הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 263, 2018-12-25 11:00

יפעת שאשא ביטון: צהריים טובים לכולם.

יפעת שאשא ביטון: ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם אני פותחת את דיון הוועדה בנושא: התמודדות מערכת החינוך עם אלימות במוסדות החינוך.

יפעת שאשא ביטון: זה לא הדיון הראשון שאנחנו מקיימים בנושא.

יפעת שאשא ביטון: היו דיונים בעבר וביקשנו שהמנכ"ל או שר החינוך יצטרפו אלינו, אך לצערי הרב, זה לא צלח ואנחנו לא יכולים להמשיך ולחכות.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור של אלימות בבתי ספר הוא עניין כואב, הוא כואב גם בגלל המציאות שבה נמצאים הילדים בתוך המוסדות הללו, אבל הוא כואב גם בגלל חוסר האונים שהמערכת מגלה בכל אירוע מחדש.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מקבלים לא מעט פניות גם ללשכה וגם בכלל, דרך גורמים אחרים, על מקרים שבהם ילדים מרגישים לא בטוחים בתוך בית הספר, חווים אלימות על צורותיה השונות, בין אם זה פיזית ובין אם זה חרמות, בין אם זה אלימות ובין אם זה ברשתות החברתיות, ובין אם זה במרחב הפיזי של בית הספר.

יפעת שאשא ביטון: הילדים פשוט מרגישים חשופים ולא מוגנים.

יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שהקושי היותר גדול הוא שאנחנו מוצאים הרבה מאוד פעמים אנשי חינוך ומערכת חינוך שלא יודעים להתמודד עם התופעה הזאת שהולכת ומתרחבת.

יפעת שאשא ביטון: ואני מוכרחה לומר לכם, אני לא באמת מאשימה את המורים ואת המנהלים שנמצאים שם בשטח.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שבתי הספר בהתנהלות של היום נמצאים בסיר לחץ, הם מותקפים מכל כיוון אפשרי, הם מקבלים הנחיות ממשרד החינוך ומקבלים הנחיות מהשלטון המקומי, ויש את ההורים ויש את הגופים השונים, והם כל הזמן צריכים להספיק ולספק את מה שדורשת מהם המערכת.

יפעת שאשא ביטון: ומשרד החינוך בא בעוד דרישה ועוד דרישה, והנה מבחני מיצ"ב, והנה חמש יחידות מתמטיקה, והנה הישגים, והכול נמצא כל הזמן בלחץ כזה, ולמורים אין כלים להתמודד, אין זמן להתמודד, אין מרחב בתוך בית הספר להתמודד, והם פשוט לא יכולים לעשות את הדבר הבסיסי והראשוני שחשוב שייעשה בתוך מוסדות החינוך, והוא להגן על הילדים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: בתוך המקום הזה אני רוצה לפנות למי שאמון על מערכת החינוך בכללותה: תשחררו קצת, תשחררו קצת את הלחץ, תנו למורים לעשות חינוך, תנו למורים את הכלים, תנו למורים את המעטפת ואת הליווי שגם הם זקוקים להם כל כך.

יפעת שאשא ביטון: גם מורים צריכים ליווי רגשי וגם מורים צריכים ליווי והנחיה בתוך הכאוס הזה שאנחנו נמצאים בו.

יפעת שאשא ביטון: ובהתחשב בכך שלא בכל בית ספר יש ייעוץ חינוכי, ובהתחשב בכך שמספר הפסיכולוגים הולך ומתמעט – אנחנו יודעים שאפילו התקינה חסרה.

יפעת שאשא ביטון: אבל גם אם היינו במאה אחוז זה לא היה מספיק, אז על אחת כמה וכמה.

יפעת שאשא ביטון: חברים, אנחנו לא נותנים למערכת את הכלים שהיא זקוקה להם.

יפעת שאשא ביטון: ואני טוענת כל הזמן שביום שאנחנו נצליח לפנות את הילדים ללמידה, נאפשר להם את הקרקע הרגשית והחברתית הנכונה, אנחנו גם נשיג הישגים כל הזמן, מה שאנחנו לא מצליחים לעשות היום למרות כל ההשקעה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה ברשותכם לפתוח עם תחקיר ששם לנו בפנים את מה שכולנו כאן בחדר יודעים, פוגשים, מקבלים מפעם לפעם, אבל בצורה מרוכזת ומאוד מאוד חזקה.

יפעת שאשא ביטון: יעל, אנחנו נפתח איתכם, בבקשה.

יעל אודם: אהלן, אני יעל אודם, אני כתבת החינוך של החדשות.

יעל אודם: בחיים של הכתב מגיעים מדי פעם סיפורים מכל מיני סגנונות.

יעל אודם: אבל בשבועיים האחרונים אני חייבת לומר שאין לזה סוף.

יעל אודם: זה בוקס בבטן.

יעל אודם: עוד טלפון ועוד טלפון, ועוד מצוקה, ועוד קריאה לעזרה.

יעל אודם: על רבים מהסיפורים אתם בכלל לא שומעים כי הם נגמרים בשאילתה למשרד החינוך, והם נפתרים הרבה פעמים בשאילתה הזו למשרד החינוך, אבל לא לכולם יש את האמצעים והכלים, ולא תמיד יודעים להשיג את העיתונאי, וזה עצוב שזו הדרך היחידה.

יעל אודם: לתחושתי יש ניתוק בין מה שקורה בחוזר מנכ"ל לבין מה שקורה בשטח, ובעיקר למורים אין את הכלים, כמו שיפעת היטיבה לנסח.

יעל אודם: ואני בתור כתבת, אתם יודעים, אני אמורה לסקר, לא להיות אקטיביסטית, לא לעשות שום דבר שקורא לפעולה, אבל בכל זאת אני חושבת שאי אפשר לחכות שיקרה משהו מהצד הזה של משרד החינוך, אלא צריך לעשות מעשה כי זה מה שהכי קשה – עכשיו דיברתי עם אימא מקדימה-צורן, שכבר חודשיים הילדות שלה לא מגיעות לבית הספר כדי שלא ייחשפו לאלימות שקורית שם, לא כי הן חלק מהאלימות אלא רק כדי להגן עליהן מפני המראות והקולות.

יעל אודם: אז הלוואי שייצא משהו מהוועדה, ואני שמחה שחברת הכנסת כינסה אותה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, יעל.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר, הטיפול לא יסתכם בדיון הוועדה.

יפעת שאשא ביטון: זה משהו שצריך להיות תהליכי, זה משהו שצריך להיות ממושך, וזה משהו שבראש ובראשונה צריך להיות בשינוי סדר העדיפויות של משרד החינוך, במתן דגש לאקלים הבית-ספרי, להיבטים החברתיים והרגשיים של הילדים, ועל זה נוכל לבנות את הכול.

יפעת שאשא ביטון: ואם זה לא יקרה שם ואם לא לשם יכוונו את כל ריכוז המאמץ, אז לצערי הרבה אני לא בטוחה שנראה שינוי.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר שגם במקרים האישיים שאני קיבלתי ללשכה, אנחנו פגשנו מקרים קשים של חרמות.

יפעת שאשא ביטון: אני אתן לכם דוגמה.

יפעת שאשא ביטון: מנהלת בית ספר בחרה לתת תעודת הצטיינות חברתית למי שפגעה והחרימה כשכל בית הספר יודע שהיא פגעה והחרימה, כי זה לא ילד ולא שניים שנפגעו ממנה.

יפעת שאשא ביטון: וכששאלנו איך זה יכול להיות?

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כבר חודשים מטפלים במקרים האלה, אז היא אמרה, לא, אני חשבתי שאם אני אתן לה חיזוק חיובי אז זה יעודד אותה להתנהג נכון.

יפעת שאשא ביטון: אבל מה קורה עם כל האחרים שמסתכלים ויודעים בדיוק מה הדינמיקה של אותה ילדה, והיא עוד מקבלת על זה חיזוק?

יפעת שאשא ביטון: ואני מוכרחה לומר ביושר, אני בטוחה שהמנהלת לא רצתה לעשות רע, אבל אני בטוחה שאם היו לה הכלים וההכוונה, ואם משרד החינוך היה נותן את הדגש המספיק והנכון שם למקרים האלה, אנחנו לא היינו פוגשים פתרונות או ניסיונות שכאלה לפתור את הדברים.

יפעת שאשא ביטון: ואגב, זו רק דוגמה אחת שמעוררת סימני שאלה מתוך דוגמאות רבות אחרות.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, חבר הכנסת מסעוד גנאים.

מסעוד גנאים: תודה, גברתי היושבת-ראש.

מסעוד גנאים: תודה על הדיון, תודה על התחקיר.

מסעוד גנאים: זו לא פעם ראשונה.

מסעוד גנאים: אני כחבר כנסת וחבר ועדת החינוך, היו לי הרבה שאלות למשרד החינוך על עניין האלימות בבתי הספר.

מסעוד גנאים: חבל שלא בא המנכ"ל משום שזה עניין חשוב מאוד כי איך אומרים, קודם כל ביטחון.

מסעוד גנאים: אם הילד לא מרגיש שהוא בטוח בבית הספר, אין כל טעם.

מסעוד גנאים: הוא לא יכול ללמוד, הוא לא יכול לשבת.

מסעוד גנאים: וזה מניסיוני, אני מורה לשעבר.

מסעוד גנאים: ילד שמרגיש שבית הספר לא נותן לו גיבוי הוא ילד הרוס, הוא ילד מיואש, מתוסכל, הוא לא יכול לתפקד, אפילו הוא מפתח רגשות של זעם ורגשות הרסניים נגד בית הספר עצמו משום שהוא לא יכול להקנות לו את ההגנה.

מסעוד גנאים: היום , לצערי, מדובר בחרמות, בסחיטה.

מסעוד גנאים: בעיר שלי לפני שלוש שנים סחטו ילד של רופא, כסף נתן לחבורה, שלושה-ארבעה תלמידים שהם יותר מבוגרים ממנו, באותו בית ספר, בחטיבת ביניים.

מסעוד גנאים: ועד שהאבא גילה, עד שהגיע למשטרה, הילד היה גמור.

מסעוד גנאים: זה עניין מאוד חשוב, מאוד חמור, ויכול להביא את הילד להחלטה שזהו, ילך לאיבוד.

מסעוד גנאים: לצערי, בבתי ספר בחברה הערבית העניין הפך ליותר חמור, בגלל האלימות, בגלל גל הפשיעה.

מסעוד גנאים: וכולם שמעו לפני שנתיים מה קרה בבית תיכון ג'לג'ולי כאשר נכנס מישהו חמוש וירה בתלמיד בתוך בית הספר.

מסעוד גנאים: בחברה ובחוץ יש אלימות, יש פשיעה, אבל אוי ואבוי לנו אם בית הספר יהפוך לראי שמשקף מה שיש בחוץ.

יפעת שאשא ביטון: הוא ראי.

מסעוד גנאים: צריך להיות ההיפך, ראי מתַקֵן.

מסעוד גנאים: ואם לא נעמיד כלים לכל אנשי החינוך, למנהל, למורים, ליועץ, אם לא נשתף את ההורים, אם לא נשתף את ועדי ההורים ואם לא נשתף את הרשויות, אנחנו לא נוכל להגיע לכך שיהיו בבתי הספר שלנו אווירה ואקלים בטוח לתלמידים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חבר הכנסת מסעוד גנאים.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להתחבר לדברים שלך ואני כל הזמן אומרת, אנחנו כמבוגרים צריכים לשמש דוגמה אישית, ואני חייבת לומר את זה ולומר את זה בקול, אנחנו דוגמה רעה מאוד לילדים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כל הזמן מסתכלים על הנוער ואומרים, תראו איזה נוער גדל פה, הוא גדל כפי שאנחנו משקפים לו, אם זה בשיימינג – אנחנו כל הזמן מדברים בבתי הספר על השיימינג ועל החרמות ועל ההתנהלות, על היד הקלה על המקלדת, וכשאנחנו מסתכלים על עולם המבוגרים הם עושים בדיוק את אותו הדבר.

יפעת שאשא ביטון: אז אי אפשר להטיף לילד, סליחה, את זה לא עושים, ובאותה נשימה הוא רואה שאנחנו כעולם המבוגרים עושה את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני מדברת על השיח בחברה, שהוא שיח מאוד מאוד אלים, וכן אני מסתכלת גם על הבית הזה ועל השיח שמתנהל כאן בכנסת, ומה שמשתקף כלפי חוץ, חברים, לא עושה שירות טוב, לא עושה לנו שירות טוב, ובטח לא לילדים שלנו שזאת הדוגמה שהם מקבלים.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לעבור לנציגות ההורים.

יפעת שאשא ביטון: זאב, לפני שאתה מדבר, יש פה נציגות של הסתדרות המורים?

תמי ברנע: הוזמנו, גם הסתדרות המורים וגם ארגון המורים.

יפעת שאשא ביטון: תיארתי לעצמי שלא יגיעו.

יפעת שאשא ביטון: הם בדרך כלל נעדרים מדיונים כאלה.

יפעת שאשא ביטון: אבל אם היינו מקיימים דיונים על אלימות כלפי מורים שזו גם סוגיה שצריך לטפל בה, הם היו מתייצבים כאן בהמוניהם, ואני מוכרחה לומר לכם שהמערכת מתגלה ברפיסותה.

יפעת שאשא ביטון: כאשר משביתים מערכת על אלימות של ילד בכיתה ג' או ילד בכיתה א' כלפי מורה, וחלילה, אני לא מזלזלת בזה, אבל אם נתכנס לפרופורציות, חברים, עם מערכת זועקת, משביתה את עצמה על כל מקרה כזה, במקום לקחת את הילד, לטפל, לראות מאיפה זה נובע, מה הכלים שאיתם צריכים להתמודד איתם, איך הם יוכלו לטפל באלימות בין הילדים?

יפעת שאשא ביטון: אם המורים מגלים כזו חולשה וזה לא המורים, זה מי שמייצג אותם, וחשוב שזה יודגש, אז איך הם יוכלו לטפל בבעיות האחרות שצצות בתוך בית ספר?

יפעת שאשא ביטון: ובנימה הזו, זאב, אני מעבירה אליך את השרביט, כי שנינו יודעים שאם על כל מקרה אלימות שקורה בבית הספר היינו צריכים להשבית את המערכת, כנראה שלא היו לימודים מרבית השנה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

זאב גולדבלט: מכיוון שגם את וגם חבר הכנסת מסעוד גנאים מכירים אותו הרבה זמן, אז מה שאני אגיד בהתחלה זה לא דברי חנופה, אלא הערכה.

