ועדת הכספים, כנסת 21, פרוטוקול מספר 9, 2019-06-05 10:00

משה גפני: שלום לכולם, אנחנו דנים עכשיו בנושא:

משה גפני: החלטת הממשלה לפעול להפרטת בית הספר המרכזי למלונאות בע"מ – תדמור.

משה גפני: זאת ישיבת מעקב – איפה אנחנו עומדים עם העניין הזה?

משה גפני: מי נמצא כאן?

משה גפני: מי יכול להגיד לנו מה קורה?

משה גפני: רעיה, בבקשה, תגידי איפה אנחנו עומדים.

רעיה עדני: בקצרה, אני לא חושבת שאני מחדשת יותר מדי לרוב הנוכחים.

משה גפני: את יודעת מה?

משה גפני: אולי אני אדבר קודם ואחזור על מה שאמרתי בדיון הקודם – אנחנו שואלים את אותן שאלות ואתם עונים את אותן תשובות.

משה גפני: בישיבה הקודמת ובעוד נסיבות אמרתי שאתם רוצים לסגור את תדמור.

משה גפני: המציאות היא כזאת שאתם רוצים רווח מהמקום הזה.

משה גפני: המקום הוא מקום יקר וכל מה שנלווה לעניין.

משה גפני: הוצאתם מכרז וגרמתם לכך שאף אחד לא יוכל לזכות במכרז.

משה גפני: מינהל הדיור הממשלתי לא הוריד מחירים, לא אפשר לעשות את הדבר הזה.

משה גפני: הוא לא אפשר שבית הספר ימשיך וכל מה שנלווה לעניין.

משה גפני: יתרה מזאת, אתם גם לא מאפשרים לנסות לשקם את המציאות שבה אנחנו חיים.

משה גפני: ביקשנו כאן בוועדה שתוציאו מכרז נוסף ותפחיתו מחירים.

משה גפני: ואתם אמרתם: אנחנו נשלח את התלמידים למקום אחר וגם לעובדים אנחנו נמצא מקום.

משה גפני: הניסיון שלי אית

משה גפני: כם הוא ניסיון לא טוב.

משה גפני: רעיה, את כנראה עוד לא היית פה.

משה גפני: היה לי ניסיון עם אחות בריאות התלמיד בבתי הספר.

משה גפני: באתם לכאן, אני הייתי יותר צעיר וצעקתי יותר חזק – בגלל זה קיבלתי אז של צעקן.

משה גפני: באתם אז ואמרתם שיש לכם רפורמה.

משה גפני: הצגתם את זה יפה, כפי שאתם יודעים.

משה גפני: אלה היו הקודמים לך, אני חושב, וגם הקודמים לך.

משה גפני: הם אמרו: אנחנו יוצאים למכרז ותהיה חברה שתחזיק את אחיות בתי הספר.

משה גפני: ואני צרחתי, אמרתי: במילים האלה אתם אומרים שזה ייסגר, זה לא יהיה.

משה גפני: אמרתי את זה בוועדת העבודה והרווחה, אתם יכולים לראות את זה בפרוטוקול.

משה גפני: אתם ניצחתם.

משה גפני: אני הייתי בקואליציה והצבעתי נגד, אבל הקואליציה ניצחה והצביעה בעד זה שתהיה רפורמה וייצאו למכרז.

יעקב מרגי: וזה נראה כפי שזה נראה.

משה גפני: מה שיצא מהמכרז הזה הוא שאין היום.

משה גפני: את שולחת את הילדים שלך לבית הספר ואין אחות בבית הספר.

משה גפני: אין כלום, כלום.

יעקב מרגי: אין שירותי בריאות לתלמיד.

משה גפני: זה מה שהולך לקרות עם תדמור, שלא תהיה טעות.

משה גפני: אתם תגידו שמעבירים את תדמור לבאר שבע או לאיזשהו מקום.

משה גפני: לא יהיה בית ספר, לילדים האלה לא יהיה מקום, לא יהיה פתרון לעובדים.

משה גפני: לא יהיה.

משה גפני: אני אומר לכם בוודאות.

משה גפני: מה ביקשנו?

משה גפני: תעשו ניסיון נוסף.

משה גפני: תוציאו מכרז נוסף ותפחיתו מהמחירים של מינהל הדיור הממשלתי.

משה גפני: והיה אם לא יצליח, כולנו נרים ידיים ונבכה על זה.

משה גפני: אבל אם זה יצליח, הצלנו את המקום.

משה גפני: רעיה, בבקשה.

רעיה עדני: אני מבקשת לחדד ולומר שלא הייתה שום כוונה להכשיל את המכרז שיצא.

רעיה עדני: היינו שמחים מאוד שהוא יצליח.

רעיה עדני: הייתה הנחה של שנה וחצי חינם ללא פטור משכר דירה.

רעיה עדני: עוד שלוש שנים וחצי – 40% שכר דירה, ואחר כך 70% או אחוז מההכנסות, לפי המכרז.

רעיה עדני: זה לא שלא באנו לקראת.

רעיה עדני: המטרה הייתה לא רק למקסם את הנכס בשום דרך ובשום צורה, אלא שבתום לב יצאנו למכרז שהסתבר כלא כדאי כלכלית.

רעיה עדני: לא ניגשו אליו מציעים.

רעיה עדני: לא ביקשנו אף אחד ואני רוצה רק לחדד את זה.

משה גפני: מה אכפת לכם לעשות עוד ניסיון?

משה גפני: אל תחזרי על הדברים, כבר דיברנו עליהם.

משה גפני: אני אשאר עם עמדתי.

רעיה עדני: אני מסבירה.

משה גפני: רק תגידי למה לא לעשות עוד ניסיון אחד.

משה גפני: הרי מדובר על סגירת המקום.

רעיה עדני: להערכתנו ולפי הבדיקות הכלכליות שביצענו, מדובר בהשקעות של עשרות מיליוני שקלים במבנה של כל יזם.

רעיה עדני: המבנה נמצא במצב רעוע מאוד.

רעיה עדני: אני לא יודעת מי מכם ביקר בו לאחרונה, אבל הוא נמצא במצב מאוד לא טוב.

רעיה עדני: הוא דורש עשרות מיליונים.

רעיה עדני: המדינה יודעת להעמיד חלופה אפקטיבית להכשרות בתחום הקולינריה, גם בלי להשקיע את עשרות מיליוני השקלים האלה, ואף יזם פרטי לא מעוניין להשקיע אותם.

רעיה עדני: לכן, אנחנו חושבים שבנסיבות שנוצרו, צריך להמשיך עם המתווה של הממשלה, של חברה בפירוק.

רעיה עדני: מאחר ולא יהיה עוד מכרז, אני מניחה שהחברה תישאר באותו מצב.

משה גפני: כמה כסף ביקשתם מהיזמים במכרז, שנותנים להם פטור לפרק זמן מסוים בשכר דירה?

משה גפני: כמה כסף הם היו צריכים להשקיע בשיפוצים שדרשתם במכרז?

קריאה: כמה שהם היו מחליטים.

רעיה עדני: אנחנו לא דרשנו.

משה גפני: הבנתי, אבל הם היו צריכים להשקיע בשיפוצים.

משה גפני: דיברו איתי היזמים, דיברו איתי גם ממשרד התיירות ודיברו איתי גם מהמלונות, שיהיו כאלה שישתתפו במכרז, לו הוא ייפתח שוב.

משה גפני: הם אמרו כך.

