי הספר.

יעקב מרגי: רגע, אני אחדד את זה.

יעקב מרגי: בכוונה שאלתי מה המחיר ליחידה.

יעקב מרגי: שמעתי 70,000 עד 80,000 שקל לחדר הכלה.

יעקב מרגי: אני שואל מידיעה: במקרה מסוים השקיעו במרחב ההכלה הזה 5,000 שקל סך הכול.

יעקב מרגי: זה משהו שצריך לבדוק.

רוית גולדנר להב: אנחנו נבדוק את זה.

רוית גולדנר להב: גם יש מקומות שקיבלו פחות, כי יש כאלה שביקשו רק עבור הצטיידות, כי המרחב שלהם כבר קיים.

רוית גולדנר להב: אני אבדוק את זה.

רוית גולדנר להב: כמו שרחלי אמרה, עשינו היוועצות עם הציבור; מדובר בעשרות אלפי אנשים, מכלל המגזרים – הורים, סייעות, מורים, פסיכולוגים – ומהם למדנו את כל הצרכים והמענים שאנחנו צריכים לתת, וכמו שרחלי אמרה, המשרד מוציא על זה מסמך.

רוית גולדנר להב: אני רוצה להתייחס לנושא של הכשרת סטודנטים.

רוית גולדנר להב: אנחנו עובדים עם האוניברסיטאות והמכללות להכשרת מורים, בשיתוף פעולה עם האגף לחינוך מיוחד והאגף הבכיר שלנו, לדבר על מסלולים משולבים של חינוך מיוחד וחינוך רגיל ביחד.

רוית גולדנר להב: היום ורד ואני דיברנו עם האחראיות על הנושא של הכשרת מנהלים, פרחי ניהול.

רוית גולדנר להב: דיברנו איך אנחנו עושים את ההכשרה כך שתהיה משותפת, כדי להכשיר את הדור הבא של המורים והמנהלים לכיוון של הכלה והשתלבות.

רוית גולדנר להב: לגבי פיתוח מקצועי, אני חייבת להגיד שמי שמובילה את זה באגף זאת ורד.

רוית גולדנר להב: עשינו פיתוח מקצועי ביחד עם כל אגפי הגיל, אגף שפ"י, האגפים השונים במשרד והמזכירות הפדגוגית.

רוית גולדנר להב: אנחנו בונים איתם ביחד את כל ההכשרה למורים, כולל קורסים של עשר שעות שאמורים לתת כלים מיידיים.

רוית גולדנר להב: יש לנו גם קורסים משותפים, בעבודה עם האגף לחינוך מיוחד ומרכזי פסג"ה, איך אנחנו לוקחים מורים לחינוך רגיל ומורים לחינוך מיוחד ועושים להם קורסים משותפים.

רוית גולדנר להב: זה קורסים שהם פשוט מעולים, והמתי"אות עוזרות לנו בצורה בלתי רגילה להרים את זה.

רוית גולדנר להב: יש לנו אתר של הכלה והשתלבות באינטרנט, יש אוגדן ליסודי, לעל-יסודי ולגיל הרך.

רוית גולדנר להב: כל תקציב שהוצאנו, כל דבר שהוצאנו, יצא ביחד עם מסמך למנהל בית הספר, כדי שידע בדיוק איך להשתמש בתקציב השקלי, במרחבי ההכלה, בשעות ההכלה וכן הלאה.

רוית גולדנר להב: כל דבר כזה יוצא ומופץ לשטח, כולל מודולות למפקח ומנהליו איך ללמד את הצוותים לקבל את התלמידים עם הצרכים המיוחדים בתוך בית הספר.

יוסף ג'בארין: יש את הכול גם בערבית?

רוית גולדנר להב: הכול בתהליך של הנגשה לערבית ולשפות נוספות.

רוית גולדנר להב: זה מאוד מאוד חשוב.

יוסף ג'בארין: המילה "תהליך" לא כל כך מעודדת.

יוסף ג'בארין: התהליך הזה יכול להימשך יותר מדי זמן.

רוית גולדנר להב: זה ממש נמצא על סדר היום, וזה גם מאוד חשוב, כי ההכלה חייבת להיות גם חברתית וגם מגזרית.

רוית גולדנר להב: אנחנו בקשר עם כל מי שאחראי על גיוס תומכי הוראה.

רוית גולדנר להב: יש בסך הכול כ-30,000 תומכי הוראה – מתנדבים, ש"שים, מכיניסטים, שנמצאים בשטח.

רוית גולדנר להב: עשינו להם חשיפות ופגישות, כדי לראות איך אנחנו עובדים איתם על לקבל ילדים עם צרכים מיוחדים בתוך החינוך הרגיל.

רוית גולדנר להב: פגשנו אותם בכל הארץ.

רוית גולדנר להב: אחד הדברים שמאוד חשובים לנו זה הנושא של הכלה חברתית.

רוית גולדנר להב: אנחנו עובדים עם תנועות הנוער, אנחנו עובדים על מעורבות חברתית.