זאב גולדבלט: אני רוצה לפתוח בברכה והוקרה לוועדה כולה ובעיקר לעומדת בראשה על שהצליחו להביא לקו הגמר את חוק התקנת מצלמות בפעוטונים ובמעונות היום.

זאב גולדבלט: נדרשה לכך מחויבות, מקצועיות, דבקות במטרה וסבלנות אין קץ, ובהכול נתברכה הוועדה ובעיקר העומדת בראשה.

זאב גולדבלט: ועכשיו לנושא עצמו.

זאב גולדבלט: חוק חינוך חובה חינם מחייב את כלל הורי ישראל לשלוח את ילדיהם היקרים להם מכל למוסדות החינוך מגיל 3 ועד סיום י"ב.

זאב גולדבלט: היא מחייבת אותם, זה לא נתון לשיקול דעת.

זאב גולדבלט: אי שליחת הילדים למוסדות החינוך עלול להביא לתביעות של המדינה ומוסדותיה כנגד ההורים, ובמקרים קיצוניים גם לסנקציות חמורות כנגדם.

זאב גולדבלט: אבל מה על ההורים לעשות שעה שבית הספר אינו מספק את הביטחון לילדים שלנו?

זאב גולדבלט: מי יגן עליהם מפני המורים שרבים מהילדים מדווחים על פגיעה מהם?

זאב גולדבלט: או מילדים אלימים אחרים שרוב מוחלט מהילדים מדווחים על פגיעה מהם, שעה שהם בשטח בית הספר בו הם מחויבים להיות על פי חוק וההורים מנועים, שוב על פי חוק, להגן עליהם באותו שטח?

זאב גולדבלט: מה עלינו ההורים לעשות כשמשרד החינוך טומן את ראשו בחול כפי שראינו רק לאחרונה בתגובתו לכתבה של יעל אודם, כשהם ציינו ששלושה מקרים הם לא מייצגים ולכן הם פטורים מלתת מענה, ובעצם הם פוטרים את עצמם מאחריות?

זאב גולדבלט: איך נגיב שעה שנציגי המורים מתנערים מאחריותם בטענה שהם לא שוטרים, אבל במקביל משביתים את הלימודים כשילד בן 8, אותו ילד שדיברנו עליו קודם, תקף מורה מבוגר?

זאב גולדבלט: מי יגן על ילד או ילדה בת 6 כשאותו ילד עצמו תוקף אותם?

זאב גולדבלט: וזה מה שקורה בדרך כלל.

זאב גולדבלט: אז כעת, למעלה מ-1,300 הורים ענו לשאלון, והם מציגים כאן תמונה, לדעתי, מעוררת חלחלה.

זאב גולדבלט: אני לא אציין כאן את הנתונים אבל רוב מוחלט של ההורים טוענים שבמוסד החינוכי שבו הם לומדים יש אלימות.

זאב גולדבלט: וזה רוב מוחלט בצורה בולטת כאשר רבים מאוד מההורים לא חשים ביטחון כשהם שולחים את הילדים שלהם כל בוקר למוסד החינוכי שהם מחויבים לשלוח את הילד אליו על פי חוק.

זאב גולדבלט: כמעט 100% מהתלמידים מדווחים על אלימות מסוג כזה או אחר שהם נחשפים אליה, אם מילולית ואם פיזית, ברמות השונות, כשהורים שמדווחים על אלימות קשה ובינונית שהילדים שלהם נפגעים ממנה.

זאב גולדבלט: אז ועדה נכבדה, יש לנו בעיה ממשית, בעיה שלא ניתן ואסור לנו להתעלם ממנה ל טמון את ראשנו בחול, על מנת למנוע קורבנות שאת דיברת עליהם והאמת היא שגם יעל דיברה על זה קודם.

זאב גולדבלט: לא צריכים להגיע למצב שהקורבנות שהם ילדינו שלנו ועתיד המדינה, ישלמו על זה בחייהם או בשלומם.

זאב גולדבלט: אבל אם משרד החינוך והמדינה ידבקו בעמדתם שבאה לידי ביטוי בתגובה שדיברתי עליה קודם, וכנ"ל גם מורים ונציגותם, למה שאנחנו נפקיר את שלום ילדינו למערכת?

זאב גולדבלט: הרי חובתנו היא קודם כל ולפני הכול לילדים שלנו.

זאב גולדבלט: מי ערב לנו שילד או ילדה שיצאו בבוקר לבית הספר היסודי, לצורך העניין, גם ישובו משם שלמים ובריאים בגופם ובנפשם?

זאב גולדבלט: דיון זה, אני חושב שהוא תמרור ובעצם פקודה לכולנו לצאת מהאדישות ולפעול, כפי שאתם כולכם מחויבים לשלום ילדינו.

זאב גולדבלט: אנחנו בפורום ועדי ההורים היישוביים מבקשים שתוקם ועדה או צוות שיבחנו דרכים למגר את האלימות במוסדות החינוך, ועדה שבה נהיה חברים ויישמע קולנו כהורים, שהרי מי שישלם את מחיר האלימות זה אנחנו והילדים שלנו.

זאב גולדבלט: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה גם לך, זאב, ובכלל לנציגי ההורים שמקפידים להגיע ולהיות שותפים בכל דיון.

יפעת שאשא ביטון: אני קראתי את הנתונים שאתה שלחת אליי, וזה מבהיל.

יפעת שאשא ביטון: זה לא מזעזע, זה פשוט מבהיל.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה להבין את התחושה שלכם כמי ששולחים את הילדים לבית הספר, ואני בטוחה שגם אתם לא מרגישים מספיק בטוחים עבור הילדים שלכם.

קריאה: סליחה, על איזה נתונים מדובר?

זאב גולדבלט: אנחנו נפרסם אותם בהמשך.

זאב גולדבלט: לא כרגע.

יפעת שאשא ביטון: כשזה יגובש, זה יפורסם.

קריאה: אבל מי אסף אותם?

זאב גולדבלט: פורום ועדי ההורים.

זאב גולדבלט: לא גוף תלוי.

יפעת שאשא ביטון: זה נמצא בתהליך.

יפעת שאשא ביטון: אני ראיתי נתונים ראשוניים.

יפעת שאשא ביטון: וברגע שזה יסתיים אז מן הסתם זה יוצג.

יפעת שאשא ביטון: מספקי היה לראות רק את המגמה ההתחלתית, ואני אומרת לכם, זה פשוט מבהיל, מבהיל לראות את זה.

יפעת שאשא ביטון: שוב תודה, זאב.

יפעת שאשא ביטון: נמצא אתנו אבי קמינסקי מהשלטון המקומי, שחשוף וחווה את זה בכל המרחב, בבקשה.

אבי קמינסקי: קודם כל, תודה שהזמנת אותי.

אבי קמינסקי: אני מייצג את מנהלי אגפי החינוך ברשויות המקומיות.

אבי קמינסקי: אני חושב שתחילת דברייך דיברו על הכול ואפשר ברוב הדברים לשים את זה בחבילה אחת.

אבי קמינסקי: חצר בית הספר וגדר בית הספר היא לא משהו שלא עובר את סף ההתנהלות הכללית של החברה בישראל.

אבי קמינסקי: זאת אומרת, זה נכנס פנימה.

אבי קמינסקי: אנחנו רואים את זה בבית, אנחנו רואים את זה בכל מקום.

אבי קמינסקי: אנחנו מאפשרים יותר היום, גם ברמות השלטוניות וגם ברמות הכלליות של ההתנהלות שלנו, מאפשרים להתנהל בצורה יותר אלימה, יותר אגרסיבית, גם אחד כלפי השני וגם כמובן כלפי אנשי הציבור, אנשי השלטון וכדומה.

אבי קמינסקי: וראינו רק באחרונה את ההפגנות של העובדים הסוציאליים סביב הנושא של אלימות כלפיהם, כלפי אלה שאמורים לטפל בעניין מכל מיני דברים אחרים.

אבי קמינסקי: אני חושב שצריך לחלק את הנושא של האלימות לאלימות שבין הילדים עצמם לבין הקהילה והמוסד החינוכי שגם שם יש חוויות לא נעימות סביב העניין הזה.

אבי קמינסקי: הגם שהסתדרות המורים נמצאת כאן או לא נמצאת כאן - - -

מאיר אסרף: נמצאת כאן.

יפעת שאשא ביטון: נמצאת.

יפעת שאשא ביטון: זו הדרך שלי להביא אותם.

יפעת שאשא ביטון: כל פעם שאני מזכירה אותם בוועדה הם רצים ישר.

אבי קמינסקי: הבנתי.

מאיר אסרף: אני אגיב גם על זה, גברתי.

אבי קמינסקי: וגם זה לא מקום נוח.

אבי קמינסקי: וגם כאן אנחנו אמורים, אמורים אנחנו, אני מרגיש, להגן גם על אותם מורים שחווים חוויות אלימות כאנשי מקצוע.

אבי קמינסקי: הדבר הנוסף שאני רוצה לומר, ואני אגיע אחר כך לסוף דבריי, שבמערכת החינוך יש לנו גם מורים טובים, יש לנו גם מנהלים טובים, ויש עשייה ראויה בתוך המוסד החינוכי גם אם יש מקרי קיצון, ולפעמים אני גם מרגיש את זה תוך כדי העבודה שלי, שיש יותר מקרי קיצון של אלימות בתוך מוסדות החינוך.

אבי קמינסקי: אבל גם בזה הם מאוד עושים את עבודתם.

אבי קמינסקי: אני רוצה לשקף את תמונת המצב.

אבי קמינסקי: לפחות מבחינתי, כשאני בא למקום הזה מאחורי שולחן של מנהל אגף חינוך.

אבי קמינסקי: אז אני מוצא שאין יועצים בבתי הספר, ואם יש יועצים, אז יש יועצים בבתי הספר היסודיים אבל אין להם תקן, והמדינה הרבה מאוד שנים לא מצאה לנכון לשים תקנים בצורה מסודרת.

יפעת שאשא ביטון: לצבוע את זה ולתת לזה את החשיבות.

אבי קמינסקי: כן.

אבי קמינסקי: אלא לקחו מהשעות, מסל התרבות, מסל הזה, מכל סל כזה או אחר, והמורה והמנהלת בתוך סד האפשרויות שלה כמובן מתקננת את הנושא של היועצת, ולעולם זה לא מספיק.

אבי קמינסקי: בנושא הפסיכולוגים, את אמרת גם כן, גם השירות הפסיכולוגי היום, התִקנון שלו, גם אם הוא במאה אחוז, המצבה שבה אתה מייצב את המערכת נמצאת ב-60%, 70%, וכל נתון שתגידו, אבל בוודאי לא מאה אחוז.

אבי קמינסקי: גם המאה אחוז לא מספיק היום בתוך העידן שאפשר ומאפשרים הקשיים שהילדים נמצאים בהם, השינוי המבני של המשפחה, השינוי המבני של האלימות.

אבי קמינסקי: כל הנושאים האלה מחייבים יותר התייחסות, ובתי הספר אינם ערוכים לטפל בזה.

אבי קמינסקי: כשפסיכולוגית בית ספר מגיעה לארבע שעות לבית הספר, בכל סד הבקשות שלה, גם המערכתי, גם עם הילדים, גם עם ההורים, היא לא מסוגלת לבצע את העבודה שלה כמו שצריך.

אבי קמינסקי: ולכן צריך להרחיב את השירותים הפסיכולוגיים, וגם אז צריך לחפש איך עושים את זה, כי צריך תכנון תעסוקה.

אבי קמינסקי: אין, לצערי הרב, פסיכולוגים במערכת החינוך בשוק, וזה חלק מהקשיים.

אבי קמינסקי: הדבר הנוסף שאני רוצה לומר ולא התייחסנו אליו זה שירותי הרווחה.

אבי קמינסקי: אני מרגיש ואני אישית פניתי גם למנכ"ל משרד החינוך וגם למנכ"ל משרד הרווחה לקיים שיח איך אנחנו מייצבים תבניות עבודה מוסדרות בין החינוך לרווחה.

אבי קמינסקי: אז יש דברים ספורדיים, יש דברים שנמצאים בתקנות או בחוק.

אבי קמינסקי: אבל היום מערכת החינוך זקוקה יותר לסיוע של העובדים הסוציאליים, זקוקה יותר לראייה הכוללת.

אבי קמינסקי: זה לא נמצא בד' אמותיו של התלמיד כי זה נכנס למרחב הקהילתי הרחב מאוד.

אבי קמינסקי: אז נעשים כאלה צעדים, אבל שם צריך לעשות הרבה מאוד.

אבי קמינסקי: צריך לתקנן את זה בצורה מסודרת, שלכל מוסד חינוכי בהיקף כזה או אחר יהיה עובד סוציאלי שילווה את בית הספר מא' ועד ת'.

אבי קמינסקי: זה יעזור.

אבי קמינסקי: זה יתגבר את העניין.

אבי קמינסקי: זה לא קיים.

אבי קמינסקי: והיום, בעידן שהכול אפשרי, צריך לעשות את זה הרבה יותר ממוסד ונכון.

אבי קמינסקי: וכשיש לך את כל הדברים האלה, עם סל הלחצים הכל-כך קשה על מנהל בית הספר ועל המורים, ולפעמים על תחושה של חוסר גיבוי, וצריך לתת גיבוי שלם ומלא למורים ולמנהלים, במקום הזה אתה נכנס לתוך כאוס שבו אתה צריך קודם כל לייצב את המערכות האלה, אתה צריך לדבר איתם, ואתה צריך גם לטפל בהן.

אבי קמינסקי: ובזה לצערנו הרב יש קושי ויש מחסור רב.

אבי קמינסקי: צריך להגיע לזה כי בסופו של דבר אפשר לטפל בנושא של אלימות.

אבי קמינסקי: אני לא יודע אם במיגורה, אבל לצמצם אותה.

אבי קמינסקי: אבל צריך לדעת איך עושים את זה, וצריך הרבה מאוד עוצמה של משאבים בתוך מערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, אבי.