משה גפני: למה לא לנסות?

רעיה עדני: אין שום טעם לצאת שוב למכרז.

משה גפני: מה זה "אין טעם"?

משה גפני: את יודעת שאנחנו מדברים פה על בית ספר שעומד להיסגר, שאין לו פתרון, ועל עובדים שיפוטרו.

משה גפני: על זה מדובר.

אורלי פרומן: מדובר על הכשרה של דור העתיד בענף המלונאות, שהולך וגדל, וזקוק לכוח האדם הזה.

אורלי פרומן: אין לנו שום פריבילגיה לוותר על בית ספר תדמור, שהוא שם דבר לאורך שנים והכשיר אנשים בתחום המלונאות.

אורלי פרומן: זאת השקעה של מספר מיליונים.

רעיה עדני: חלק מתנאי המכרז לא כללו קליטה של העובדים וממילא המבנה היה יוצא לשיפוץ של מספר שנים.

רעיה עדני: לכן, להערכתנו, העובדים לא היו ממשיכים כך או כך, בין אם היה זכיין חדש ובין אם לא היה זכיין חדש.

רעיה עדני: שנית, לגבי התלמידים, תכף יגיע לכאן נציג של משרד העבודה.

רעיה עדני: משרד העבודה ערוך לתת לתלמידים האלה, אפילו מענה עדיף להם על פני תדמור.

משה גפני: מי נמצא ממשרד התיירות?

משה גפני: בבקשה.

פיני שני: אני סמנכ"ל משרד התיירות.

פיני שני: בחנו את האפשרויות לחזור ולהוציא את המכרז.

פיני שני: הצורך התקציבי, מעבר למה שאנחנו כרגע מחויבים בהחלטת הממשלה הנוכחית, והיעדר תקציב לטובת העניין מחייבים אותנו ללכת לפתרון שכל הממשלה תומכת בו, של החלופה לתלמידי התיכון, להכשרות.

משה גפני: לא הבנתי, אתם בעד או נגד?

פיני שני: אנחנו בעד החלופה שמוצעת.

משה גפני: החלופה שהציעה רעיה?

פיני שני: נכון.

משה גפני: אני מבקש את זה מהשר.

משה גפני: אני מבקש את זה בכתב.

משה גפני: לא יעבדו עליי.

משה גפני: השר אמר אחרת.

משה גפני: הוא כתב.

משה גפני: השר נגד הסגירה.

משה גפני: מה זה?

משה גפני: שלטון הפקידים, באמת, עם כל הכבוד.

משה גפני: היה מכתב בוועדה משר התיירות שהוא מתנגד.

משה גפני: אני אבקש את זה בכתב, ששר התיירות יכתוב שהוא בעד החלופה הזאת, שהמשמעות שלה היא סגירת בית הספר.

משה גפני: על סמך מה אתה אומר את זה?

משה גפני: הממשלה לא החליטה לסגור.

משה גפני: מה, אתם נגד הממשלה?

רעיה עדני: הממשלה החליטה לצאת למכרז להעביר את החברה להיות חברה בפירוק.

משה גפני: תדעי לך רק דבר אחד, אני למדתי בישיבה ובכולל.

משה גפני: למדתי 18 שנה.

משה גפני: את הפלפולים האלה אני יודע לעשות יותר טוב ממך, תאמיני לי.

משה גפני: להגיד: אנחנו לא הולכים נגד החלטת הממשלה, אבל זה יהיה סגור ממילא – מה זה "יהיה סגור"?

משה גפני: בגללכם זה יהיה סגור.

יעקב מרגי: חברה בפירוק.

משה גפני: בסדר, אבל לא לסגור.

משה גפני: אם הממשלה הייתה מחליטה לסגור, שתעמוד מאחורי ההחלטה הזאת.

משה גפני: הממשלה לא מקבלת החלטה וזה הפלפול.

יעקב מרגי: לכן הוא אומר לך שמבחינתו, ההסדר שהמדינה מציעה מקובל עליו.

משה גפני: ההסדר הוא סגירה.

משה גפני: סגירה.

משה גפני: כשהם עונים לי, שיחפשו משהו אחר.

אורית פרקש הכהן: זאת החלטה שאפשר לקבל בממשלת מעבר?

אורית פרקש הכהן: לסגור את בית הספר?

משה גפני: לא, היא אומרת שלא סוגרים.

משה גפני: זה הפלפול.

אורלי פרומן: אפשר לדעת מה התוכנית החלופית לאותו בית ספר, לאותם תלמידים, לאותו צוות?

אורלי פרומן: תודה.

משה גפני: משרד העבודה והרווחה, איך אנחנו הולכים ליפול שם?

שולי אייל: כבוד היושב-ראש, אני מנהל האגף להכשרה מקצועית.

שולי אייל: תדמור הוא המוסד הקולינרי המפואר ביותר שהיה במדינת ישראל לאורך השנים.

שולי אייל: הוא הצמיח דורות על דורות של שפים ובעלי מקצוע.

שולי אייל: כל מדינת ישראל נהנתה ממנו.

שולי אייל: במשך שנים הלך תדמור ונחלש כי לא הושקעו כספים בתשתיות ובגלל זה הוא נראה כמו שהוא נראה.

שולי אייל: הוא לא מסוגל לקיים את עצמו במתכונת הנוכחית.

שולי אייל: לדיור הממשלתי, כשהוא יוצא למכרזים, יש שיטת חישוב שלצערי, כשמלבישים אותה על הכשרה מקצועית, היא תמיד כושלת.

שולי אייל: כאשר הדיור הממשלתי שם את האומדנים שלו לטובת השכרת הנכס, זה הופך ללא-כלכלי.

שולי אייל: כשאתה בא כמדינה ואתה מכתיב לספק את שכר ההוראה, את שכר התלמידים וגם את השכירות, הנוסחה הזאת לא מתכנסת.

שולי אייל: אנחנו נמצאים עכשיו בזמן פציעות ויש ילדים שצריך לטפל בהם.

שולי אייל: לילדים אנחנו יודעים לתת מענה שהוא יותר מהולם.

משה גפני: היות ואמרתי קודם שאני לא כל כך מבין, אני צריך להיכנס לעניין.

משה גפני: אתה אומר שאם היו רוצים להצליח במכרז במקרים האלה, כפי שאתה מכיר אותם מקצועית, היה צריך להיות פטור ממכרז?

משה גפני: אם אתה לבד בעולם – תגיד את האמת.

שולי אייל: הפתרון שאני נותן הוא שהילדים - - -

משה גפני: לא, זה כבר החלק השני.

יעקב מרגי: תישאר בניתוח הכלכלי.

שולי אייל: תמיד, כשהמדינה נותנת נכס של הדיור הממשלתי, ולא משנה אם זה תדמור אם משהו אחר, השמאי הממשלתי קובע את הערך על פי הייעוד של המקום ולאו דווקא על פי השימושים האמיתיים בו.

שולי אייל: זה כלל שתופס בכל המקומות ולא משנה אם זה תדמור או בית ספר תיכון.

יעקב מרגי: עכשיו תסביר לנו למה זה קטלני ואי אפשר לעמוד בזה.

שולי אייל: אם המדינה מכתיבה למקום כמה שכירות הוא ישלם, כמה שעת הוראה הוא ישלם ומה שכר הוראה של תלמיד, הנוסחה לא מתכנס ואף יזם לא ייכנס לפרויקט כזה.

יעקב מרגי: לכן היושב-ראש צודק.