רוית גולדנר להב: תיקון החוק שם את כל המהלך הזה על סדר היום של כלל המחוזות, ואנחנו רואים דלת פתוחה ונפש חפצה בכל המחוזות בתחומים האלה.

רוית גולדנר להב: החלק החברתי הוא מאוד חשוב, כי ההכלה היא קודם כול חברתית.

רוית גולדנר להב: במקביל יש לנו גם עבודה עם יוזמה בחינוך.

רוית גולדנר להב: אנחנו עושים ועדה אקדמית של אגפי הגיל והאגפים השונים, המינהל הפדגוגי והאגף לחינוך ומיוחד.

רוית גולדנר להב: אנחנו כותבים מודלים מכלל העולם ועושים להם התאמה לחברה הישראלית ולמגזרים השונים.

רוית גולדנר להב: יש כלים שונים שכבר נבנו בעולם ואנחנו עושים להם התאמה, גם שפתית וגם מבחינת נגישות.

רוית גולדנר להב: ויש לנו מחקרים, שני מחקרים שהזמנו, על הוראה בכיתה הטרוגנית לילדים עם צרכים מיוחדים בתוך הכיתה הרגילה.

יעקב מרגי: אני מבין שזה עדיין לא התחיל להילמד במכללות להכשרת עובדי הוראה, נכון?

רוית גולדנר להב: יש לנו מקומות מסוימים שכבר עושים, ובשנת הלימודים הבאה זה ממש הולך להיכנס.

אורנה שמחון: אני רק אומר שאני כינסתי את כל המכללות אצלי במחוז לשולחן עגול, ובשבוע הבא מציגים לי יוזמה במכללת אורנים שבמסגרתה בתוך ההכשרה של המורים בחינוך הרגיל תהיה הכשרה גם בחינוך המיוחד.

אורנה שמחון: זה אומנם ברמה המחוזית, אבל זה יהיה כמובן גם ברמה הארצית.

יהודית גידלי: זה יהיה בכל הארץ תוך כמה שנים?

רחל אברמזון: זה כבר מתחיל משנה הבאה.

רחל אברמזון: ברוב המכללות זה כבר נכנס לתוך המודולות העכשוויות ואני מניחה שתוך שנה-שנתיים אנחנו כבר נראה את כולם.

רחל אברמזון: זאת הייתה ההחלטה, זה דבר שחויבנו לעסוק בו.

יעקב מרגי: רק חבל שעברה שנה.

רחל אברמזון: לא, זה כבר התחיל.

רחל אברמזון: בשנה שעבר זה התחיל בשיח, ובשנת הלימודים הבאה זה כבר מתחיל, ולא רק באורנים.

רחל אברמזון: אנחנו נפגשנו עם נציגי ראשי המכללות ובאוניברסיטאות, בכל מסלולי ההוראה, ואנחנו נערכים יחד איתם לקראת שנת הלימודים הבאה.

רחל אברמזון: מה שכן חשוב לציין זה שתוך כדי תנועה אורנה, מנהלת המחוז, מציגה כל פעם גם את המקומות של ההצלחה המאוד גדולה וגם את המקומות של הקשיים.

רחל אברמזון: אני חושבת שכל העמיתים שלה מכל המחוזות עלו לרגל למחוז צפון.

רחל אברמזון: זה בהחלט מודל שאנחנו לוקחים אותו ואני חושבת שאנחנו נמצאים במקום נכון לקראת פריסה ארצית, עם כל התיקונים הנדרשים והלמידה תוך כדי.

רחל אברמזון: תודה לכולכם.

שלומית אלעד: כמה גמישות תהיה ליוזמות מהשטח?

יעקב מרגי: גברת אלעד, הזמינו אותי ליום לימודים קצר.

יעקב מרגי: ..

יעקב מרגי: יש עוד הרבה שאלות, אבל יש לנו לחץ מבחינת לוחות הזמנים ואנחנו צריכים לסכם את הדיון.

יעקב מרגי: אני רוצה, שוב, לפתוח בדברי תודה על האכסניה.

יעקב מרגי: תודה למחוז צפון, לאורנה ולכל הצוות.

יעקב מרגי: אין ספק שמבחינתי הסיור תואם את הציפיות.

יעקב מרגי: ראינו שהתהליכים שהוצגו כאן תואמים את התכנונים שלנו.

יעקב מרגי: אנחנו מקווים שהרפורמה הזאת תצליח.

יעקב מרגי: אנחנו קוראים לך, אורנה – ואני יודע שאת כבר עושה זאת – לסייע לחלק מהמשרד להחיל את זה בכל הארץ.

יעקב מרגי: זה לא דבר פשוט להחיל את הרפורמה הזאת בכל המחוזות בשנה אחת, וכפי שאמרתי, לא כל המחוזות זהים.

יעקב מרגי: בקדנציה הקודמת שמנו את החינוך המיוחד בפוקוס של ועדת החינוך, ואנחנו נמשיך לשים אותו בפוקוס.

יעקב מרגי: אני שמח שלא תהיה מאסה של דיונים כפי שהייתה בקדנציה הקודמת, כי חלק מהדברים כבר באו לידי פתרון וטיפול.