יפעת שאשא ביטון: הוספת כאן נקודה מאוד חשובה, וזה הקשר עם הרווחה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים במיוחד היום, במציאות של הרבה מאוד הורים גרושים שנמצאים במערכת, ילדים שמתמודדים עם משברים בתוך המשפחה ועוד דברים נוספים שאנחנו פוגשים מעבר לסוגיה הזו, אין שאלה שהקשר עם הרווחה צריך להיות הדוק יותר ורציף יותר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כל הזמן מדברים על תכלול של הטיפול בילד, הרבה מאוד רשויות אפילו חיברו את החינוך עם הרווחה ועם הבלתי-פורמלי כדי לתת מענה הוליסטי.

יפעת שאשא ביטון: אבל בפועל, כמו שאתה אומר, אנחנו רואים שכל אחת מהמערכות האלה בקושי מצליחה להחזיק את עצמה.

יפעת שאשא ביטון: אז לבקש את שיתוף הפעולה, לפעמים זה קצת מעבר ליכולות.

יפעת שאשא ביטון: אבל אין שאלה שזה המקום שאנחנו כמדינה צריכים לכוון אליו, שם אנחנו צריכים לשים את האצבע, ואז אולי נצליח לתת מענה כולל.

צופית גולן: אני גולן צופית, מפורום ועדי ההורים היישוביים והיו"ר של רחובות.

צופית גולן: אני רוצה להעלות פה נקודה, וחבל לי שמשרד החינוך לא נמצא פה - - -

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך נמצא פה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע אותו.

יפעת שאשא ביטון: אני נותנת להם לשמוע את הכול ואחר כך הם יגיבו.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני מרשה לעצמי לומר שהם השליח.

יפעת שאשא ביטון: אני רציתי פה את מי שקובע את המדיניות, אבל הוא לא פה.

צופית גולן: אז אני קודם כל מברכת על ההקטנה של הצפיפות בכיתות.

צופית גולן: היא חשובה ונכונה.

צופית גולן: אבל פועל יוצא של ההקטנה של הצפיפות בכיתות היה הקטנת שטחי החצר, כי בעצם לא הוסיפו בתי ספר אלא הקטינו את שטחי החצר ובנו עליהם כיתות, מה שיוצר בתוך ההפסקות סיר לחץ מטורף.

צופית גולן: אני יכולה להעיד מעדות אישית, ילד שלי בכיתה א' בשנה שעברה שילם פרוטקשן בממתקים לילד בוגר יותר כדי שיהיה לו שטח חצר לשחק עם חברים בהפסקה, משהו שנראה לנו טריוויאלי, ילדים צריכים מרחב משחק.

צופית גולן: אני לא מפחיתה מזכויות הילד וממקומם של הילדים.

צופית גולן: אני חושבת שלמורים היום לקחו הרבה מאוד מהכלים שלהם למגר אלימות, לייצר ענישה, לתת להם בחזרה את המקום שלהם בתוך הכיתות.

צופית גולן: וגם בהפסקות כי ההפסקות הפכו להיות פשוט ג'ונגל.

צופית גולן: ומורה שזו ההפסקה היחידה שלה, והיא צריכה גם להסתובב ולהפריד בין ילדים – אני יכולה להגיד על בית הספר שלי, על הרבה מאוד בתי ספר בעיר שלנו, הם בין הצפופים שיש בארץ, יש לנו בית ספר יסודי עם כמעט 1,000 תלמידים.

צופית גולן: אין להם מקום.

צופית גולן: המורים נטולי כלים, גם השירות הפסיכולוגי, הרבה מאוד בתי ספר ברחובות מדורגים במעמד סוציו-אקונומי גבוה, מה שאומר ששירות פסיכולוגי כמעט שאין.

צופית גולן: ליווי, יועצת, כפי שכבר אמרו לפניי, יש מעט מאוד.

צופית גולן: אין כלים.

צופית גולן: ואני חושבת שצריך להתחיל להיכנס לזה ולעשות סדר, אם דרך הרווחה, אם להוסיף תקנים של פסיכולוגים, וגם להגדיר שטח חצר הגיוני לילד.

צופית גולן: ואם זה אומר לפתוח עוד מוסדות חינוך, אז לפתוח עוד מוסדות חינוך כי ילד צריך מרחב בהפסקה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, צופית.

יפעת שאשא ביטון: נכון, גם להיבט של המרחב, ואני הזכרתי אותו בראשית דבריי, יש משמעות מאוד מאוד גדולה, ולצערי הרב, בתי ספר נשארו כפי שהם היו לפני הרבה מאוד שנים ואין שום התאמה של המרחבים למציאות ולדינמיקה שמתרחשת.

יפעת שאשא ביטון: אז יש לנו פה את נציג הסתדרות המורים, מאיר אסרף.

יפעת שאשא ביטון: וכשאתה לא היית כאן – אגב, למדתי את השיטה - - -

מאיר אסרף: אני שמעתי, גברתי.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת.

יפעת שאשא ביטון: אני כל פעם אזכיר אתכם, אתה ישר תגיע, נקבל את ההתייחסות ונהיה שמחים.

מאיר אסרף: לא, פשוט יש דיון מקביל בוועדת החינוך על נגישות.

יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי גם בראשית דבריי, אני לא באה בטענות לא למורים ולא למנהלים.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שבתי ספר נמצאים בסיר לחץ אמיתי.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שמי שצריך לעשות את השינוי זה משרד החינוך כלפי מטה בכך שהוא ישחרר קצת לחץ, שהוא ייתן למורים את הכלים ואת הליווי שהמורים באמת זקוקים לו בשטח כדי שהם יוכלו אחר כך להעביר את זה לילדים.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני מוכרחה לומר לך שאני כל פעם מופתעת מחדש מהבריונות של הסתדרות המורים, כי ילד בכיתה ג' או ילד בכיתה א' תוקף מורה או תוקף מבוגר, במקום לעשות את ההליך החינוכי – הייתי שם, אגב, הייתי, אני לא מדברת בעלמא, הייתי שם עם כיתות יותר גבוהות והתמודדתי עם מקרים כאלה – במקום לקחת את הילד הזה, להבין מאיפה זה בא, לתת לו את המעטפת הטיפולית, לעשות את מה שצריך בתהליך החינוכי, משביתים מערכת.

יפעת שאשא ביטון: במקום להשבית מערכת, יותר יעיל זה לכנס את כולם, לעצור רגע את הלימודים בשעתיים הראשונות במקום להשבית את הלימודים ולדבר על זה, לנצל את זה לטובת מניעת אלימות, לטובת חינוך.

יפעת שאשא ביטון: אם אני הייתי יפה בן דוד הייתי קוראת למשרד החינוך ולכל המערכות ואומרת, חברים, תעצרו, בואו נחזיר את החינוך לתוך המערכת.

יפעת שאשא ביטון: במקום זה, יפה בן דוד בוחרת לטפל בבריונות בדרך של בריונות.

יפעת שאשא ביטון: ואני אשמח לשמוע את התגובה.

יפעת שאשא ביטון: חברתי חברת הכנסת פנינה תמנו-שטה רוצה להוסיף, בבקשה.

מאיר אסרף: אני ארכז את כל השאלות ואני אענה בסוף.

פנינה תמנו: הכניסו אותנו לסיפור שהיה באשדוד.

פנינה תמנו: אני לא רוצה להתייחס ספציפית יותר מדי, אבל מעבר לבריונות הזאת של לנסות לקחת ילדים כל כך קטנים, ובמקום לומר, יש פה בעיה, אולי זו אוכלוסיה מוחלשת, אולי זה ילד שחווה קשיים, האימא בסיפור הזה היא חולת סרטן.

פנינה תמנו: הילד הזה אחר כך חווה בריונות.

פנינה תמנו: אני לא מצדיקה אלימות גם אם זה מילד בכיתה ג', אבל בסוף, איך שהתייחסו לילד ומה שאני שמעתי שהאימא של הילד השני עשתה לו ואיזה אמירות גזעניות, ואיך היו מוכנים להקריב אותו כקורבן במקום להגיד איפה המערכת טעתה, איפה הרווחה בתמונה, אולי הילד הזה זועק הצילו.

פנינה תמנו: במקום לעשות את הדברים הבסיסיים האלה, סליחה, מערכת החינוך באמת נמצאת במקום של להתנהג בצורה בריונית - - -

יפעת שאשא ביטון: זה לא מערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: תעשי הפרדה.

יפעת שאשא ביטון: זה הסתדרות המורים שקובעת, כל פעם כשיש אירוע, אפילו עם ילד בכיתה א' זה היה, משביתים את המערכת.

יפעת שאשא ביטון: שמים את הילד על המוקד, לוקחים ילד בכיתה ג', שמים אותו על המוקד.

פנינה תמנו: תראי איזה נתונים יש של הסללה לחינוך מיוחד, ואת מי מסלילים לחינוך מיוחד, ועל איזה סעיף של התנהגויות מסלילים לחינוך מיוחד.

פנינה תמנו: האמיני לי, זה פשוט ביזיון.

פנינה תמנו: וגם משרד החינוך אמרו, אנחנו לוקחים לתשומת לבנו את ההסללה של ילדים מסוימים שזקוקים בסך הכול לעזרה, ובסוף מסלילים אותם גם לחינוך מיוחד כתוצאה מהתנהגויות ואלימות כזאת או אחרת, שזה דרך ביטוי של ילד.

פנינה תמנו: אין ילד רע, יש ילד שרע לו.

פנינה תמנו: ולפתוח דלת להתכתשות בין הורית, ועם המשפחה של הילד שגם ככה זועק לעזרה, נמצא תחת התקפה מצד ההורים האחרים, בעיניי זו בעיה מאוד מאוד חמורה וגם לזה צריך לתת מענה, איך מטפלים בסוגיה כזאת, איפה מתחילה המעורבות של ההורים.

פנינה תמנו: מישהו שם גדר?

פנינה תמנו: מישהו מגן על הילדים האלה שנמצאים בתוך סאגה שאמורים לטפל בה בדחילו ורחימו?

פנינה תמנו: אני שואלת את זה כי ממה שאני שמעתי בסיפור שהיה, זה היה מאוד מאוד קשה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חברת הכנסת פנינה תמנו-שטה, ואני מחזירה אליך מאיר אסרף - - -

מאיר אסרף: מאחר שהרחיבו את היריעה, אני מבקש יותר זמן כדי להגיב.

יפעת שאשא ביטון: אני אתן לך את כל הזמן, אני רק רוצה שתזכור גם אתה את הסיטואציה.

יפעת שאשא ביטון: כשאנחנו משביתים מערכת בגלל ילד בכיתה ג', אנחנו שמים אותו על המוקד, שמים אותו על המוקד.

יפעת שאשא ביטון: תחשוב איזה השלכות חברתיות יש לזה אחר כך, גם מצד הילדים, גם מצד ההורים וגם מצד מערכת שלמה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

מאיר אסרף: אתמול חבר הכנסת מרגי, יושב-ראש ועדת החינוך, שאל אותי שאלה – איך זה שאתם לא משביתים בית ספר שהתקינו בו אנטנה סלולרית?

מאיר אסרף: ואני מופתע שפעם אומרים לנו, תשביתו, ופעם אומרים לנו אל תשביתו.

מאיר אסרף: אני רק יכול להגיד שזכות השביתה היא זכות חוקתית, ולקרוא לזכות חוקתית בריונות, זו בריונות.

יפעת שאשא ביטון: אבל על מה אתה משבית?

מאיר אסרף: אנחנו משביתים על תנאי העבודה של עובדי ההוראה, על זה שמכים הורים, על זה שמורות חוטפות אגרוף לפנים, על זה ששוברים למורים שיניים, על הדברים האלה אנחנו משביתים.

מאיר אסרף: אנחנו לא נסכים שעובדי הוראה יהיה שקי חבטות של אף אחד, לא של ילדים, לא של הורים, לא של אף אחד.

פנינה תמנו: ילד בכיתה ג', אתה רציני?

מאיר אסרף: גברתי, 20 דיונים יפה בן דוד - - -

פנינה תמנו: אתה רציני?

פנינה תמנו: ילד בכיתה ג'.

מאיר אסרף: - - ישבה בדיונים של החינוך המיוחד.

מאיר אסרף: את לא תטיפי לנו על חינוך מיוחד.

פנינה תמנו: אני אטיף לך.

פנינה תמנו: אתה לא תטיף לי.

מאיר אסרף: 20 דיונים.

פנינה תמנו: אתה לוביסט שלא יטיף לי.

פנינה תמנו: מאיר, אתה לא תטיף לי.

יפעת שאשא ביטון: מאיר אסרף, חברת הכנסת פנינה תמנו-שטה - - -

מאיר אסרף: אם נרד לפסים אישיים - - -

פנינה תמנו: ילד בכיתה ג'?

פנינה תמנו: גיבור גדול.

מאיר אסרף: אני גאה לייצג את הסתדרות המורים.

פנינה תמנו: זכות השתיקה.

פנינה תמנו: את הזכות של הילדים אתה לא רואה.

יפעת שאשא ביטון: מאיר, עם כל הכבוד, עם כל הכבוד - - -

מאיר אסרף: אנחנו לא נהיה שק חבטות - - -

פנינה תמנו: ואתה תכבד חברי כנסת, - -

מאיר אסרף: אני מכבד אותך, גברתי.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת פנינה תמנו-שטה, בואי רגע נירגע.

פנינה תמנו: - - אחרת אני אפעל שיוציאו אותך מפה.

מאיר אסרף: אבל יש לי זכות תגובה.

מאיר אסרף: את תכבדי את זכות התגובה שלי.

יפעת שאשא ביטון: מאיר אסרף, עם כל הכבוד - - -

זאב גולדבלט: שק חבטות של ילד בן 8?

יפעת שאשא ביטון: רגע, סליחה, סליחה.

פנינה תמנו: ילד בכיתה ג', אומר לי שהוא שבר את השיניים – אל תפיל עליו את כל השבירת שיניים ואת כל האלימות שהיתה נגד מורים.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת פנינה תמנו-שטה, - - -

פנינה תמנו: אתה לא יכול להפיל על הילד הזה.

פנינה תמנו: כל ילד הוא עולם ומלואו.

פנינה תמנו: כל ילד.

מאיר אסרף: גברתי יושבת הראש, אני מבקש שתתני לי זכות להגיב.

מאיר אסרף: אני אגיב רק כשתתני לי זכות להגיב, כי יש כאן סדרנית שמאיימת להוציא אותי.

יפעת שאשא ביטון: מאיר, קודם כל, אתה תשנה את הסגנון ואת הנימה.