יעקב מרגי: אתה איחרת.

משה גפני: לא, הוא לא איחר.

משה גפני: דווקא לעניין.

משה גפני: זאת האמת.

שולי אייל: אנחנו כבר בסוף השנה והשאלה היא האם אנחנו רוצים למצוא לתלמידים פתרון הולם, או שאנחנו הולכים עכשיו בסבב הקפות ולא להגיע לפתרון?

שולי אייל: כבר שלוש שנים שאנחנו באירוע הזה ובית הספר הולך ונעשה יותר ויותר מוזנח.

שולי אייל: אי אפשר להשקיע בבית ספר כזה.

שולי אייל: החלופה, לפחות לגבי תלמידי התיכון, היא שאנחנו נעביר אותם לבית ספר קולינרי חדש ויוקרתי, מטופח מאוד שנקרא דן גורמה בתל אביב.

שולי אייל: זה מתקן חדש תשתיתי.

משה גפני: לא, אתם לא יכולים לעשות לי את זה.

משה גפני: עד עכשיו דיברו על באר שבע.

משה גפני: איך קפצו פתאום לתל אביב?

שולי אייל: זה לא קשור.

שולי אייל: נראה לך שניקח תלמיד תיכון מהרצליה ונשים אותו בבאר שבע?

מיקי לוי: עם דן זה נשמע אחרת, אני חייב להודות.

יעקב מרגי: אתה יודע מה משתמע מהדברים שלך?

יעקב מרגי: שדן נשמע אחרת.

משה גפני: בדיוק הפוך.

משה גפני: הפוך.

משה גפני: אני מסכים איתך לגמרי.

משה גפני: אני הבנתי שמדובר בבאר שבע ופתאום הוא נוסע לתל אביב.

שולי אייל: אני עושה הפרדה בין הנוער לבין המבוגרים.

שולי אייל: לגבי תלמידי התיכון אנחנו חייבים לקבל החלטה לפה או לשם, כי בסוף אנחנו מקימים תשתית חדשה לחלוטין, מושקעת בטירוף והלוואי ותדמור היה נראה ככה, כי אז לא הייתה לנו בעיה.

שולי אייל: התלמידים יכולים להיקלט שם בתחילת שנת הלימודים הנוכחית ואנחנו נממן את ההסעות ואת הכול.

שולי אייל: התלמידים לא ייפגעו וזה בית הספר הכי טוב שלנו ללימודי קולינריה כיום.

שולי אייל: לתדמור יש עבר מפואר, הווה מאוד מאוד בעייתי והעתיד לוט בערפל.

שולי אייל: מה לעשות, זאת המציאות.

שולי אייל: לגבי המבוגרים, מעבר לזה שאנחנו מסיימים עכשיו הקמת בית ספר מפואר בחיפה בהשקעה אדירה של יזם, ואנחנו מסיימים גם באשדוד הקמת בית ספר, אחת החלופות שאנחנו בוחנים ללא שום קשר היא הקמת בית ספר קולינרי נוסף בבאר שבע, שאולי נעתיק לו את השם תדמור.

שולי אייל: הוא ייתן מענה להכשרת מבוגרים.

משה גפני: תודה.

משה גפני: אלישבע, בבקשה.

אלישבע דדון: צהריים טובים, אני מתנצלת על כך שאני מאוד צרודה.

אלישבע דדון: אני עובדת בבית הספר תדמור ואני בעצם מלווה את התהליך של ההפרטה עוד לפני שהוא נולד, במהלך ארבע-ארבע שנים וחצי האחרונות.

אלישבע דדון: אנחנו אלה שהגיעו לוועדה.

אלישבע דדון: אנחנו דחפנו לתהליך ההפרטה.

אלישבע דדון: לא תיארנו, לא פיללנו ולא חלמנו לרגע אחד שלשם זה יתכנס – לפירוק טוטלי.

יעקב מרגי: מה חשבת?

אלישבע דדון: חשבתי שזה יופרט, שזה יועבר לידיים של זכיין שימתג את המקום הזה מחדש, יפריח את השממה ויעשה שם גדולות.

אלישבע דדון: זה מקום מפואר והביטוי המתאים הוא לתפארת מדינת ישראל.

אלישבע דדון: זה בית ספר שנוסד על פי החזון של בן גוריון כדי להפריח את התיירות בארץ ישראל.

אלישבע דדון: זה בית הספר המרכזי למלונאות בארץ.

אלישבע דדון: אתם מפרקים בית ספר מרכזי למלונאות בארץ.

אלישבע דדון: אני יועצת חינוכית בתיכון ואני רוצה לדבר על לוחות הזמנים.

משה גפני: אבל הם אומרים לך שהתלמידים יכולים ללכת לבית ספר, שהוא אומנם לא כמו תדמור, אבל מפואר.

אלישבע דדון: אני אומר על זה מילה.

אלישבע דדון: אתמול התכנסו חלק מהורי התלמידים בבית הספר והוזמן מנהל בית הספר מטעמו של המפרק, מר הראל בלינדה.

אלישבע דדון: הוא עמד מולם וזאת הייתה סיטואציה מאוד מאוד קשה.

אלישבע דדון: ההורים לא מוכנים לשלוח את הילדים לשום מקום אחר.

אלישבע דדון: מדובר בתלמידים שבאים מהגזרה הצפונית בעיקר – חדרה, נתניה.

אלישבע דדון: תלמידים שחלקם הם ילדי 07, דהיינו חינוך מיוחד.

אלישבע דדון: ילדים שאנחנו מכילים אותם עם המעטפת המיוחדת שלנו שנותנת מענה לצרכים שלהם.

אלישבע דדון: ההורים לא מוכנים לשלוח את הילדים שלהם לשום מקום אחר.

אלישבע דדון: אני מרגישה שאני הפה שלהם כאן.

אלישבע דדון: אתמול היו כמעט התעלפויות.

אלישבע דדון: אנשים אמרו: אנחנו נבוא לכנסת ונשבות רעב.

אלישבע דדון: הם לא מוכנים לשלוח את הילדים, אפילו במחיר שהם יישבו בבית או שהם ישלחו אותם מקסימום לעבוד.

אלישבע דדון: הם קיבלו הכשרה של שנה ראשונה בטבחות אז יש להם איזשהו בסיס.

אלישבע דדון: אני לא יודעת אם הוא איתן, אבל יש להם איזשהו בסיס.

אלישבע דדון: ישלחו אותם לעבוד.

אלישבע דדון: לוחות הזמנים מאוד מאוד קריטיים.

אלישבע דדון: הם מקבלים תעודות ב-20 ביוני.

אלישבע דדון: הם מרגישים שאין להם לאן ללכת.

אלישבע דדון: הם מרגישים שקרס עולמם, חד משמעית.

אלישבע דדון: הם ממש מרגישים שתקעו להם מקל בגלגלים.

מיקי לוי: הבעיה היא המרחק בין הרצליה לתל אביב?

אלישבע דדון: לא הרצליה.

אלישבע דדון: אלה תלמידים שבאים מחדרה.

אלישבע דדון: תביא אותם לתל אביב בשמונה בבוקר?

אלישבע דדון: איך?

אלישבע דדון: ממילא הם קמים בחמש בבוקר בשביל להגיע.

מיקי לוי: אני כהדיוט אומר שברכבת זה יותר קל.

מיקי לוי: אם אין פתרון אחר, אז אין.

מיקי לוי: אני לא מבין בזה.