יעקב מרגי: בואו נזכור איך נולדה הרפורמה הזאת.

יעקב מרגי: היא נולדה בעקבות כך שבכל דיון של הוועדה המשרד היה יוצא חבול ופצוע, והמנכ"ל היה אומר לי, תשמע, אני לא יכול לעמוד בזה.

יעקב מרגי: הוא היה אומר לי: אני יודע לעבוד מול האוצר פעם בשנה בישיבת תקציבית, אני יודע כמה כל תקנה שווה מבחינה תקציבית, ופה בוועדה כל דרישה שלך זה 30 מיליון, 40 מיליון, ואין לנו תקציב לזה.

יעקב מרגי: אמרתי לו: ידידי, החינוך המיוחד פראייר.

יעקב מרגי: מוותר.

יעקב מרגי: אז הוא אומר לי, אתה יודע מה, בוא תן לי תוכנית, תגיד לי איזה דברים בחינוך המיוחד הם בסדר עדיפות ראשון, ונחלק את זה, השנה אני אתחייב לך שאנחנו מתמקדים ב-א', ב- ו-ג' ובשנה הבאה נתמקד ב-ד', ה', ו'.

יעקב מרגי: שאלתי אותו כמה זמן הוא צריך, הוא אומר לי: תן לי שלושה שבועות.

יעקב מרגי: הוא חזר אחרי חודשיים, חודשיים וחצי אפילו, אבל עם מסמך מקצועי.

יעקב מרגי: ואז הבינו שצריך למסד את זה.

יעקב מרגי: עד היום חוק החינוך המיוחד לא היה חוק גדול וכבד, רוב מה שעשתה רחלי באגף שלה לא מוגדר אפילו על פי חוק.

יעקב מרגי: הפרקטיקה והרצון הטוב של המשרד הכתיבו את הדברים, אבל כל מה שנעשה לא היה על פי חוק.

יעקב מרגי: וההישג הגדול ביותר הוא שהכנסנו את הדברים האלה לחוק.

יעקב מרגי: אני מתחשבן באווירה טובה, גברתי.

יעקב מרגי: כל המקטרגים על התיקון הזה, רובם ככולם באו מתוך מוסדות החינוך המיוחד, ארגונים של חינוך מיוחד, חשבו שאנחנו הולכים לשבור להם את מטה לחמם.

יעקב מרגי: אבל אנחנו רואים שהחשדות לא היו הכי מוצדקים.

יעקב מרגי: ואם הצלחנו להגדיל ב-30% את מי שפונה לוועדות, זו ברכה.

יעקב מרגי: אם הצלחנו לשלב אפילו שמונה כיתות, הרווחנו.

יעקב מרגי: אם הצלחנו להביא לבתי הספר עוד משאבים ועוד תקציב לטיפול בילדים האלה, הרווחנו.

יעקב מרגי: אחרי מילות התודה אני רוצה לומר לפרוטוקול כמה נקודות.

יעקב מרגי: הוועדה עמדה מקרוב על יישום תיקון 11 לחוק החינוך המיוחד.

יעקב מרגי: הוועדה מודה למועצה המארחת מטה אשר ולראש המועצה ולמנהלת המחוז גברת אורנה שמחון.

יעקב מרגי: הוועדה התרשמה שתהליך ההטמעה במחוז נעשה על פי הציפיות.

יעקב מרגי: הצוותים סיפרו על התהליך כולו, על עבודת הצוות, על שינוי תפיסה, שינוי שפה, ומעל הכול – השינוי החברתי, שהוא הדבר הכי משמעותי.

יעקב מרגי: הוועדה מודעת לכך שפיילוט שנערך במחוז אחד לא דומה לכך שבשנת תשפ"א נצטרך להחיל זאת על כל הארץ.

יעקב מרגי: הוועדה שמחה לשמוע שהחלת הרפורמה במחוז החרדי מיושמת במחוזות הגאוגרפיים.

יעקב מרגי: כך צריך שזה יימשך.

יעקב מרגי: רחלי, גם אם יפעילו עלייך לחצים במחוזות אחרים, זה חייב להיות במחוזות הגאוגרפיים.

רחל אברמזון: זאת הייתה ההחלטה.

יעקב מרגי: בסדר, בואי נראה שזה מיושם.

יעקב מרגי: אמרתי, גם אם יהיו פניות, יש במשרד קומה ראשונה עם פונקציות פוליטיות ויש קומה שנייה עם פונקציות פוליטיות, והפונקציה הפוליטית השלישית נמצאת רק בכנסת.

יעקב מרגי: אז אני מבקש שזה יהיה במחוזות הגאוגרפיים, כך צריך וכך טוב שיהיה.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד להיערך לכך שכל החומר שקשור לרפורמה יהיה מונגש גם בשפה הערבית.

יעקב מרגי: אני מקווה שלפחות הדיונים בתוך ועדות זכאות ואפיון במגזר הערבי מתקיימים בשפה הערבית.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: תם ולא נשלם – אנחנו נמשיך לעקוב אחר היישום.

יעקב מרגי: אני מלא התרגשות ואני מודה לכם על האירוח.