יפעת שאשא ביטון: הבנו שזו הדרך וההתנהלות בהסתדרות המורים.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני רוצה לומר משהו.

יפעת שאשא ביטון: אף אחד פה לא אמר שהמורים הם שקי חבטות, ובוא ניכנס לפרופורציה, הייתי שם, הייתי שם - - -

מאיר אסרף: אנחנו עדיין שם.

מאיר אסרף: זה ההבדל, גברתי.

מאיר אסרף: אנחנו עדיין שם.

יפעת שאשא ביטון: רגע, סליחה, מאיר.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מתווכחת איתך בכלל.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על מקרה של ילד בכיתה ג' ועל ילד בכיתה א'.

יפעת שאשא ביטון: ובמקום שאתם תבואו ותזעקו חמס, ותגידו, אנחנו עוצרים.

יפעת שאשא ביטון: זה בסדר, נכון ששביתה זה משהו שהוא לגיטימי והוא חוקתי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו עוצרים את מערכת החינוך כדי להחזיר את החינוך, אנחנו עוצרים את מערכת החינוך כדי שהמורים יקבלו את הכלים, כדי שהמורים יקבלו את הליווי.

יפעת שאשא ביטון: אני גם הייתי נוכחת באחת ההתרחשויות וראיתי איך זה מתנהל.

יפעת שאשא ביטון: כשיפה בן דוד מקבלת טלפון ממנהלת, אומרת לה, תקשיבי, היה לי אירוע אלימות עם ילד, אז היא אמרה לה, בואי נשבית את המערכת ביום ראשון.

יפעת שאשא ביטון: אז היא אמרה לה, למה ביום ראשון?

יפעת שאשא ביטון: אנחנו עובדים גם מחר.

יפעת שאשא ביטון: אז היא אומרת לה, אה, אז תשביתי אותה מחר.

יפעת שאשא ביטון: ככה זה מתנהל.

מאיר אסרף: גברתי, אני לא יודע על מה את מדברת.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך, ואני לוקחת אחריות על כל מילה שאני אומרת כאן.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לומר בדיוק באיזה יום זה היה, באיזו שעה ובאיזה מקום, ומי גם נכח איתה.

יפעת שאשא ביטון: אז עם כל הכבוד, אני מתעסקת בחינוך ואני עוסקת בביטחון של הילדים, ואני אגיד לך יותר מזה, כל הדיון הזה אני שמה את הפוקוס על המורים, על המורים והמנהלים, שצריכים לקבל את מה שמגיע להם כדי שהם יהיו מסוגלים להתמודד עם התופעה הזו.

יפעת שאשא ביטון: אז עם כל הכבוד, השבתה של שעתיים – בריונות מול בריונות.

מאיר אסרף: גברתי, אני לא מסכים למשוואה הזו.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: מותר לך.

מאיר אסרף: כפי שאמרתי, זכות חוקתית היא לא בריונות.

מאיר אסרף: אני רק רוצה להגיב, ברשותך, ואני מבקש שלא יפריעו לי כדי שאני אוכל להגיב.

יפעת שאשא ביטון: אבל תנהל את זה - - -

מאיר אסרף: כי לאיים עליי שיוציאו אותי כשאני מגיב, זה לא מקובל.

יפעת שאשא ביטון: אני לא משחקת את המשחק.

יפעת שאשא ביטון: מאיר, אתה מכיר אותי כבר איזה דקה וחצי.

מאיר אסרף: אני גם לא משחק, גברתי.

מאיר אסרף: דקה וחצי.

מאיר אסרף: לגבי המורים, הם בקו הראשון, הם בקו החזית והם אלה שסופגים את האלימות.

מאיר אסרף: אנחנו מוקיעים אלימות מכל צד, לכל מצד, אנחנו חושבים שאלימות - - -

יפעת שאשא ביטון: למה אתם לא משביתים על כל מקרה של אלימות בין תלמידים בבית הספר?

מאיר אסרף: אלימות היא לא חלק מהמשחק.

יפעת שאשא ביטון: למה אתם לא משביתים כשיש אלימות של מורה כלפי תלמיד?

יפעת שאשא ביטון: גם בזה אנחנו עסקנו.

יפעת שאשא ביטון: גם את זה אנחנו הבאנו לשולחן הוועדה, גננת שפגעה.

יפעת שאשא ביטון: למה אתם לא משביתים?

מאיר אסרף: כל מקרה של אלימות אנחנו מוקיעים, כל מקרה של אלימות אנחנו מוקיעים גם בכתב, גברתי.

מאיר אסרף: אנחנו מתנגדים לאלימות בבתי הספר.

מאיר אסרף: אין לזה מקום במערכת החינוך.

מאיר אסרף: התפקיד של עובדי ההוראה זה לא להיות שוטרים, לא להיות מפרידים, לא להיות שופטים בהיאבקות.

יפעת שאשא ביטון: זה להיות אנשי חינוך.

מאיר אסרף: התפקיד שלהם זה לחנך.

יפעת שאשא ביטון: גם לא קבלני מספרים ואותיות כמו שיפה בן דוד רוצה.

מאיר אסרף: סליחה?

יפעת שאשא ביטון: גם לא להיות קבלנים של אותיות ומספרים.

מאיר אסרף: אני לא יודע, גברתי.

מאיר אסרף: אני מייצג את הסתדרות המורים, גברתי.

מאיר אסרף: אם יש הערות כלפי גב' יפה בן דוד, היא לא כאן כדי להגיב.

יפעת שאשא ביטון: לא.

יפעת שאשא ביטון: זה כלפי ההסתדרות.

יפעת שאשא ביטון: היא פשוט עומדת בראשה.

פנינה תמנו: לא ראיתי אותו משבית כשהילד בן ה-15 חטף מהמכות.

מסעוד גנאים: זה חלק מהשליחות החינוכית של המורה.

מסעוד גנאים: זה חלק מעבודתו, מהשליחות החינוכית שלנו.

יפעת שאשא ביטון: זה חלק מהחינוך שצריך להחזיר חזרה למערכת.

מסעוד גנאים: לא באתם לשם רק כדי לתת את החומר וללכת הביתה, כאילו רובוט.

מאיר אסרף: נכון.

מאיר אסרף: נכון.

מאיר אסרף: לחנך לסובלנות.

מסעוד גנאים: זו הביקורת שלנו, שכל מורה הוא מחנך, הוא צריך להתערב בכל מקרה אלימות.

מסעוד גנאים: שלא יגיד, לא אכפת לי, אני באתי כדי ללמד היסטוריה או מתמטיקה ו-that's it, לא אכפת לי מהתנהגות, לא אכפת לי מערכים, לא אכפת לי מבריונות וכל הדברים האלה.

מסעוד גנאים: אוי ואבוי לנו.

קריאה: הסתדרות המורים עכשיו עסוקה במלחמה נגד - - -

מאיר אסרף: אנחנו דואגים להגיב בכל הכלים שיש לנו, גברתי, בכל הכלים שיש לנו כדי להוקיע אלימות.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, מאיר אסרף.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לומר לטובת המסגרות והמערכות והמורים שכן מצליחים בשטח להתמודד עם התופעות האלה, לא משביתים מערכות, יוצרים מערך של חינוך, הם ישבו כאן בוועדה, אנחנו ראינו בתי ספר שלמים שהתגייסו לטובת בנייה של שיח אחר, של שיח חדש בתוך בית הספר, של התנהלות שמגייסת את הילדים לטובת המאמץ הזה.

יפעת שאשא ביטון: ואתם יודעים, אני אגלה לכם סוד, בלי שהם התכוונו, כי הם באמת החליטו שהם מרכזים מאמץ בכל הנושא של חינוך ואקלים בית ספרי, הם גם הצליחו להגיע להישגים יותר גבוהים כי הילדים שלהם בבית הספר הרגישו יותר מוגנים, היו יותר שמחים והיו יותר פנויים ללמידה.

יעל אודם: אני רוצה לומר.

יעל אודם: יש לכם את כל הכלים – עזוב את כלי ההשבתה.

יעל אודם: יש את כלי ההפגנה, אפשר לצאת לרחובות, אפשר לעשות המון דברים.

יעל אודם: בסוף יש פה ילד ששחטתם אותו, כי מה יהיה הזיכרון ילדות שלו?

יעל אודם: שיום אחד בית ספר שלם הושבת בגלל, כשפעם הוא היה בכיתה ג'.

יעל אודם: השיימינג הזה שובר את הלב.

יעל אודם: באמת, אני לא מדברת עכשיו על סכסוכים, פוליטיקה, כן הסתדרות המורים, לא הסתדרות המורים.

יעל אודם: אבל זה נורא, זה כל כך אלים כלפיו.

יעל אודם: יש פה ילד.

יעל אודם: זהו.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, יעל.

יפעת שאשא ביטון: כל כך מדויק ונכון.

יפעת שאשא ביטון: ואני מקווה שמפה תצא הקריאה לפחות לשנות את ההתנהלות במקרים כאלה ולבחור כלים אחרים.

יפעת שאשא ביטון: המועצה לשלום הילד, ואחר כך רינה.

לירון אשל: תודה, גברתי.

לירון אשל: אני חייבת לומר שאני יותר מודאגת כרגע מאשר בתחילת הדיון.

לירון אשל: גברתי פתחה בשיח שכולנו פה כדי לחזק את משרד החינוך ולתת יותר כלים וכוח אדם, ולחזק את הגורמים הכי חשובים במהלך היום-יום של התלמיד, והשיח השתנה לזירה של מערכות, של תלמידים תוקפים את המורים או המורים תוקפים את התלמידים.

לירון אשל: לא זה השיח.

לירון אשל: כולנו פה תמימי דעים ואף אחד כמובן לא נותן יד לאלימות של שום גורם, אבל בעיניי כולנו פה מתוך מטרה לחזק את מערכת החינוך שתיתן את הדעת ויהיה לה את הכלים ואת הפנאי ואת הזמן לתת את המענה הראוי לילדים האלה.

לירון אשל: כרגע יש להם לתפיסתנו כלים מידיים, של השעיות, למשל, של תלמיד שנקט באלימות, וזה כמובן לא טיפול שורש.

לירון אשל: צריכים לתת טיפול עמוק ורוחבי מותאם לילד, ולהבין מה קורה ברקע של אותו ילד.

לירון אשל: ואני חושבת שדי למי שלוקח חלק פעיל בוועדות פה להבין כמה עול מונח על כתפי חצי תקן של יועצת בית ספר, כי אנחנו יושבים פה בדיונים על זנות קטינים ועל אובדנות קטינים ועל אחוזי נשירה ועל מה לא, ואת הכול משרד החינוך מנסה להכניס בחצי תקן של יועצת בית ספר או בשעת חברה, כישורי חיים, קוראים לזה היום, והעול הוא עול גדול.

לירון אשל: אז כולנו פה במטרה להגדיל את כוח האדם ולהגדיל את הרצון, כי הרצון קיים והרצון הוא טוב.

לירון אשל: אני חייבת להגיד עוד משהו ואני מתנצלת שזו הרחבת זירה, אבל לפחות מהנתונים שלנו יש מגמה של ירידה מתונה באירועים אלימים של ילדים בתוך בית הספר, לעומת מגמה הפוכה, של עלייה מתונה באלימות של גורמי חינוך בתוך בית הספר כלפי תלמידים, וזה כמובן מעלה שאלות נוספות ומצריך כלים נוספים.

יפעת שאשא ביטון: כאן את הכלים צריך משרד החינוך.

לירון אשל: ואני רק אגיד, בהתחשב במה שגברתי פתחה, אין לנו ספק שההתמודדויות הן התמודדויות שונות כיום, הזירות השתנו, גם המרחב הווירטואלי והדיגיטלי בעצם הרחיבו – אם פעם ילד היה מתמודד עם שיימינג או אלימות בין ארבע קירות בכיתה וחוזר למקום מבצרו, היום האלימות והחוויות הקשות חודרות עד למחשב בבית שלו ועד לפלאפון ולסמארטפון.

יפעת שאשא ביטון: זירת האלימות מתרחבת בלי שום ספק.

לירון אשל: והמענים והכלים צריכים בעצם להשתנות ולהיות מותאמים בהתאם לשינויים המתווספים.

לירון אשל: אנחנו כן פה בבקשה לסייע למשרד החינוך, להרחיב להם תקנים, להכניס יועצות לבתי הספר - - -

יפעת שאשא ביטון: מה זה לסייע למשרד החינוך?

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך צריך לעשות את שינוי התפיסה ושינוי סדרי העדיפויות כדי - - -

לירון אשל: שיטתית, תודעתית, אבל גם להרחיב את התקנים של יועצים, של פסיכולוגים, בעבר היו עובדים סוציאליים שנכנסו לבתי הספר.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, לירון.

יפעת שאשא ביטון: הצטרף אלינו חבר הכנסת מאיר כהן, אז אנחנו נשמע את רינה, ואחר כך כשתרצה - - -

מאיר כהן: באתי לשמוע.

רינה כהן: אני רינה כהן, יושבת ראש המועצה הציבורית להורים בישראל.

רינה כהן: אנחנו לא מייצגים את ההורים במערכת החינוך.

רינה כהן: אנחנו פועלים לקידום הנושא של ההורות וההורים בחברה הישראלית, כמובן גם במערכת החינוך, אבל יש את פורום ועדי ההורים היישוביים שעושים עבודה טובה ואנחנו מברכים אותם ותומכים בעשייה.

רינה כהן: אני באה מתוך משרד החינוך, אני יודעת שמשרד החינוך, ושפי כמוביל את הדבר, עושים ועושים ועושים כמיטב יכולתם.

רינה כהן: ברור שצריכים לעשות יותר משום שהתופעה ישנה וגברתי זימנה את הישיבה המאוד-חשובה הזאת.

רינה כהן: הייתי מציעה, גילוי הדעת של המועצה מונח לפניכם, אני לא אחזור על הדברים, הם כתובים.

רינה כהן: קודם כל, צריכים להחזיר את הסדר לקדמותו: דרך ארץ קדמה לתורה.

רינה כהן: זה צריך לצאת מהדבר הזה: דרך ארץ קדמה לתורה.

רינה כהן: ההתנהגויות והיחסים אחד עם השני, גדולים וקטנים, מורים והורים וכל השאר, זה קודם לתורה, חשבון, אנגלית וכל השאר, שאני בעד, אבל יש סדר.