משה גפני: הם רוצים להמשיך ללמוד שם.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: חבר הכנסת מרגי, בבקשה.

יעקב מרגי: אני באתי לכאן כדי לעזור לתדמור להתקיים, עם כל העבר, ההווה והעתיד.

יעקב מרגי: מצד אחד, אני שומע שהעניין עם היזם לא הלך.

יעקב מרגי: אתה יודע, אנחנו לא אוהבים יזמים שלוקחים את זה לרווח אישי-כלכלי.

יעקב מרגי: באה הזרוע המדינתית – האגף להכשרה מקצועית – והנציג שלה אומר שיש לו את כל התשתיות.

יעקב מרגי: שאלתי אותו מה עם העובדים והוא אמר שהוא מוכן לקלוט את כל העובדים.

שולי אייל: לא, חשבתי שאתה מדבר על התלמידים.

שולי אייל: סליחה, עם העובדים אני צריך לבדוק את זה.

שולי אייל: נצטרך לדבר על זה.

שולי אייל: אם יש תשתיות ויש מענים, וזה לא נסיעה לבאר שבע – זה שההורים לא רוצים, באמת ליבי איתם.

שולי אייל: התלמידים לא אוהבים שינויים מטבע הדברים.

שולי אייל: אף אחד לא אוהב שינויים בחיים.

שולי אייל: אבל אם המצב הוא כפי שמתארים אותו, של ריסוק טוטלי, ויש חלופה שהמדינה יכולה להרים - - -

שולי אייל: אם צריך שאני אעשה להם הסעה מתחנת הרכבת לבית הספר, גם את זה אני אעשה.

מיקי לוי: תשמע מה אומר שולי.

מיקי לוי: כל הכבוד.

יעקב מרגי: קשה לעמוד פה ולשמוע – רק לא שינויים.

משה גפני: חברת הכנסת פרומן, בבקשה.

אורלי פרומן: אני נמצאת פה כמי שבאה מתחום החינוך ומכירה את בית ספר תדמור, ואת המענה הנפלא שהוא נתן גם לתלמידים וגם למבוגרים לאורך השנים.

אורלי פרומן: זה בהחלט בית ספר מוביל בעולם המלונאות עם היסטוריה מפוארת שאי אפשר להתעלם ממנה.

אורלי פרומן: אל מול זה אני שמה את השאלה האם מיצינו את כל התהליכים כדי לשקם את בית הספר.

משה גפני: לא.

אורלי פרומן: בית ספר שלא משקיעים בתשתיות הפיזיות שלו לאורך השנים, שלא נתפלא שהוא הגיע לאן שהוא הגיע.

אורלי פרומן: הייתי שם יותר מפעם אחת ואני יודעת על מה את מדברת.

אורלי פרומן: קודם כל, הייתי רוצה שנמצה את כל התהליכים לפני שסוגרים.

אורלי פרומן: זה נורא לאנשי חינוך לראות גן נעול.

אורלי פרומן: אנחנו בעד לפתוח בתי ספר, לפתוח גני ילדים ולראות אותם פורחים.

אורלי פרומן: אבל אנחנו גם צריכים לחשוב באיזה תנאים גם אתם עובדים שם ובאיזה תנאים התלמידים לומדים, גם הצעירים וגם המבוגרים.

אורלי פרומן: יכול להיות שצריך להקים בית ספר בבאר שבע וזה לא תחליף למקום שבית הספר נמצא בו היום.

אורלי פרומן: אם צריך לשפץ אותו עד היסוד ותהיה תקופת ביניים, אז תהיה תקופת ביניים שבה יסיעו את הילדים למקומות הקרובים והטובים, אבל נדע שהם חוזרים לבית משופץ.

אורלי פרומן: לכן אני מבקשת למצות את התהליך לפני שגוזרים את הגזרה וסוגרים את בית הספר.

אורלי פרומן: שנית, אני מבקשת שאתם, כצוות בית הספר – אני מאוד מכירה את הסיטואציה שאת מתארת – תיקחו את המושכות ותלכו יחד עם המהלך שהוא נכון, חשוב וראוי לכם ולילדים.

אורלי פרומן: ולא ראוי ללמוד במבנה כפי שהוא נראה היום.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: אני נסעתי אתמול לאילת והרציתי שם בכנס רואי החשבון.

משה גפני: כל הדרך הלוך וחזור לא הבנתי איך ממשלה מקבלת החלטה שנשמעת כמו שעכשיו הציגו, שסוגרים את שדה דב.

משה גפני: זה פשוט לא יאומן.

משה גפני: לוקחים עיר – העיר הזאת תיסגר.

יעקב מרגי: כבר היום פורסם - - -

משה גפני: ברור, זה לא צריך להיות מפורסם.

משה גפני: אני אומר לך שברור לחלוטין שזאת החלטה, שהיא החלטה נדל"נית בעיקרה.

משה גפני: לוקחים עיר, העיר הדרומית במדינת ישראל – יש לזה השלכות מדיניות, ביטחוניות, כל מה שאתה רוצה לדבר עליו – והולכים לסגור אותה.

משה גפני: הסגירה תהיה קריטית.

משה גפני: מסבירים לך בטוב טעם כמה זה חשוב וצריך ויש לזה פתרון בכלל.

משה גפני: ייסעו דרך שדה התעופה בבן גוריון וינחתו בשדה התעופה רמון.

משה גפני: ואז ייסעו עוד עשרים דקות לאילת.

יעקב מרגי: הקרקעות של פי גלילות, כולן שווקו?

משה גפני: עוד לא, לאט-לאט.

משה גפני: אל תמהר.

מיקי לוי: הקרקעות הן פרטיות ולא מגלים מי אוחז בהן.

מיקי לוי: יש חיסיון של בית משפט עליון.

משה גפני: חברי הכנסת הנכבדים, אני לא חשוד בזה שיש לי איזה אינטרס שם.

משה גפני: ממש.

משה גפני: אני הייתי שם.

משה גפני: הצוות שלנו היה וראינו את מה שקורה שם.

משה גפני: זה בית הספר הטוב ביותר במדינת ישראל בנושא הקולינרי.

משה גפני: יש לזה משמעות, מכיוון שבאים לשם - - -

רעיה עדני: זה נאמר על דן גורמה, לא על תדמור.

משה גפני: לא, על תדמור.

שולי אייל: אני אמרתי שהעבר של תדמור הוא המפואר ביותר מבין כל מוסדות הקולינריה.

שולי אייל: ההווה שלו חלש והעתיד שלו לוט בערפל.

משה גפני: על ההווה אנחנו דנים.

משה גפני: אמרתי ואני חוזר ואומר – אתם יכולים להגיד מה שאתם רוצים- שזה בית הספר המפואר ביותר שהיה במדינת ישראל.

משה גפני: מה היה?

משה גפני: אם אנחנו עם בלי עבר, אנחנו לא שווים כלום היום.

משה גפני: זה מה שהיה.

משה גפני: הייתי שם, ראיתי, ראיתי את התלמידים, ראיתי את העבודות שלהם, ראיתי את המקום.

משה גפני: הבנתי אז שאם לא יהיה משהו דרמטי, האוצר ייקח את המקום.

משה גפני: למה עלה בי חשד כזה?

משה גפני: לא יודע.

משה גפני: זה היה ברור לחלוטין – במרכז הרצליה, מקום מפואר.

משה גפני: למי שאכפת מבית הספר הזה, זה אותו דבר כמו עם בריאות התלמיד, עם האחות – אנחנו נסדר, הנה, יש לנו מקום.