מאיר כהן: אבל למה הסעיף הראשון שלכם זה העצמת ההורים?

רינה כהן: כי אני המועצה הציבורית להורים בישראל - - -

מאיר כהן: אז את חושבת שהדבר שיותר טוב היה זה להעצים את ההורים?

רינה כהן: אני אגיד בדיוק מה אני חושבת בעניין.

מאיר כהן: להעצים הורות, אני מסכים איתך, זה נהדר.

מאיר כהן: אבל להעצים הורים?

רינה כהן: כן.

רינה כהן: זו דעתי, ואני מוכנה גם להסביר אותה בהמשך - - -

יפעת שאשא ביטון: כולם איבדו את הסמכות שלהם, ההורים איבדו את הסמכות שלהם, המורים איבדו את הסמכות שלהם.

מאיר כהן: נכון.

מאיר כהן: אבל בכל זאת צריך לעשות פיין טיונינג לזה.

רינה כהן: נהדר.

רינה כהן: אז אני בדיוק רוצה ללכת לפיין טיונינג הזה שאתה אומר, שאתה בדימונה עשית אותו.

רינה כהן: ימית אלפסי בהשראתך עשתה שם את בית הספר להורים.

רינה כהן: אני מכירה את הדברים לפני ולפנים.

יפעת שאשא ביטון: במשפט, כדי שנוכל לאפשר לכל הדוברים.

רינה כהן: אני רוצה לעבור מהדיאגנוזה לפרוגנוזה.

רינה כהן: הדיאגנוזה ברורה לכולם.

רינה כהן: משרד החינוך לא יכול לטפל לבד בתופעה הזו.

רינה כהן: זו תופעה חברתית ישראלית, וחינוכית ישראלית, ולא רק משרד החינוך יכול לטפל בזה.

רינה כהן: אנחנו צריכים, לדעתי, להגיע לקואליציה, לקואליציית ארגונים למען צמצום אלימות או מניעת אלימות או איך שתקראו לזה.

רינה כהן: המשימה – המשימה היא לבנות אמון.

רינה כהן: לא יעזור לנו כלום.

רינה כהן: אי אפשר לברוח מהדבר הזה שיש משבר אמון בחברה הישראלית כולה, אבל בין ההורים לבין המערכת ובין הסתדרות המורים לבין המערכת, ובין כל מישהו לכל מישהו.

רינה כהן: יש משבר אמון, חייבים לבנות - - -

לירון אשל: נכון.

לירון אשל: כולם צריכים לפעול ביחד, כאחד, אולי באמת מטרה משותפת.

רינה כהן: בדיוק.

רינה כהן: מטרה משותפת.

רינה כהן: כולנו רוצים לצמצם את האלימות הזאת, ואני מעזה כסבתא לומר, אפילו למגר אותה.

רינה כהן: זה אי אפשר, אי אפשר לחיות ככה, ואי אפשר אפילו כסבתא לישון בשקט בלילה כשאני יודעת שהנכדים שלי שם, כל ה-15, בתוך המערכת.

רינה כהן: זה לא ניתן.

רינה כהן: זה בלתי אפשרי.

יפעת שאשא ביטון: תודה, רינה.

יפעת שאשא ביטון: משפט סיכום כדי שנוכל לאפשר גם לאחרים.

רינה כהן: יושבת ראש הוועדה, ד"ר שאשא ביטון, יפתי, שאנחנו באמת נצא עם קואליציה שאנחנו מחויבים אחד לשני, ולא נשאיר אף אחד לבד בשטח.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, רינה.

יפעת שאשא ביטון: היא אישה, אז לא עושים מזה סיפור.

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע, אם היה אומר לי את זה גבר עכשיו - - -

מאיר כהן: כן.

יפעת שאשא ביטון: מקבלת באהבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

רינה כהן: סליחה.

יפעת שאשא ביטון: הכול בסדר.

רינה כהן: באמת זה נפלט.

רינה כהן: סליחה.

יפעת שאשא ביטון: הכול בסדר.

יפעת שאשא ביטון: באמת הכול בסדר.

רינה כהן: תודה.

יפעת שאשא ביטון: טל סעדה ושירה דרור, נציג מטעמכם?

שירה דרור: אנחנו יכולים לדבר ביחד?

יפעת שאשא ביטון: אם אתם יודעים לחלוק את הזמן ביניכם, אז כן.

יפעת שאשא ביטון: כי יש לי פה רשימת דוברים שחשוב לי לתת להם מקום.

טל סעדה: שלום, אני טל וזאת שירה.

טל סעדה: אנחנו לא נציגי מועצת התלמידים.

שירה דרור: אנחנו מטעם איגי, ארגון נוער גאה.

טל סעדה: ארגון נוער גאה זה ארגון של נוער להט"בי שפועל בכל הארץ.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מכירים היטב.

יפעת שאשא ביטון: מקיימים איתם הרבה דיונים.

טל סעדה: אוקיי, נחמד.

שירה דרור: אנחנו נציגים של הנוער הלהט"ב בישראל, ואנחנו רוצים להעלות את הסוגיה של אלימות כלפי נוער להט"ב במוסדות החינוך.

שירה דרור: לאיגי יש - - - מחקר והוא מציג נתונים מחרידים.

שירה דרור: האלימות המילולית כלפי נוער גאה במוסדות החינוך היא פי 2.5 מאשר כלפי ילדים שהם לא להט"בים, ההטרדות המיניות הן פי שלושה, והומו עדיין נחשבת מילת גנאי, כקללה.

שירה דרור: שנינו, נוער להט"בי שלומדים בבתי ספר, על בסיס יומיומי אנחנו שומעים את המילה הומו כקללה.

טל סעדה: אם זה כל נוער להט"ב, בכל בית ספר, בכל חטיבה, בכל תיכון, בכל בית ספר יסודי, שצריך להסתובב, אם זה במגרש, אם זה בכיתה שלו, ולשמוע את המילה הומו כקללה, לסבית נחשב משהו רע, זה נחשב ללא ספק אלימות וזה דבר שצריך לטפל בו.

טל סעדה: בני הנוער לא מקבלים מענה מיועצות או גורמי חינוך אחרים, וחייב, צריך שיהיה גורם אחראי שיהיה אמון לתת מענה חינוכי לאלימות כלפי נוער להטב"י בבית ספר.

טל סעדה: צריך שיהיה גורם אחראי שאמור למגר את התופעה הזאת.

שירה דרור: בקיץ שעבר היתה מחאה של הנוער הלהט"בי בישראל לגבי זכויות ודרישות.

שירה דרור: אני אחדד את הדרישות: איסור מוחלט על סגל ההוראה במערכת החינוך להפנות תלמידים לטיפולי המרה של להט"ב, כולם יודעים מה זה טיפולי המרה; הפסקת תקצוב מוסדות לימוד ששולחים או מעודדים תלמידים לעבור טיפולי המרה; קמפיין של משרד החינוך בשנת הלימודים הקרובה במסגרת 10 שנים לרצח בבר נוער, בתוך בתי ספר, שמחדד את הזכויות.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: כל מצוקה שעולה מהשטח אנחנו פוגשים אותה שבעתיים כאן בדיוני הוועדה עם נוער להט"ב.

יפעת שאשא ביטון: ואני מסכימה שלצד הטיפול הכולל והכלים הכלליים שנותנים, צריך גם לתת כלים ייחודיים לטיפול בסוגיה הזאת.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכם.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת פנינה תמנו-שטה צריכה לצאת, אז משפט.

פנינה תמנו: האמינו לי, אני לא אוהבת ללכת למקום הזה, אבל אני אגן בגופי על ילדים יוצאי אתיופיה.

פנינה תמנו: בהמשך לדברים שאמרתם, באלימות שחווים ילדים שהם שונים – אנחנו לא מרגישים שונים – הוא מאוד גבוה, כולל זה שבכנסת הזאת דנו באלימות של מורים ואנשי חינוך כלפי ילדים יוצאי אתיופיה.

פנינה תמנו: אנחנו לא נהיה שק חבטות, הילדים האתיופים לא יהיו שק חבטות, לא יספגו אלימות מהורים שמגיעים מבחוץ כי הם החזקים וההורים שלהם עולים חדשים או הורים יותר חלשים.

פנינה תמנו: גם במקרה באשדוד זה מה שהיה.

פנינה תמנו: לא ראיתי את המערכת שלכם מזדעקת כשהילד בן 15 יוצא אתיופיה קיבל מכות בשטח בית ספר על ידי שוטרים.

פנינה תמנו: ואני אומרת לכם, משרד החינוך, במיוחד לכם, אתם מכירים את הדרך החדשה, אני עובדת צמוד עם גילה נגר – הילדים האתיופים לא ישלמו מחיר, אתם תעשו מחקרים מצדי מהבוקר עד הלילה כדי להבין למה מורים מתנפלים קודם כל על ילד אתיופי, למה קל מאוד להשבית מערכת כשמדובר בילד אתיופי, בילד ישראלי ממוצא אתיופי.

פנינה תמנו: הילדים האלה, הרבה פעמים שמים עליהם את התווית, ישר כשרואים ילד לבן וילד שחור שרבים, ישר מאשימים את הילד השחור.

פנינה תמנו: לצערי, זה המצב.

פנינה תמנו: נעשו על זה מחקרים.

פנינה תמנו: צריך לנטרל את זה.

פנינה תמנו: צריך לנטרל את האלימות.

פנינה תמנו: אני נגד אלימות בשטח בית ספר, אני לא מגבה את הילד הזה בכיתה ג' ששבר את הרגל או שנקט באלימות, אבל אי אפשר לעסוק רק בסימפטום, תעסקו בכל הבעיה.

פנינה תמנו: אבל דבר אחד אני אומרת לכם, בכל דיון אני אהיה כדי להגיד לכם, ילדים יוצאי אתיופיה לא יהיו השעיר לעזאזל של החברה הישראלית, ואתם צריכים להיות הראשונים שדנים בזה, ואתם הראשונים שצריכים לעשות פילוח.

פנינה תמנו: בכל המקרים המדווחים אני חושבת שאתם צריכים לעשות פילוח על איזה ילדים מדובר, כי את יודעת מה תהיה התשובה, לצערי.

פנינה תמנו: כמה ילדים יוצאי אתיופיה נשלחו לחינוך מיוחד?

פנינה תמנו: על מה?

פנינה תמנו: על התנהגות רעה, יש שם איזה סעיף ואתם מודעים לזה.

פנינה תמנו: אז אני מבקשת מכם, ואת יודעת את זה, אבל היה דוח מאוד - - -

יפעת שאשא ביטון: קיימנו דיון שלם סביב זה בוועדה כאן.

פנינה תמנו: בוודאי.

פנינה תמנו: לשלוח אותם ישר לחינוך מיוחד כי לא יודעים איך להתמודד איתם בזמן שהרבה פעמים גם מפילים עליהם תיקים?

פנינה תמנו: צריך לדון בכל הבעיה.

פנינה תמנו: יש בעיה מאוד רצינית.

פנינה תמנו: תודה רבה.

פנינה תמנו: כל טוב.

יפעת שאשא ביטון: תודה, יקירה.

יפעת שאשא ביטון: משפט.

יפעת שאשא ביטון: אבל חשוב.

פנינה תמנו: אבל אני מאוד מעריכה, גברתי היושבת-ראש, דיון חשוב.

פנינה תמנו: אני מאוד מעריכה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אוסיף ואומר שלצד הילדים האלה הוועדה הזו בסמכות שלה לא תיתן שאף ילד יהיה שק חבטות, ולא משנה מהיכן הוא מגיע, ואנחנו כאן בשביל כולם.

יפעת שאשא ביטון: אביב גולן, תלמיד י"ב, בבקשה.

אביב גולן: האמת היא שנקלעתי לפה במקרה.

אביב גולן: אמא שלי היא יו"ר - - - של רחובות.

אביב גולן: אני תלמיד י"ב, 12 שנה במערכת החינוך - - - כל מה שאמרו על היועצות אני יכול לבחון מהתפיסה שלי.

אביב גולן: היועצת היום, לפחות אצלנו בבית הספר, עסוקה בעיקר בהתאמות.

אביב גולן: זאת אומרת שמשרד החינוך כל הזמן משנה את כל החוקים ואת כל הנהלים, עושים עם זה בלגן כל יומיים, ורוב עיסוקיהן של היועצות זה פשוט לדאוג לזה.

אביב גולן: יכול להיות שאני לא שם לב, אבל אתה רואה שכל מה שהיא עושה בכלום שעות שהיא נמצאת בבית הספר, אני יכול להגיד שאני רדפתי אחריה כדי לקבל את ההתאמה הזו ואת ההתאמה הזו, וכשאתה רואה מחוץ למשרד למישה אנשים יושבים כי היא לא פה, כי אין לה זמן, ואת הזמן שיש מקדישים לבעיות האלה.

אביב גולן: אז יכול להיות שזה לא קשור, יכול להיות שזה מקרה של בית ספר פרטי, אבל זה עוד משהו שקיים על היועצות מעבר לבעיה של ההתנהגות, מעבר לכל דבר אחר, זה גם הדבר הזה.

אביב גולן: ובכלום זמן שיש, יש בתי ספר שיש להם רכזי התאמות ודברים אחרים, אבל בבתי ספר שאין גם זה פוגע.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, אביב.

יפעת שאשא ביטון: הדברים מאוד מאוד חשובים, כי כשאנחנו באנו כמבוגרים ואמרנו, לאנשים בשטח אין כלים, אין זמן, הם לא מקבלים את מה שהם צריכים כדי לקיים את מה שצריך בתוך מוסד חינוכי, אז אם אתה כתלמיד מסוגל להבחין בסיר הלחץ שהמערכת נמצאת בתוכו, אז אני חושבת שזה אומר דרשני.

יפעת שאשא ביטון: ואגב, הילדים מרגישים טוב מאוד את כל השינויים ואת כל ההנחתות של משרד החינוך ואת ההשלכות של זה עליהם, והם נמצאים שם וחווים את זה אפילו ביתר שאת.

יפעת שאשא ביטון: לילי, בבקשה.

לילי הלפרין: בעשר השנים האחרונות אני מקבלת באופן קבוע מחקרים, נתונים ופירוט של אירועי אלימות שמתרחשים בתוך בית הספר.

לילי הלפרין: להפתעתי בשנה האחרונה אני מקבלת פחות, לאו דווקא מחקרים ונתונים, את זה אני מקבלת, אבל לא על אירועים ספציפיים.