משה גפני: משרד העבודה והרווחה, שהיה נגד בדיון הקודם, פתאום הוא נהיה בעדם.

משה גפני: זה גם דורש הסבר, למה הם שינו את דעתם.

משה גפני: משרד התיירות – השר כתב לא לסגור.

משה גפני: הוא כתב לי.

משה גפני: פתאום משרד התיירות בעד.

משה גפני: אני רוצה להגיד לחברי הכנסת החדשים, שאני מבקש שיהיה לכם דרך ארץ מפני אגף התקציבים באוצר כי הם מחליטים בסוף.

משה גפני: וזה לא פשוט.

משה גפני: כשאני מנהל נגדם מלחמה, אני חוטף מהם מכות.

יעקב מרגי: לעיתים בלחץ פיזי לא כל כך מתון על המשרדים.

משה גפני: נכון.

משה גפני: הם אנשים מוכשרים, אנשים טובים.

משה גפני: אם הייתי צריך לקחת מישהו למפלגה שלי כדי שילחץ, הייתי לוקח את אגף התקציבים.

משה גפני: תדעו שבית הספר הזה ניתן לשיקום בלי הרבה בעיות.

משה גפני: להוציא מכרז חדש, נוסף.

משה גפני: לקחת בחשבון את מה שנאמר פה קודם על ידי שולי אייל.

משה גפני: נאמר נכון, שאם היו באים עכשיו ולא משתמשים בדגם הפשוט, היו מצליחים לשקם את המקום הזה.

משה גפני: וזה מקום מצוין.

משה גפני: את העבר שלו אפשר לחדש בכמה דקות.

משה גפני: זה לא פצצת הגרעין מאיראן.

משה גפני: האוצר רוצה את הנכס הזה.

משה גפני: תעמדו בדרכו, נראה אתכם.

משה גפני: הוא רוצה את הנכס הזה.

יעקב מרגי: חוץ ממצבו של הבניין, ההתנהלות של המקום מקצועית?

יעקב מרגי: יש אחריות כלכלית?

יעקב מרגי: יש אחריות פיננסית?

יעקב מרגי: הכול מתנהל כמו שצריך למעט הבניין והתשתיות?

משה גפני: ברי צריך לענות, הוא המפרק.

משה גפני: תענה בבקשה לחבר הכנסת מרגי.

ברי בר-ציון: אני המפרק, אני זה שהיה אמור להפריט את המקום.

ברי בר-ציון: לגבי ההתנהלות הנוכחית – ברשותך, אני ארצה לדבר כמה דקות גם בסוף.

משה גפני: תאמר, אנחנו מתקרבים לסוף.

משה גפני: אני הולך לקבל החלטה שנסגור בכלל את כל הדברים הטובים בארץ.

משה גפני: קחו את הכסף.

ברי בר-ציון: אני יכול להעיד על תקופתנו שהמקום מתנהל באופן סדיר.

ברי בר-ציון: יש פיקוח על כל שקל לפני הוצאתו ואחרי הוצאתו על ידי חברים מהאוצר, שאצלם אני עובד.

ברי בר-ציון: הקורסים שנלמדים הם קורסים מקצועיים; התלמידים שמלמדים אותם מקבלים לימוד מקצועי; צוות בית הספר הוא צוות טוב, אבל זאת לא הייתה השאלה.

יעקב מרגי: היה חשוב לדעת גם את זה.

אורלי פרומן: הוא שואל גם מבחינה פדגוגית.

ברי בר-ציון: פדגוגית אני לא חושב שיש או הייתה למישהו תלונה בשלוש השנים שאנחנו שם.

משה גפני: זאת התשובה.

יעקב מרגי: ממה נבעה ההחלטה למנות מפרק?

ברי בר-ציון: זה לא פירוק רגיל.

ברי בר-ציון: זה לא פירוק כמו שאנחנו מכירים, שבו עסק נקלע לקשיים והוא נכנס לפירוק.

ברי בר-ציון: אני גם לא מפרק רגיל בהקשר הזה.

ברי בר-ציון: ממשלת ישראל, בהמלצת הפקידות המקצועית, החליטה ללכת למכרז של הפרטה והחליטה לעשות את זה במכרז של הפרטה.

משה גפני: למה?

משה גפני: שואל חבר הכנסת מרגי למה.

משה גפני: מה המניעים?

ברי בר-ציון: למה עושים הפרטה בדרך כלל?

משה גפני: לא בדרך כלל.

משה גפני: עכשיו.

משה גפני: בזה.

משה גפני: למה?

משה גפני: מה קרה?

משה גפני: בלינדה, אני רוצה לדעת מה אומרים ההורים על בית הספר.

משה גפני: תגיד רק משפט אחד.

משה גפני: את מה שאמרת בשקט, תגיד בקול.

הראל בלינדה: ההורים וגם צוות הפיקוח של משרד העבודה רואים בצד הפדגוגי הצלחה.

הראל בלינדה: בית הספר הוא בית ספר טוב לילדים שהם באמת לא קלים ולא פשוטים, שמגיעים אליו.

יעקב מרגי: אנחנו צריכים לעבור התמחות בחליבה.

יעקב מרגי: הנתונים מגיעים הנה כמו במחלבה.

הראל בלינדה: בהיבט הפדגוגי יש הצלחה.

משה גפני: זה מה שאמר מישהו כשעלה המצב הסוציו-אקונומי של העיר.

משה גפני: אמרתי לו: במדינה הזאת אסור להצליח.

משה גפני: אם עולה לך המדד הסוציו-אקונומי, תפסיק לקבל מענקים.

הראל בלינדה: יש בבית הספר בעיות קשות אחרות, בעיקר מצב התשתיות שלו.

משה גפני: תנו לברי להשלים.

ברי בר-ציון: הם החליטו לעשות הפרטה וההפרטה נכשלה.

ברי בר-ציון: אמרתם למה ואני לא נכנס לזה בכלל.

ברי בר-ציון: דובר על פירוק מרצון עם הצהרת כושר פירעון.

ברי בר-ציון: זאת הדרך שהחליטו שהיא הדרך הנכונה, בגלל ריבוי המשתתפים בעסק.

ברי בר-ציון: בעלי המניות – מדינת ישראל אמרה: אני עומדת מאחורי התנאי של פירוק עם כושר פירעון ואנחנו נדאג לפרוע את החובות.

ברי בר-ציון: תביאו את זה להפרטה.

ברי בר-ציון: הקצו הרבה כסף.

משה גפני: כמה כסף יש עד סוף השנה?

משה גפני: כמה כסף יש עד ספטמבר?

ברי בר-ציון: בהתנהלות הנוכחית, אנחנו מגיעים לספטמבר עד הצוואר.

משה גפני: כמה כסף יש עד ספטמבר?

דריה פודשיבלוב: אני מאגף החשב הכללי.

דריה פודשיבלוב: נכון לעכשיו, במסגרת הסכם המימון נותרו כ-4 מיליון שקלים.

ברי בר-ציון: פחות.

דריה פודשיבלוב: פחות.

משה גפני: וכמה אתה צריך?

ברי בר-ציון: צריך לשם מה?

מיקי לוי: כדי לחיות עד סוף השנה, כדי לחיות עוד שנתיים.

ברי בר-ציון: זה בדיוק מה שניסיתי להגיד.

ברי בר-ציון: תנו לי דקה ואני אסיים את הדברים.

משה גפני: בבקשה.