לילי הלפרין: ואני תוהה אם זה נכון.

לילי הלפרין: אחר כך מערכת החינוך תגיד.

לילי הלפרין: אבל אני עומדת בראש גוף שעומד לצמצום - - -

תמי ברנע: לילי, דברי למיקרופון ויותר בקול רם.

קריאה: וגם תציגי את עצמך, אם אפשר.

לילי הלפרין: אני לילי הלפרין, יו"ר מרכז אמת לקידום הסובלנות ולמאבק באלימות.

לילי הלפרין: זה גוף שקיים כבר 10 שנים, הוא פיתח מודלים למאבק באלימות במערכת החינוך הפורמלי והלא-פורמלי.

לילי הלפרין: התחלתי ואמרתי שאני מרגישה בשנה האחרונה שאני מקבלת פחות אירועים, ואני מקבלת באופן קבוע דיווחים על אירועים.

לילי הלפרין: זה מצד אחד.

לילי הלפרין: מצד שני, בפעילות שלי בשטח, בהתמחות של המרכז שלנו זה עם בני נוער בסיכון בחינוך הלא-פורמלי, אוהדי כדורגל או קידום נוער וכדומה.

לילי הלפרין: אני רואה את ההחמרה, אבל החמרה שמשקפת את ההחמרה באלימות ובגזענות בחברה הישראלית, במיוחד משנת 2014, שזה רק הולך ומחמיר.

לילי הלפרין: אני רואה את זה יותר ויותר באלימות המילולית ובהתבטאויות שמצדיקות אלימות וגזענות.

לילי הלפרין: למשל, קודם 2014 לשמוע משפט כמו: גזענות היא ערך, לא היה נשמע.

לילי הלפרין: היום הילדים שאני עובדת איתם, כך צריך לנהוג, גזענות היא ערך, אנחנו לא מתביישים וכדומה.

לילי הלפרין: ואני תוהה אם מה שאנחנו מציעים פה, להגדיל את מספר הפסיכולוגים או העובדים, צמצום הכיתות וכדומה יכול לסייע כשאנחנו עובדים עם החינוך הלא-פורמלי, כי שם האלימות גוברת ויש הרגשה שצריך לבדוק כיווני חשיבה אחרים לנוער שנמצא בחינוך הלא-פורמלי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, לילי.

יפעת שאשא ביטון: אני שמחה על מה שאת אומרת, כי גם כשלירון דיברה רציתי לומר את זה, ובשטף הדברים לא ציינתי.

יפעת שאשא ביטון: במפגש שלי עם השטח ומפניות שאני מקבלת, אני לא בטוחה שיש פחות דיווחים על אלימות בגלל שאין אלימות אלא בגלל שמרוב שיש כל כך הרבה אלימות אז אנחנו מסננים על מה אנחנו מדווחים, ואנחנו בדרך כלל הולכים על החמורים ביותר.

יפעת שאשא ביטון: ולצערי הרב, מקרים כמו אלימות מילולית, כמו חרמות כשהם עוד בראשית הדרך, לפני שהם הופכים למפלצתיות.

יפעת שאשא ביטון: ואגב, גם אם הן לא מתפתחות לממדים כאלה, הם משאירים צלקת בלב של ילד אם לא מטפלים.

יפעת שאשא ביטון: יש הרבה מאוד אירועי אלימות ששמים אותם בצד, כי צריך לטפל בדברים הכבדים הבולטים יותר מעל פני השטח, לרוב זה גם באלימות פיזית, כאילו עד שהילד לא חוטף בצורה פיזית, אז גם לא באמת נותנים לזה את המשקל ואת הדגש.

יפעת שאשא ביטון: ואני רואה את זה באופן שיטתי בכל האירועים שאני מקבלת, ואני מקבלת המון.

יפעת שאשא ביטון: אני מודה שגם לא תמיד אני מצליחה באופן אישי להגיע לכל אחד, וזה משרד שלם שמטפל בהרבה מאוד אירועים שקורים במוסדות שונים.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שמכאן צריכה לצאת הקריאה שאנחנו צריכים להתייחס לכל אירוע אלימות קטן כגדול, כי אם אנחנו נדע לטפל בזה כבר כשזה בניצנים הראשונים שלו, אנחנו נצליח להרתיע, בטח ובטח לגבי הדברים הגדולים יותר.

יפעת שאשא ביטון: אז תודה רבה על הדברים, לילי.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מאיר כהן, בבקשה.

מאיר כהן: שלום, גברתי היושבת-ראש.

מאיר כהן: אני רוצה להוסיף משהו לדיון, היות וניהלתי בית ספר 28 שנים.

מאיר כהן: א', אני מקפיד בימי חמישי להמשיך ללמד ברחבי הארץ.

מאיר כהן: אני מוצא בתי ספר, שגברתי שדיברה על דיווחים, אני חושב שנוצרה תרבות שלא כל כך מדווחים.

מאיר כהן: יש אפילו תרבות שמשלימה עם אירועים שבתקופות אחרות נראו אירועים יוצאי דופן.

מאיר כהן: היום זה הופך להיות מתוך השיח התרבותי בתוך בתי הספר, למשל, הדיווח על גזענות כשקם תלמיד בפגישה שלי בשיעור עם י"א, כשיושבים בבית הספר הזה בין 5% ל-10% מוסלמים, ואומר, ערבי טוב זה ערבי מת, וזוכה למחיאות כפיים.

מאיר כהן: ויושבות מולי בשורה הראשונה צוות ההוראה של בית הספר, ואף אחד לא מזדעק.

מאיר כהן: דבר שני, מורים שלצערי הגדול, ואמרתי את זה מעל דוכן הכנסת, כשאני אומר להם למה אתם לא מגיבים, אז הם אומרים, אנחנו לא יכולים להורים שלהם.

מאיר כהן: לכן, גברתי, ואני מאוד מעריך את הקואליציה, הדבר הראשון הוא לא העצמה של הורים.

מאיר כהן: כשאני עשיתי את בית הספר להורים המשותף עם המורים והתלמידים שהיו שם, אז הדבר הראשון, אנחנו חידדנו מה תפקידו של כל אחד ממרכיבי הפאזל הזה.

מאיר כהן: ובראש ובראשונה אמרתי להורים, אתם לא מנהלים את בית הספר.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

מאיר כהן: הורים לא מנהלים בתי הספר.

מאיר כהן: זה המקצוע היחיד בעולם שיושב הורה שלא משנה מה לימודיו ומה הכשרתו, אבל עצם העובדה שהוא ההורה מאפשרת לוועדי הורים להושיב מורים ולנתח אותם על השולחן, ולבוא למנהלת ולהגיד, שמע, המורה הזה והמדריכה הזאת, הם לא יהיו.

זאב גולדבלט: רק שזה לא הנושא.

מאיר כהן: מה?

זאב גולדבלט: רק שהנושא זה אלימות.

מאיר כהן: אז אני אומר, אם אתם רוצים לגדוע את האלימות, זה בראש ובראשונה להבהיר למרכיבי השיח החינוכי בבית הספר מה הן גבולות הגזרה שלו.

יפעת שאשא ביטון: כן.

זאב גולדבלט: נהדר.

זאב גולדבלט: בוא נחוקק חוק מעמד ההורים ונציגותם, ונפתור את הבעיה.

יפעת שאשא ביטון: לא צריך חוק.

יפעת שאשא ביטון: צריך פשוט ל הגדיר את זה.

יפעת שאשא ביטון: חבריא, מדינת ישראל הסתדרה הרבה מאוד שנים בלי חוקים.

יפעת שאשא ביטון: אז עם כל הכבוד, אל תחכה עד שיחוקק חוק.

יפעת שאשא ביטון: ואני אומר לכם את זה ואני מטיח את זה בפניכם, כי אני רואה ויש לי הערכה גדולה מאוד להורים.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני רואה שאתם עוברים את גבולות הטעם הטוב.

יפעת שאשא ביטון: אתם לא מנהלים את משרד החינוך.

זאב גולדבלט: מי זה אתם?

זאב גולדבלט: אתם זה עם ישראל בעצם, אתה אומר.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה לא הנושא, אז תאפשר לחבר הכנסת לסיים את דבריו.

זאב גולדבלט: מי זה ההורים?

זאב גולדבלט: ההורים זה עם ישראל.

מאיר כהן: אם אתה רוצה, אני אתווכח איתך כמה שאתה צריך ואני אנצח אותך.

מאיר כהן: סליחה שאני - - -

קריאה: אם זה לא שיח לעומתי, אז מה זה?

מאיר כהן: כי אני אומר לך חד וחלק, כי אם לא מבהירים שהאימפרטורים של מערכת החינוך זה מנהלת או מנהל בית הספר והמורים שלה, - -

זאב גולדבלט: חד משמעית.

מאיר כהן: - - ואם ערכם ויוקרתם יורדת בפני ההורים, ואם הורים נכנסים לתוך שערי בית הספר והופכים את המקום הזה למקום שבו הם מקבלים החלטות, הם מפטרים את המורים - - -

זאב גולדבלט: - - -

מאיר כהן: סליחה.

מאיר כהן: אני יושב בוועדת החינוך, ודברים שמגיעים אלינו, אני לפעמים נרעש.

מאיר כהן: הם אלה שמפטרים, רוצים לפטר מנהלים, וכשהילד שלהם מכה – אני עכשיו מטפל באירוע, תקשיב, של מעשה מגונה שנעשה בילדה מסוימת, בעיר מסוימת, ההורים כופפו את המערכת והחזירו את הילדים הפוגעים לתוך המערכת.

זאב גולדבלט: לא תקין.

מאיר כהן: אל תגיד לי לא תקין.

זאב גולדבלט: לא תקין.

מאיר כהן: אבל ההורים - - -

זאב גולדבלט: אבל מי אחראי?

זאב גולדבלט: מי עשה את זה?

זאב גולדבלט: זה לא ההורים החזירו - - -

יפעת שאשא ביטון: רגע, זאב, אנחנו לא מתווכחים.

זאב גולדבלט: מערכת החינוך החזירה.

זאב גולדבלט: לא ההורים.

מאיר כהן: לא.

מאיר כהן: לצערי הגדול, - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, כי כשמערכת החינוך מתקפלת זה אומר שמערכת החינוך לא מסוגלת לעמוד בפרץ של ההורים.

זאב גולדבלט: זו בדיוק הבעיה.

זאב גולדבלט: הבעיה היא מערכת החינוך.

זאב גולדבלט: לא ההורים.

יפעת שאשא ביטון: זה כשל דו כיווני.

מאיר כהן: את משלימה את הדברים שלי, גברתי.

מאיר כהן: הוא שאמרתי, האחד, לחדד מה התפקיד של כל מרכיב.

מאיר כהן: הדבר השני, העצמה של המורים בתוך המערכת.

מאיר כהן: חבריא, בסופו של דבר, כשאתם שמים את הילדים שלכם, אנחנו צריכים להתחייב בפניכם שאנחנו, מנהלי בתי הספר והמורים, אנחנו נדאג שהמרחבים יהיו מרחבים מוגנים על כל מה שמשתמע מכך.

מאיר כהן: והיום זה לא קורה.

מאיר כהן: זה לא קורה כי מרכיבי הפאזל הזה, תפקידם לא ברור.

מאיר כהן: אחד נכנס לתוך השני.

מאיר כהן: אני גם לא מקבל בהחלט מנהלים שבאים ואומרים – אתה יודע שאני נגד החלטת משרד החינוך לגבי ועדי ההורים.

מאיר כהן: אתה יודע את זה.

יפעת שאשא ביטון: ביזיון.

מאיר כהן: שהמנהל הוא זה שיחליט - - -

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מאיר, אתה כל כך צודק אבל זה לא הנושא של הדיון.

יפעת שאשא ביטון: אבל אתה כל כך צודק ששווה אפילו להקדיש לזה דיון בפני עצמו.

זאב גולדבלט: ברור.

זאב גולדבלט: חד משמעית.

מאיר כהן: חבריא, בסופו של דבר, במקום שאנחנו רוצים לשפר את מרחבי התלמידים ולפתור את בעיית האלימות, זה מתחיל בראש ובראשונה בחידוד תפקידו של כל מרכיב בתוך המערכת.

מאיר כהן: על אחת כמה וכמה להחזיר למורים ולמנהלים את גאוותם.

מאיר כהן: ותגידו שזה לא קשור, אבל זה ממש לא קשור, כי כשאני פוגש מנהל ואני אומר לו, עד כמה אתם מטפלים בנושא אלימות ובנושאים הערכיים, והוא אומר לי, תשמע, אני כל היום עסוק בבחינות שמשיתים עליי - - -

יפעת שאשא ביטון: אין להם זמן, נכון, במיצ"ב, בחמש יחידות מתמטיקה.

מאיר כהן: בדיוק.

מאיר כהן: במקום שהמערכת לא מכבדת את מנהליה, היא גם בודקת אותם כל שני וחמישי.

מאיר כהן: תודה.

יפעת שאשא ביטון: חד משמעית.

זאב גולדבלט: הדימוי לפני הערכים.

זאב גולדבלט: זו הבעיה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חבר הכנסת מאיר כהן.

יפעת שאשא ביטון: אתה כל כך צודק, ואני כל הזמן אומרת שצריך להגדיר מחדש את התפקיד של כל אחד מהשותפים במערכת, אבל אני רוצה לומר לך לפני שאני קופצת להורים, זה המערכת נתנה להם את הכוח.

מאיר כהן: אני מסכים.

יפעת שאשא ביטון: זה משרד החינוך שרוצה להשתיק כדי שלא ידעו כמה בלגן יש שם, הוא זה שנתן להם את הכוח.

מאיר כהן: אני מסכים איתך.

יפעת שאשא ביטון: וחלילה, אני לא מזלזלת במקום של ההורים, אבל אני אומרת שנוצרה פה מציאות של מערכת שלא באמת מסוגלת להתמודד.

יפעת שאשא ביטון: ואתה צודק, צריך להחזיר חזרה את הסמכות של המורים ושל המנהלים.

יפעת שאשא ביטון: והראשונים שיכולים לעשות את זה זה משרד החינוך במדיניות שהם יובילו.

יפעת שאשא ביטון: לילך קובה, ממש משפט אם יש לך להוסיף, בבקשה.

לילך קובה: בוקר טוב לכולם.