משה גפני: רק תזכור שאני רוצה תשובה כמה כסף אתה צריך עד ינואר.

ברי בר-ציון: אני לא יודע להגיד לך עד ינואר.

ברי בר-ציון: אני תכף אענה לך.

ברי בר-ציון: הכסף הזה היה אמור לגמור את המכרז לפני תקופה והמכרז הזה התמשך.

ברי בר-ציון: הוא התמשך שלא בטובת אף אחד.

ברי בר-ציון: יש דברים שלא נלקחו בחשבון וזה לא משנה.

ברי בר-ציון: זה היה.

ברי בר-ציון: כרגע אנחנו נמצאים במצב שבו נכשל המכרז ויש כל מיני קולות, כמו שאדוני אמר, בתוך ועדת ההיגוי.

ברי בר-ציון: אני כפוף לוועדת ההיגוי המפקחת גם על המדיניות, גם על העשייה וגם על הכסף לפני הכניסה שלו ואחרי הכניסה שלו.

משה גפני: זה המצב.

יעקב מרגי: לכן הגישה שלך צודקת, לחזור אחורה ולא ללכת לחלופה.

ברי בר-ציון: אנחנו יכולים לבצע כל דבר ולכל דבר יש משמעויות.

ברי בר-ציון: הצגנו חלופות אחרי המכרז ונבחרה חלופה.

ברי בר-ציון: החלופה שנבחרה –זה נאמר פה בישיבה הקודמת – היא סגירה מדורגת ומסודרת.

ברי בר-ציון: הסגירה המדורגת והמסודרת מחייבת אותנו, את הממשלה – אני עובד עבור הממשלה בעניין הזה – להגיע לכאן ולהגיד: אדוני, תתקצב לנו את הסיום הזה.

ברי בר-ציון: בלי שזה יתבצע, אני כבר אומר לכם שבספט

ברי בר-ציון: מבר סוגרים את העסק, וזה לא כולל את הזכויות של העובדים ואת המשמעויות שקורות אם סוגרים בספטמבר כי יש לזה עלויות.

ברי בר-ציון: אם אתה סוגר דברים באמצע, אתה צריך לשלם לאנשים כל מיני דברים.

יעקב מרגי: שנת לימודים שלמה.

משה גפני: רעיה, תשנו את ההחלטה.

מיקי לוי: לא הבנתי, הם מסיימים את השנה הזאת?

ברי בר-ציון: אני לא חושב שצריך לסיים את העניין בגלל לחץ כספי.

ברי בר-ציון: צריך להגיע להחלטה.

ברי בר-ציון: הגעתם להחלטה?

ברי בר-ציון: צריך להנחות אותי, צריך לתקצב את המשמעות של ההחלטה הזאת ואני אבצע אותה.

ברי בר-ציון: אני אבצע אותה בצורה הכי טובה מבחינת העובדים ומבחינת הממשלה שעבורה אני עובד.

ברי בר-ציון: צריך להגיע להחלטה וצריך לבצע אותה.

ברי בר-ציון: צריך לתקצב אותה.

ברי בר-ציון: ואם לא, זה ימות לבד.

משה גפני: רעיה, אני רוצה לסכם לך את הדברים שנאמרו פה.

משה גפני: אל תהיו מרובעים.

משה גפני: באמת.

משה גפני: אומר ברי – אם הוא לא יגיד את זה, אני אגיד את זה אבל הוא איש מקצוע ואני בסך הכול כלום, במיוחד בתקופה הזאת, מה אני יכול לעשות לכם?

משה גפני: – הוא אומר שהסגירה עולה כסף ואי אפשר לסגור מבלי שיהיה תקציב לא קטן כדי לפתור את בעיית העובדים.

משה גפני: זה עולה כסף.

משה גפני: אם משאירים את זה פתוח, ההוצאות האלה לא קיימות.

משה גפני: אומרים כולם שפדגוגית, עניינית בית הספר מצוין.

משה גפני: ההורים משבחים את בית הספר.

משה גפני: יש בעיה והיא התשתיות.

משה גפני: יצא מכרז, המכרז נכשל.

משה גפני: אנחנו לא היינו מעורבים במכרז ומי שהיה מעורב במכרז זה אתם.

משה גפני: המכרז נכשל ויש לנו לקחים מהמכרז הזה.

משה גפני: אנחנו יודעים מה צריך לעשות.

משה גפני: ועדת הכספים באה ומבקשת מכם לעשות חשיבה מחדש ואולי תוציאו מכרז נוסף.

משה גפני: לא תהיינה הוצאות כמו שברי אומר, ויכול להיות שהמכרז יצליח.

משה גפני: אנחנו נפחית קצת בעלויות, אנחנו נתגבר על הבעיות שהיו במהלך המכרז האחרון ובית הספר יישאר.

משה גפני: אם לא תעשו את זה – אני לא יכול בלי איומים – אני לא מאיים אלא רק אומר שזה יגביר את החשד שאתם לא רוצים פתרון.

משה גפני: אתם רוצים פשוט לקחת את הקרקעות העשירות שיש במקום הזה.

משה גפני: תעבירו אותם לבאר שבע; תעבירו אותם לתל אביב תעבירו את התלמידים לפה; לא תמצאו פתרון לעובדים; תגידו שבלאו הכי את העובדים צריך לפטר; תגידו מה שאתם רוצים.

משה גפני: אבל אם אתם לא הולכים לניסיון הזה – לא אמרתי שלעולם ועד תשאירו.

משה גפני: יכול להיות שבאמת אין פתרון.

משה גפני: יכול להיות, אני לא אומר אחרת.

משה גפני: אבל כולנו יודעים שצריך לעשות ניסיון.

משה גפני: לכן, אני מבקש לעשות ניסיון נוסף.

משה גפני: לפרסם מכרז שיהיה בו פתרון לליקויים שהיו עד עכשיו, להתמשכות הזמן שגרמה נזק בל יתואר בגללכם.

משה גפני: לניסיון הזה של אגף הדיור הממשלתי וכל מה שאתם קשורים אליו – היו בעניין הזה דברים שהם אינם ראויים.

משה גפני: לכן אנחנו מבקשים שתעשו עוד ניסיון ואחרי הניסיון הזה לא נדבר יותר.

רעיה עדני: חבר הכנסת גפני, כמו שאמרתי בפתיחת דבריי, אין טעם לצאת לעוד ניסיון במסגרת התקציב הקיים.

רעיה עדני: המשמעות של יציאה לעוד ניסיון, שאנחנו מאמינים שהוא יעבוד לדעת כל הגורמים המקצועיים, כולל ברי – אתה יכול לשאול אותו – היא תקציב נוסף.

משה גפני: על סגירה.

שגית אפיק: גם סגירה דורשת תקציב.

משה גפני: אני לא ממשיך את הדיון הזה.

משה גפני: הוא היה עליי לזרא.

משה גפני: אתם מקבלי ההחלטות.

משה גפני: אתם צריכים ללכת לקובעי המדיניות בממשלה, גם לשר התיירות, גם לשר העבודה והרווחה, גם לשר האוצר.

משה גפני: ללכת לכולם ולהגיד להם מה עומד על הפרק, בגלל שאני אעשה את זה.

משה גפני: אני אדבר עם האנשים.

משה גפני: לכן אנחנו מבקשים לצאת למכרז חדש.

משה גפני: ללמוד להפיק לקחים מהמכרז הקודם שהיה לא טוב.

משה גפני: הוא היה לא טוב בגללכם.