לילך קובה: אני לילך קובה, אני פסיכולוגית חברתית ואני יושבת ראש פורום הורים נגד אלימות.

לילך קובה: חשוב לי להגיד שקודם כל אני אמא, ומפה התגלגלתי לכל הנושא של החינוך, דרך הילד שלי שעבר במערכות החינוך.

לילך קובה: אני רוצה לשתף אתכם באירועים ובחוויות ובמקרים שאני מקבלת מעשרות הורים מכל רחבי הארץ - -

יפעת שאשא ביטון: רק בלי פרטים מזהים.

לילך קובה: ברור.

לילך קובה: - - שמדברים על השתקה, השתקה של מקרי אלימות בתוך מערכת החינוך.

לילך קובה: לצערי, אני מטפלת לאחרונה במספר מקרים שהושתקו במשך שלוש וחמש שנים, מקרה אלימות קשה.

לילך קובה: אני דווקא רוצה לדבר על הפתיח שהיתה שביתה באחד מבתי הספר ברמת גן השבוע ביום ראשון, כתוצאה מאלימות שחוותה המורה.

לילך קובה: באותו בית ספר קבוצה של ילדים במשך שלוש שנים חטפו מכות, כיסאות התעופפו בכיתה, היתה אלימות מאוד קשה.

לילך קובה: ולא רק שלא טיפלו בזה, ולא רק שלא השביתו את בית הספר, השתיקו, השתיקו את ההורים המתלוננים, וועדי ההורים הם גם ועדים שנהפכו להיות ועדים פוליטיים שמשתיקים את ההורים כדי שלא ייגרע תקציב לבית הספר, כדי שלא יהיו פחות נרשמים.

זאב גולדבלט: כי הדימוי יותר חשוב מהמהות.

לילך קובה: ואני חייבת לציין שהבן שלי לומד בבית ספר פרטי עם אפס סובלנות לאלימות.

לילך קובה: כל מקרה מנותח, נבדק, משוחחים עליו ופותרים אותו.

לילך קובה: אני חושבת שיש פה בעיה הרבה יותר עמוקה, אתם מדברים פה על תוספת של אנשים ועוד יותר להעמיס על המערכת שהיא גם ככה מאוד ביורוקרטית ומאוד גדולה, ואני מדברת על הדברים הקטנים.

יפעת שאשא ביטון: על שינוי הדרך.

לילך קובה: שינוי דרך.

לילך קובה: אני מדברת קודם כל על זה שהמערכת עצמה לא יכולה לבדוק את עצמה.

לילך קובה: צריך להקים פה גוף חיצוני שיבדוק מה הם הכשלים בתוך מערכת החינוך.

לילך קובה: מזה חייבים להתחיל את המשימה הזאת.

לילך קובה: אני חושבת, ואני שוחחתי עם מספר מורים שמדברים איתי על זה שגם בהכשרה שלי במכללות, באוניברסיטאות, לא נותנים להם כלים להתמודדות.

לילך קובה: לאחר שהם כבר מורים הם פשוט ממשיכים ללמוד ועדיין ההכשרות לא מטפלות בנושא האלימות.

לילך קובה: מורה אומרת לי, תשמעי, אני לא יכולה לעשות כלום כשהילד מעיף את הכיסא מצד אחד לצד השני.

לילך קובה: אין לי גיבוי של המערכת, אף אחד לא מדבר איתי.

לילך קובה: אני אפילו לא יכולה לתפוס אותו ולהוציא אותו מהכיתה.

לילך קובה: אני צריכה בעדינות ללוות אותו בזמן שהוא משתולל.

לילך קובה: יש פה בעיה שהשורש שלה מתחיל בהשתקה, ומערכת החינוך מגדלת, לצערי, דור של ילדים שלומדים להרכין את הראש ולהבין שאף אחד לא נותן להם מענה.

יפעת שאשא ביטון: עצוב.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, לילך, על הדברים המאוד-מאוד-חשובים האלו, ואני חושבת שאין יותר מזה כדי לשקף גם את התחושה שלנו וגם את מה שקורה במערכת.

יפעת שאשא ביטון: מצער לשמוע.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, לילך.

רויטל ליפמן שמר: אפשר משפט וחצי?

יפעת שאשא ביטון: רויטל, אבל משפט וחצי כי פורום ההורים כבר דיבר, ואני רוצה לתת את המקום למשרד החינוך.

רויטל ליפמן שמר: פורום ההורים דיבר, ואני סומכת את ידיי, ובהמשך לדבריהם עולה כאן משהו מעניין, שלא יכול להיות טיפול בעניין הזה בלי שיח משולש, דהיינו הורים-מורים-תלמידים, ולא בנפרד, זאת אומרת, זה חייב להיות תוך שיח משולש.

רויטל ליפמן שמר: והדבר השני, זה שחייבת להיות הסתכלות על הפרופסיה מחדש.

רויטל ליפמן שמר: אנחנו שוב ושוב שומעים שיח אחריות שמנהל את הפתרון של מי תהיה האחריות ובעצם זה מה שמנהל את המורים ואת בית הספר בטיפול בעניינים האלו.

רויטל ליפמן שמר: ואת שואלת אפילו במה האחריות של מורה, ומה הגדרת התפקיד והסמכויות, אז גם לא תהיה להם אפשרות לפעול בפועל לטיפול בעניין.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, רויטל.

יפעת שאשא ביטון: רותם מגידי, בבקשה.

רותם מגידי: צהריים טובים.

רותם מגידי: אני כאן מטעם הרשות העירונית למאבק בהתמכרויות באשדוד.

רותם מגידי: אני מנהל תוכנית שנקראת: תוכנית מוגנות חברתית מטעם 'עיר ללא אלימות' של המשרד לביטחון הפנים.

רותם מגידי: יש לנו תוכנית שפועלת באשדוד ב-10 בתי ספר, מדריכים חברתיים שנמצאים בתוך בית ספר, והמטרה שלהם היא ליצור ולחזק את המוגנות של המורים, של ההורים, של הילדים, וכמובן קודם כל הילדים, הם הראשונים.

רותם מגידי: מדריך חברתי שלא נמצא בתוך כיתות.

רותם מגידי: התוכנית הזאת עובדת, פועלת.

רותם מגידי: זה כמובן לא ממגר הכול, לא פותר את כל הבעיות, אבל מצביעים ורואים את הפידבקים שזה עובד וזה פועל.

רותם מגידי: לצערנו, מתוך 52 בתי ספר באשדוד זה פועל רק ב-10 כי זה מוגבל בתקציבים ומשאבים.

רותם מגידי: אבל אם תינתן האפשרות והמשאבים המתאימים, אני חושב שזה יכול לעבוד ונותן איזשהו מענה מסוים, לא פותר את כל הבעיות, אבל נותן מענה.

מאיר כהן: אתם מאתרים בתוך?

מאיר כהן: - - -

רותם מגידי: אנחנו נמצאים כל הזמן בכל המרחב, מסתובבים כל הזמן בתוך המסדרונות, בין השיעורים, המדריכים לא נמצאים בתוך הכיתות ומלמדים.

רותם מגידי: תמיד נמצאים כמענה לילדים שנמצאים בחוץ, או כשעברו מקרה אלימות זה תמיד מגיע לבדיקה ולבירור שלנו, ואנחנו כמובן בשיתוף פעולה עם כל הצוות, עם המורים, עם המנהל, עם היועצת, נותנים את המענה, וגם כמובן בשביל המורים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, רותם.

יפעת שאשא ביטון: אני מכירה את התוכנית.

יפעת שאשא ביטון: היא תוכנית מבורכת.

יפעת שאשא ביטון: רק צריך לעשות שינוי בתפיסה.

יפעת שאשא ביטון: כשהקימו את עיר ללא אלימות זה לא היה בשביל להחליף את בתי הספר, אלא זה היה אמור לתת מענה נוסף במקומות שהם מורכבים יותר.

יפעת שאשא ביטון: בגלל זה גם התוכנית לא פועלת בכל הגזרות, אלא היא פועלת במקומות מאוד מאוד מסוימים.

יפעת שאשא ביטון: ולמה חשוב לי לומר את זה?

יפעת שאשא ביטון: כדי לא לחשוב, חלילה, שאם ירחיבו לכם את התקציבים ואת התקנים, אז יפתרו את הבעיה בבתי הספר יפתרו כשהמורים יחזרו להיות אנשי חינוך כי ייתנו להם את האפשרות להיות אנשי חינוך וכשייתנו להם את הכלים לעשות את מה שצריך.

יפעת שאשא ביטון: וכפי שאמרה גם רינה, אנחנו נשנה את סדרי העדיפויות ונבין שדרך ארץ קדמה לתורה, ודרך ארץ הזו בסופו של דבר גם תביא את התורה עצמה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, ויישר כוח על הפעילות, אני מכירה אותה.

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך, אני מוכרחה לומר לכם שאני לא מקנאה בכם.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מקנאה בכם ספציפית, ואני מרשה לעצמי להגיד את זה, כי אתם באמת השליח כאן.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שמי שהיה צריך לשבת כאן, כמו שאמרתי מקודם, זה מי שמקבל את ההחלטות ומי שקובע את המדיניות, כי בידיים שלהם לשנות את סדרי העדיפויות גם בתוך המערכת.

יפעת שאשא ביטון: אתם שמעתם את הכול.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, התייחסותכן.

עינב לוק: בוקר טוב.

עינב לוק: שמי עינב לוק.

עינב לוק: אני מנהלת אגף תוכניות סיוע ומניעה בשירות הפסיכולוגי הייעוצי, ונמצאת איתי איריס מנדה בן-יעקב, גם מהשירות הפסיכולוגי-ייעוצי.

עינב לוק: אני רוצה להגיד ששמעתי את כל הדברים, ואנחנו יושבות פה וחושבות בדיוק כמו כל הנוכחים כאן שהנושא של אקלים בית ספרי, והתמודדות עם אלימות ומניעת אלימות זה הדבר הבסיסי והראשוני שצריך לאפשר במערכת החינוך כדי לאפשר מוגנות לתלמידים, מוגנות לצוותים החינוכיים, ומוגנות להורים.

עינב לוק: אני חושבת שכל מי שבא לבית ספר, מוגנות זה הדבר הבסיסי ביותר שצריך להיות.

עינב לוק: ללא מוגנות אין למידה, אין עשייה.

עינב לוק: אני חושבת שמוגנות מייצרת ביטחון עצמי, רווחה נפשית, והיא המפתח לחינוך ולהעצמת תלמידים, ובעיניי, ואני בהחלט מייצגת את מערכת החינוך, שזה יעד מרכזי של מערכת החינוך, לייצר את אותה תחושת מוגנות במוסדות החינוך.

עינב לוק: אז קודם כל הנחת העבודה היא הנחה משותפת והדאגה לשלומם וביטחונם של הילדים מונחת לנגד עינינו כל הזמן.

עינב לוק: ויותר מזה, אנחנו לא מסתכלים על צדי המתרס, אלא ילד הוא ילד מבחינתנו, וגם ילד שפגע, או חשוד שפגע, מבחינתנו הוא מטופל בכל המענים, - -

יפעת שאשא ביטון: צריך להיות מטופל, נכון.

עינב לוק: - - חינוכי, חברתי, רגשי, משמעתי, כל ההיבטים ומתן מענה לאירועים, צריך לקחת בחשבון את כל ההיבטים, וכמובן אנחנו מסתכלים על כל התמונה.

עינב לוק: ולפעמים התמונה היא מאוד מאוד מורכבת.

עינב לוק: גם את זה חשוב לי להגיד, שהרבה פעמים התמונה היא לא כמו שהיא רק נראית, היא הרבה יותר מורכבת, מקורה במצוקות, בקשיים, של ילדים, של משפחות, של מערכות.

עינב לוק: התמונה היא מורכבת, ולכן כל מקרה לגופו מטופל.

עינב לוק: אני רוצה להפריד בין עבודה פרואקטיבית, תוכנית חינוכית של בתי הספר, של מוסדות החינוך, לבין התמודדות עם אירועים.

עינב לוק: תפיסת העולם שלנו אומרת שככל שמוסדות החינוך יצליחו לבנות תוכנית פרואקטיבית, מראש, תוכנית עבודה ארוכת טווח לקידום אקלים, לצמצום אלימות, שחוברת עם ההורים, עם התלמידים, עם השותפים, עם הרשות המקומית, עם הרווחה, עם כל הגורמים, ככל שתיבנה תוכנית, הסיכוי שיהיה אקלים ומוגנות בתוך מוסדות חינוך הוא גבוה יותר.

עינב לוק: ואני אגיד יותר מזה, אירועי אלימות כנראה קורים ויקרו, אבל ככל שתהיה תוכנית ותיבנה תוכנית ארוכת טווח, ויחסים של אמון ושיתופי פעולה, היכולת להתמודד עם אירוע כשהוא קורה היא הרבה יותר מיטבית.

עינב לוק: ולכן מבחינתנו לא רק הטיפול באירועים הוא קריטי, אלא העבודה המערכתית, המקדימה, היא הדבר.

עינב לוק: ואנחנו מדברים גם על מניעה, אבל גם מדברים על הרבה מעבר למניעה, על רווחה נפשית, על אקלים שמאפשר צמיחה, התפתחות.

עינב לוק: מחקרים מראים שככל שהחוויה היא חיובית, זה משפיע גם על היכולת של למידה, של יצירתיות, של חשיבה, וכשהחוויה היא שלילית זה ממש פוגע לא רק בפניוּת ללמידה אלא ממש ביכולת לקיים את אותה למידה.

עינב לוק: אז תפיסת העולם היא לגמרי זו.

עינב לוק: אנחנו מאוד מאוד עסוקים בנושא של הכשרות של אנשי המקצוע והצוותים החינוכיים, כי בעינינו זה המפתח לשינוי.

עינב לוק: ככל שאנשי המקצוע, ואני מדברת כמובן על יועצים, פסיכולוגים, צוותי חינוך, מנהלים, מפקחים, ככל שהצוותים יחזיקו בידע גם של יצירת תוכנית ארוכת טווח וגם של התמודדות כשמתרחש אירוע, שם יהיה השינוי.

עינב לוק: בשנתיים האחרונות, והשנה הזו ומשנה הבאה אנחנו מכניסים כבר להכשרות של היועצים בשלוש השנים הראשונות את הנושא של התמודדות עם אירועי אלימות כחלק אינטגרלי מההכשרה שלהם, וכחלק מהנושא של הכלה והשתלבות.