משה גפני: הוא היה לא טוב בגלל מינהל הדיור, הוא היה לא טוב בגלל התמשכות הזמן.

משה גפני: אם היה מדובר בקרקע במצפה רמון, לא היית רואה אותם.

משה גפני: הם באים בגלל שזה מרכז הרצליה.

משה גפני: זה הרבה כסף והילדים ייזרקו לרחוב.

משה גפני: בעזרת השם, כשאני אעזוב את הכנסת ואני אצטרך להרצות איך הממשלה עובדת, זאת תהיה אחת הדוגמאות איך משרד העבודה והרווחה שינה את עמדתו.

משה גפני: מה קרה?

משה גפני: מה היה בישיבה הקודמת ומה יש עכשיו?

מיקי לוי: יש לי הצעה בשבילך, אותו כסף נדל"ני שנתנו לניקוי אדמות תעש ולא בוצע, הוא כסף פנוי.

מיקי לוי: המדינה השתלטה על קרקעות ברמת השרון.

רעיה עדני: אנחנו מבקשים לחדד שלסגור את המקום נדרש כך או כך, בין אם אתה סוגר את זה לטובת מכרז ובין אם אתה סוגר את זה לא לטובת מכרז.

רעיה עדני: 30 מיליון השקלים שתוקצבו, תוקצבו למטרות הסגירה ולכן לא מדובר בכסף חליפי.

רעיה עדני: סגירה צריכה להתקיים כך או כך בכל המתווים.

רעיה עדני: לכן, יציאה למכרז דורשת תוספת תקציב מעבר לעלות הסגירה.

רעיה עדני: אני מתחייבת במכרז לסגור ולכן, זה מעבר לעלויות המכרז.

שולי אייל: זה אותו תקציב שתכננו לפתרונות חלופיים.

קריאה: זאת סגירה ופתרון חלופי, לא סגירה נטו.

רעיה עדני: יש לנו פתרון חלופי, הצגנו אותו.

רעיה עדני: הוא פתרון טוב.

רעיה עדני: הוא נותן את אותן תועלות.

קריאה: צריך לעשות השתדלות.

רעיה עדני: אנחנו יצאנו למכרז ונכשלנו בו.

מיקי לוי: כמה עובדים נשארו?

מיקי לוי: כמה עובדים קרובים לפנסיה?

מיקי לוי: כמה צריכים פיצויים מוגדלים?

מיקי לוי: תגיד, אולי זאת הזדמנות.

ברי בר-ציון: מיקי, נותרו היום 47 עובדים, חלק השתחררו.

ברי בר-ציון: יש גם כאלה שרוצים ללכת ואני מחזיק אותם בכוח.

ברי בר-ציון: יש הסכם שנסגר בין המדינה לבין ההסתדרות לפני הפירוק, שמדבר על תנאים נדיבים.

ברי בר-ציון: אף אחד שם לא מרוויח בשמיים, אבל יש הסדר כזה.

ברי בר-ציון: אני לא חושב שזאת הבעיה.

ברי בר-ציון: אני חושב שהכסף הזה לא מתוקצב, לא זה ולא הסגירה.

מיקי לוי: זה שהכסף לא מתוקצב לעובדים, אנחנו נדאג לכסף.

קריאה: גם במכרז המשכי תצטרך לשים את הכסף הזה.

קריאה: זה לא משנה.

קריאה: זה צריך להיאמר.

קריאה: הכסף הזה יצטרך להינתן גם אם נצא למכרז חדש ולכן זה לא משנה.

קריאה: בכל מקרה תצטרך כי תצטרך לסגור את המקום לשיפוץ.

משה גפני: גבירותיי ורבותיי, אני ביקשתי מהמשרדים שכל אחד ייתן חמישה מיליון שקל כדי שנוכל להתקדם עם העניין הזה.

משה גפני: אני מבקש שתשאלו את השרים שלכם האם הולכים לכיוון הזה והאם הולכים למכרז נוסף כדי שבית הספר ימשיך להתקיים.

משה גפני: אם זה לא יהיה המצב, יכול להיות שאנחנו נקיים דיון.

משה גפני: אני מבקש תשובה עד יום שלישי.

יעקב מרגי: מה יש על סדר-היום ביום שלישי?

משה גפני: העברות.

משה גפני: רק תזכרי את אחות בריאות התלמיד.

משה גפני: אני זוכר את מי שבאה להציג את זה מטעם האוצר.

משה גפני: אין היום אחות בריאות.

משה גפני: אני יכול להראות לך הרבה מאוד דוגמאות.

משה גפני: יש בעיות עם הדיור?

משה גפני: ביטלתם את המשכנתאות המסובסדות.

משה גפני: הסברתם הסבר גדול.

משה גפני: ביטלתם את מענקי המקום.

משה גפני: חסכתם כסף, לקחתם לעצמכם כסף ואנשים אין להם דירות.

משה גפני: אני הייתי שם.

משה גפני: מה לעשות?

משה גפני: על זה אומר שלמה המלך: יוסיף דעת, יוסיף מכאוב.

משה גפני: אני הייתי בדיונים האלה ואמרתי: אתם הולכים לחסל את המדינה, לא יהיו דירות.

משה גפני: לא, לא צריך משכנתאות מסובסדות.

משה גפני: אנשים סוחרים בזה.

רעיה עדני: חבר הכנסת גפני, אני לא לוקחת כסף לעצמי.

משה גפני: לא, חס וחלילה.

רעיה עדני: משכורתי נקבעת על ידי נציבות שירות המדינה.

משה גפני: אני מסכים, לא זה מה שאמרתי.

משה גפני: יש לכם החלטות.

משה גפני: חס וחלילה, את אישה ישרה והכול בסדר.

משה גפני: היא די עקשנית, אבל אישה מאוד ישרה.

משה גפני: המציאות היא שההחלטות האלה הן החלטות שגויות.

משה גפני: הן לא טובות.

משה גפני: במהלך ההיסטוריה אנחנו נעמוד עם לשון בחוץ ואז שולי יגיד שבעבר זה היה בית הספר הכי טוב, פאר למדינת ישראל.

שולי אייל: חבר הכנסת גפני, מיום כניסתי לתפקיד הקמתי עשרה בתי ספר מקצועיים חדשים.

שולי אייל: בשנה הקרובה אני אקים עוד שמונה.

שולי אייל: אני לא נהנה לראות בית ספר נסגר.

משה גפני: אני מתאר לעצמי.

שולי אייל: אני בהחלט לא נהנה לראות בית ספר נסגר ואני מאוד פועל לטובת החינוך המקצועי.

משה גפני: נכון.

משה גפני: לכן, ההחלטה המקורית שלכם הייתה שלא לסגור.

משה גפני: לצאת לעוד מכרז.

שולי אייל: במשך שנים החזקתי בדעה שלא לסגור.

שולי אייל: הייתי מגיע לכאן ונלחם שלא לסגור.

משה גפני: בשבועיים האלה היה שינוי.

שולי אייל: במצב הנוכחי, אני לא אעמוד בזה תקציבית.

שולי אייל: המבנה הזה מצריך עוד מיליונים.

שולי אייל: אני אומר את זה בכאב רב כי מעולם בתפקיד שלי לא המלצתי על סגירת בית ספר.

שולי אייל: אני אומר את זה בכאב רב, בעיקר בגלל העבר.

שולי אייל: במצב הנוכחי שהגענו אליו ההוצאות הולכות ונערמות.

שולי אייל: אנחנו לא מייצרים את החלופות בדן גורמה.

שולי אייל: אני צריך לתת להם להיערך ואני חושב שאנחנו עושים פגיעה מתמשכת שלא לטובת אף אחד מהנוגעים בדבר.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: שאלו לגבי התאחדות המלונות.

משה גפני: יש כאן מישהו שיכול להגיד שהוא יכול להפעיל את בית הספר הזה?

יואב בכר: אני מהתאחדות המלונות.

יואב בכר: אני בפירוש מכיר את תדמור גם בימים הטובים שלו ועד לפני כמה שנים, הוא היה בית ספר מפואר.

יואב בכר: כל הזמן מדברים פה על קולינריה.

יואב בכר: תדמור היו בו קורסים שהם לא רק קולינריה.

יואב בכר: מלונאות זה לא רק קולינריה.

יואב בכר: אני אומר משהו שהוא מאוד חשוב – לנו חשובה ההכשרה.

יואב בכר: במשך שנים ניסינו להגן על תדמור ואני לא יודע אם אתם יודעים, ב-2008 היה מכרז ההפרטה הראשון של תדמור, והיו בו 10 מיליון שקל לטובת שיפוץ.

יואב בכר: אבל ביטלו אותו, הוא לא יצא לדרך.

יואב בכר: הממשלה התחרטה.

יואב בכר: המכרז האחרון היה עם אפס שקלים לשיפוץ ולכן אף אחד לא לקח את המכרז ולא התקרב עם המכרז, כי הוא לא יכול כלכלית להיכנס אליו.

יואב בכר: שמעתי את הדברים, אני מכיר את תדמור ואת הבעיות שיש היום בתדמור מבחינת תשתית.

יואב בכר: אני מודע לזה ואני מבין את הקושי, בטח כיום במצב של תדמור.

יואב בכר: אבל לנו כואב בדיוק כמו לך, כבוד היושב-ראש, שבעוד כמה שנים אנחנו נראה שם בניינים.

יואב בכר: הניסיון שלנו זהה – כשבית ספר נסגר, בדרך כלל הוא לא כל כך נפתח.

יואב בכר: אם הנוער יעבור לדן גורמה בתל אביב זה מצוין.

יואב בכר: מבחינת המבוגרים, אלה אנשים אחרי צבא שבאים לקורסים.

יואב בכר: חברים, יש לנו מחסור באלפי עובדים, בוודאי באלפי עובדים מוכשרים.

יואב בכר: נסגרו בתי ספר גם באזורים שמחוץ לתל אביב.

יואב בכר: מדברים על פתיחת בית ספר בחיפה וזה נהדר, ואנחנו מעריכים כל דבר כזה.

שולי אייל: באשדוד אנחנו מקימים בית ספר וגם בחיפה.

יואב בכר: לסיום, אני רוצה להגיד שזה יכאב לנו מאוד אם תדמור ייסגר.

יואב בכר: זה היה מוסד מפואר ואני לא יודע אם אתם יודעים, יש דף פתיחה מאוד יפה שלו עם טדי קולק בתור מזכיר הממשלה, שמקימים את תדמור לטובת המלונאות.

משה גפני: אני רק שואל אם הפסדתי משהו שאמרת, אם הממשלה הייתה משקיעה 10 מיליון שקל.

יואב בכר: היום זה כבר יותר, אבל אם יהיה כסף לטובת מכרז, כך שהיזם שייכנס אליו יידע שהוא לא מפסיד, כמובן - - -

משה גפני: כמה כסף הממשלה צריכה לשים כדי שהיזם יידע שהוא לא מפסיד?

יואב בכר: להערכתי, סדר גודל של בין 15 ל-30 מיליון שקלים.

משה גפני: ב-15 מיליון שקלים זה גם אפשרי.

יואב בכר: אני חושב שאם ישימו 15 מיליון שקלים, יהיו יזמים שייכנסו.

משה גפני: שמעתם אותו?

משה גפני: שמענו את הדבר הזה גם קודם ולכן ביקשתי שהמשרדים - - -

רעיה עדני: אנחנו לא חושבים ש-15 מיליון שקל, לפי התחשיבים שאנחנו מכירים, יספיקו.

ברי בר-ציון: אנחנו גם לא מכירים את זה.

ברי בר-ציון: ניתנו 20 מיליון שקלים במכרז הנוכחי לתמיכה.

ברי בר-ציון: 20 מיליון השקלים שניתנו במכרז הם לטובת קורסים במהלך השנים.

משה גפני: רעיה, מה שאתם חושבים לא רלוונטי מבחינתנו בגלל שיש לנו ערעור על המחשבות שלכם.

משה גפני: הרבה פעמים, כשצריך להביא חוק, אתם נותנים לו הערכה של 100 מיליון שקל, ואחרי זה, כשצריך לבטל אותו, אתם נותנים הערכה של 5 מיליון שקל על אותו דבר.

משה גפני: לא תמיד אנחנו מקבלים את ההערכה שלכם כדבר שהוא הלכה למשה מסיני.

רעיה עדני: נשמח לבדוק כל הערכה חליפית.

רעיה עדני: אם יש להתאחדות המלונות הערכה, נשמח לראות אותה.

משה גפני: הוא אמר.

אורלי פרומן: לפי מה שאני שומעת פה, המטרה כבר סומנה מזמן.

אורלי פרומן: אם אז לא נתנו 10 מיליון שקל לשיפוצים, המצב הלך והידרדר וברור - - -

משה גפני: אנחנו עוד נמשיך את הדיון הזה.

משה גפני: אני מבקש ממשרדי הממשלה הרלוונטיים – משרד התיירות, משרד העבודה והרווחה ומשרד האוצר – 5 מיליון שקל כפי שביקשתי בפעם הקודמת.

משה גפני: אני רוצה שיהיה כסף כדי שהתאחדות המלונות או כל זכיין אחר יוכלו להיכנס לעניין של השיפוצים כדי שבית הספר לא ייסגר.

משה גפני: פותחים מכרז חדש והיה אם נכשלים, אנחנו לא נעבוד יותר בעניין הזה.

משה גפני: יש לי חשד, גם מהעבר וגם ממה שקורה עכשיו, שאתם רוצים את הקרקעות שם.

משה גפני: אני לא מתכוון אלייך ואני לא מתכוון אליך.

משה גפני: בסך הכול, במדיניות, מישהו קיבל החלטה שלא מסייעים להמשיך את פתיחת בית הספר הזה.

משה גפני: אני מבקש לקבל תשובה עד יום שלישי ואנחנו נחליט פה בוועדה מה עושים.

משה גפני: אני רוצה שבית הספר ימשיך ואני מאוד חושש מההערכות שלכם.

משה גפני: אני חושש מזה.

משה גפני: חס וחלילה, אני חושב שאתם אנשים רציניים ומוכשרים, אבל אני חושש שאתם רוצים את הקרקעות היקרות שם.

אורית פרקש הכהן: דרך אגב, ההעברות שלכם בתחום התיירות של המשרד הן בסכומי עתק.

משה גפני: איזה העברות?

אורית פרקש הכהן: של משרד התיירות, אתה תראה את הסכומים.

אורית פרקש הכהן: קל יהיה למצוא שם עודפים של 5 מיליון שקלים.

משה גפני: תודה רבה, תשובה עד יום שלישי.

ברי בר-ציון: תהיה ההחלטה אשר תהיה, צריך לתקצב אותה.

משה גפני: בסדר גמור.