עינב לוק: בשנה הזו עוברים מפקחים, מנהלים וצוותי חינוך, הכשרות בנושא של התמודדות, אקלים כיתה, אקלים בית הספר והתמודדות עם אירועי אלימות ובעיות התנהגות.

עינב לוק: זאת אומרת, זה באג'נדה, חלק מההכשרה, ובהחלט צריך לעשות עוד כדי להגיע ליותר ויותר צוותים חינוכיים בהכשרה.

יפעת שאשא ביטון: ההכשרה, אגב, צריכה להיות גם למורים.

יפעת שאשא ביטון: אני כל הזמן אומרת את זה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כל הזמן שמים את כל הביצים בסל אחד, כאילו האלימות זה נישה של - - -

עינב לוק: בגלל זה אמרתי, מנהלים, מפקחים, כולם.

יפעת שאשא ביטון: כל צוות החינוך, כל מי שמיועד לעבוד בבית הספר, זאת אומרת, עובר את ההתמחות הפרופסיונלית, בין אם זה מורה, בין אם זה פסיכולוגים, בין אם זה יועצים חינוכיים, ובין אם זה כל תפקיד אחר בתוך המערכת, חייב בתהליך ההכשרה שלו גם את הסוגיה של התמודדות עם אלימות, אחרת אנחנו עוד פעם משאירים את זה כמשהו שהוא נקודתי.

עינב לוק: חד משמעית.

עינב לוק: אני רוצה להגיד שהניטור שנעשה על ידי מערכת החינוך בעצם מאפשר גם לזהות בתי ספר שנמצאים במיקוד, שיש שם אלימות גבוהה יותר.

עינב לוק: אנחנו מכשירים כ-200 מדריכים מומחים בארץ לנושא, ומלווים מדי שנה 600 בתי ספר בתהליך של שלוש שנים, לבנות תוכנית התערבות לאקלים חינוכי מיטבי, מתוכם חלק מבתי הספר הם בתי ספר שאותרו עם רמת אלימות גבוהה יותר, ושם ההדרכה היא יותר אינטנסיבית, כדי לעזור להם לבנות להם את אותה תוכנית ארוכת טווח.

עינב לוק: העבודה עם בתי הספר שאותם אנחנו מלווים היא עבודה עם חדר המורים, היא עבודה על כלים, על יצירת אקלים, על יצירת שותפות חינוכית עם ההורים, על תוכנית התערבות בכיתות, מה נעשה בכיתות, איך מתמודדים עם אירועים של אלימות, איך לגייס גם את התלמידים וגם את ההורים כשותפים לנו בתהליך הזה.

עינב לוק: נדמה לי שלא דיברנו גם על התפקיד של התלמידים.

עינב לוק: אבל גם התלמידים כעמיתים, כמובילים דעת קהל ושיח – תיכף נגיע גם לרשתות החברתיות – כולם פה חייבים להיות שותפים כי כדי לייצר את אותו שינוי שאליו אנחנו שואפים צריך לאגם את כל המשאבים, כולל משאבים קהילתיים, עיר ללא אלימות, לראות את כל התמונה שיש, לרשות המקומית, לבית הספר ולקהילה כדי להוביל ביחד את אותו שינוי שאליו אנחנו שואפים.

עינב לוק: גם בנושא של התנהלות מיטבית ברשת ומניעת פגיעה, הנושא של פגיעות לא מתרחש רק במרחב הפיזי, אלא גם במרחב הווירטואלי.

עינב לוק: אנחנו שמים שם הרבה מאוד דגש והרבה מאוד הכשרה למוסדות חינוך ותוכניות חינוכיות בתחום כדי להגביר את השיח החיובי, את השיח המיטבי, כדי למנוע מצבים של פגיעה וחשיפה לפגיעה.

עינב לוק: כמובן, רק על זה אפשר לפרט בהרחבה, אבל זה חלק מכל התוכנית הכללית בנושא של קידום אקלים.

עינב לוק: יש לנו גם תוכניות ייעודיות לתלמידים עם בעיות התנהגותיות, שמאופיינים בבעיות התנהגות, תוכניות שמתרחשות גם בתוך ביה"ס וגם בשירות הפסיכולוגי - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל האלימות בבית הספר, גם זו שאנחנו מדברים עליה, זה לא רק מילדים שיש להם בעיות התנהגות, אלא גם ילדים נורמטיביים לחלוטין שלא מאופיינים - - -

עינב לוק: לגמרי, לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: ואגב, את מעלה פה נקודה חשובה מאוד כי אנחנו יודעים שהרפורמה החדשה של החינוך המיוחד בעצם תשלב עוד יותר ילדים שזקוקים לכלים ייחודיים, ואנחנו עושים את כל זה בלי שאנחנו נותנים את המעטפת שנדרשת לצוותים.

יפעת שאשא ביטון: אז מה הועילו חכמים?

עינב לוק: לכן אני חוזרת ואומרת שמבחינתנו - - -

אבי קמינסקי: נציגי משרד החינוך לא יכולים להגיב רשמית על הרפורמה - - -

יפעת שאשא ביטון: זה בסדר.

יפעת שאשא ביטון: אני בכלל חסה עליהם, כי אני יודעת שעינב באמת מתכוונת לכל מילה שהיא מוציאה מהפה, אבל אני כבר שנים אומרת, ואני גם מכירה את העבודה שלה ממה שאנחנו פוגשים פה בוועדה, אבל אני תמיד אומרת שיש פער עצום בין מה שהמשרד מנסה להוביל לבין מה שבסופו של דבר יורד לשטח, כי המדיניות היא אחרת, כי בסוף שנה שעברה הוציאו הנחיות – ואני אתן לכם דוגמה, ברפורמה של אנגלית בשנה שעברה הוציאו הנחיות מסוימות, ולפני שלושה שבועות קיבלתי כבר הנחיות חדשות לגמרי שסותרות את מה שהיה לפני שנה, מאלצות את כל המערכת להיערך מחדש, ואנחנו מצפים שהאנשים האלה שנמצאים שם בשטח יעשו את כל הגלגולים האלה וגם יטפלו בנושא החשוב הזה שאנחנו נמצאים בו, וזה רק דוגמה אחת מהתקופה האחרונה.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מדברת על כל הרפורמות האחרות.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו לא פוגשים את האידיליה הזאת של כל תפיסת העולם הזו בשטח.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נכנסים לבתי הספר ויש שם משהו אחר לגמרי.

עינב לוק: אני רוצה להגיד שנעשות פעולות רבות.

עינב לוק: אני יודעת שעל הרצף יש שונות בין מוסדות חינוך, אבל כמו שאת ציינת יש פעולות רבות ומושקעות עם תוצאות טובות מאוד בנושא של אקלים בית ספרי וצמצום אלימות.

עינב לוק: ולצד זה יש הרבה מאוד מקומות שצריך להמשיך ולהשקיע ולעשות עבודה מאומצת שוב, על ידי הכשרה של אנשי המקצוע, על ידי הכשרה של הצוותים החינוכיים, ואני חושבת שזה המפתח.

עינב לוק: המפתח הוא לתת הכשרה כמה שיותר הכשרה לכל המורים במערכת החינוך.

עינב לוק: ונדמה לי שזה לא רק הכשרה אלא כל הזמן ליווי און-גואינג להתמודדות.

יפעת שאשא ביטון: ליווי ומעטפת.

עינב לוק: גם אם אנחנו עוברים תהליך של הכשרה ואנחנו מגיעים למצבים קונפליקטואליים שקשורים בהתמודדות של תלמידים, בעבודה מול הורים, בסיטואציות מורכבות, הליווי של הצוותים החינוכיים בהתמודדות במצבים מורכבים, היא הדבר המשמעותי והדרמטי והיא חלק מתהליך ההכשרה.

עינב לוק: אנחנו אכן רואים את אנשי המקצוע, את היועצים ואת הפסיכולוגים כדמויות משמעותיות שיכולות ללוות את הצוותים החינוכיים במצבי קונפליקט, במצבים מורכבים, במצבים של התמודדות, ותפקידנו להמשיך ולהכשיר את הצוותים החינוכיים ואת אנשי המקצוע שלנו.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, עינב.

רויטל ליפמן שמר: אפשר לשאול אותה שאלה?

רויטל ליפמן שמר: התוכניות שדיברת עליהן הן נקודתיות או שאחרי שמונה-עשר שנים של אלימות יש מוצר מדף שכל בית ספר יכול לקחת אותו ולהכניס?

עינב לוק: לגמרי.

עינב לוק: יש מוצר, יש תוכנית התערבות - - -

רויטל ליפמן שמר: לא ספציפית, לכל בתי הספר בארץ?

עינב לוק: תוכנית ההתערבות שמשרד החינוך פיתח לקידום אקלים וצמצום אלימות היא תוכנית התערבות שיש לה עקרונות מאוד מאוד ברורים, וכל בית ספר, על פי המאפיינים והצרכים המשתנים בתוך בית הספר בונה את תוכנית ההתערבות הרלבנטית לו על פי עקרונות מאוד מובנים, ודווקא זה אחד הדברים שאנחנו גאים בהם בתוכנית ההתערבות שנבנתה.

עינב לוק: בתי ספר שמצליחים בעזרת ליווי והדרכה להוביל תוכנית התערבות מותאמת לצרכים – ואני אגיד רק במילה מה זה מותאמת, כדי להסביר את העניין.

עינב לוק: מעבר לשאלוני המיצ"ב יש לנו שאלוני אח"ם, אקלים חינוכי מיטבי, שאנחנו מעבירים ושמנהל בית הספר עושה, בוחר, מתוך מוטיבציה פנימית שלו להעביר תוכנית התערבות, מעביר את זה בכל הכיתות, הוא ממפה את האקלים הבית-ספרי בכל כיתה וכיתה, ועל סמך הנתונים ועל סמך מה שכותבים התלמידים ועל סמך מה שכותבים המורים נתפרת תוכנית ייחודית בכל בית ספר ובית ספר.

עינב לוק: והיום יש יותר ויותר מערכות שפועלות בכיוון הזה ומערכות שמאותרות, שיש בהן רמת אלימות גבוהה והן לא פועלות, מגיע לשם מדריך מומחה בעניין, והוא מלווה את בית הספר בבניית תוכנית ההתערבות הרלבנטית המותאמת לאותו בית ספר.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, עינב.

רויטל ליפמן שמר: שעה בשבוע.

יפעת שאשא ביטון: אני אענה לך, רויטל, וסליחה על הציניות, אבל את הגדרת את זה בשאלה שלך – מוצר מדף.

יפעת שאשא ביטון: מוצר מדף כי בהרבה מאוד מבתי הספר זה נשאר על המדף לא כי עינב לא רוצה שהם ישתמשו בזה, אלא כי אין להם זמן פשוט להוריד את זה משם ולנסות לפתור את הסיפור הזה.

רויטל ליפמן שמר: שעה בתוך המערכת, זה הכול.

רויטל ליפמן שמר: כישורי חיים.

יפעת שאשא ביטון: ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם, אני רוצה לסכם את הדיון ואני אתייחס בסיכום גם למבחני המיצ"ב.

יפעת שאשא ביטון: דבר ראשון, אני רוצה לפנות למקבלי ההחלטות במשרד החינוך, עכשיו יש נוכחים, יש לנו עוד מעט הזדמנות לבנות את זה מחדש – תשחררו לחץ מכל המהפכות שאתם עושים בבתי הספר, תפסיקו לשגע את המערכת.

יפעת שאשא ביטון: צריך לעשות שינוי בסדרי העדיפויות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נמצאים במציאות שהאלימות היא זו שדורשת תוכנית חירום.

יפעת שאשא ביטון: לא מתמטיקה ולא אנגלית ולא שום דבר אחר.

יפעת שאשא ביטון: האקלים הבית-ספרי הוא זה שדורש תוכנית חירום, ואני מצפה ממקבלי ההחלטות לשנות את סדרי העדיפויות.

יפעת שאשא ביטון: המיצ"ב הוא חלק ממה שיותר את אותו סיר לחץ בתוך המערכת.

יפעת שאשא ביטון: זה כלי שלא מוכיח את עצמו, אנחנו רואים את זה שנה אחרי שנה, והשנה אפילו גם לא משתמשים בו כי אנחנו יודעים שהיו כל מיני שטיקים, וזה לא שגילינו את זה השנה, אנחנו יודעים לאורך כל השנים.

יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שייטב למשרד החינוך אם הוא יבטל את הכלי הזה, יקים ועדה או צוות מקצועי, לאו דווקא מתוך המערכת, יבחן את מה שקורה שם, את כל הכשלים, את כל האתגרים שדורשים שינוי, ויבנה תהליך מסודר אחר כשבראש סדר העדיפויות הוא שם בדיוק את תפיסת העולם שעינב הציגה כאן, את רווחתו של הילד, את הטיפול באקלים הבית-ספרי, ואת מתן הרווחה לא רק לילדים, אלא גם לצוותים החינוכיים.

יפעת שאשא ביטון: אגב, אנחנו כל הזמן מדברים על מעטפת רגשית לילדים – גם המורים צריכים מעטפת רגשית, גם המורים צריכים ליווי כזה כי הם מתמודדים עם הרבה מאוד סוגיות.

יפעת שאשא ביטון: ואם אנחנו לא נהיה שם בשבילם, אז לא בטוח שהם יוכלו להיות שם בשביל הילדים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: ולכן חלק מהכלים זה גם המעטפת והליווי הרגשיים.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה להבטיח לכם שזה כבר לבד יעשה את ההבדל ויביא את השינוי גם בהישגים.

יפעת שאשא ביטון: בנושא של הכשרות המורים חייבת להיות התייחסות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כל הזמן מדברים על ההתמודדות עם כל מה שקורה ברשת, אבל זה התמודדות בכלל עם כל הנושא של האלימות, וזה חייב להיות בילד אין בתוך הכשרת מורים, אבל גם אחר כך בתוך התהליך של כניסה להוראה.

יפעת שאשא ביטון: ואני חוזרת ואומרת, המערכת תשכיל אם היא תקים ועדה שתצלול פנימה, כששינוי סדרי העדיפויות מתרחש, כשמים בראש מעייניה את הנושא של אקלים בית הספר, את הנושא החברתי, את הנושא הרגשי, את מיגור האלימות, ועל זה מרוויחים את כל היתר.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכולם.