ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 745, 2018-12-26 09:40

יעקב מרגי: בוקר טוב, שלום לכולם, אמנם זה מפגש חגיגי אבל אנחנו נעשה אותו רשמי ונעשה זאת במסגרת דיון מתוך דיוני הוועדה, דיון ממש עם פרוטוקול.

יעקב מרגי: זה יחשב במניין הדיונים, אז אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, 26 בדצמבר 2018, י"ח בטבת תשע"ט.

יעקב מרגי: הנושא: "שמים את הפוקוס על החיים: - תערוכת צילומי טבע של תלמידי ישיבת "יגדיל תורה", בית בלומנטל.

יעקב מרגי: בית בלומנטל אומר לי הרבה משנים עברו.

יעקב מרגי: היה לי חבר ילדות שגדל שם, התחנך שם שנים רבות.

יעקב מרגי: קוראים לו אזולאי, אבל לא התכוונתי לחבר הכנסת אזולאי.

יעקב מרגי: אזולאי מבאר שבע.

יעקב מרגי: היום אנחנו פותחים תערוכה - "שמים את הפוקוס על החיים".

יעקב מרגי: ועדת החינוך מארחת תערוכות.

יעקב מרגי: אתם לא היחידים.

יעקב מרגי: אתם תערוכה אחת מסדרה גדולה של תערוכות.

יעקב מרגי: מי שמשוגעת לדבר זו מנהלת הוועדה, גברת יהודית גידלי שרתמה אותנו והסכמתי, ואני מקווה שזאת תהיה מסורת מתמשכת.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, מתערוכה לתערוכה העסק הולך ומשתבח, במיוחד שאמרו לי מי מקור התערוכה ומי יצר והפיק, ואני אוהב צילומים וצילומים איכותיים.

יעקב מרגי: אני בכלל אומר, ואני מייד אתן את רשות הדיבור.

יעקב מרגי: ליצור יצירות, בכלל כל התרבות.

יעקב מרגי: תרבות היא דבר מתהווה.

יעקב מרגי: זה כמו הר געש.

יעקב מרגי: לפעמים אתה מסתכל על הר הגעש כשהוא רגוע, אתה רואה גבעה או הר תמים, אבל כשהוא מחליט, הוא מבעבע וככה מי שיש לו את כוח היצירה, את הנפש הזו, את הנשמה הזו שלעיתים יודע שלא בא.

יעקב מרגי: גם מי שחובב צילום, חובב כתיבה, חובב ציור, לא כל שנייה שאתה רוצה ואתה לוקח את המכחול, יוצא לך, או לא כל מתי שאתה רוצה, אתה לוחץ על כפתור ולוקח את העט ויוצא לך שיר או סיפור.

יעקב מרגי: כנגן המנגן, צריך גם השראה, גם יישוב הדעת.

יעקב מרגי: אני חושב שכל מי שיש בו את הנשמה היוצרת, את הנטייה ליצור אומנות ותרבות, זה מתנת אלוקים וניחנתם בה.

יעקב מרגי: רוצה לומר כמה מילים?

יוסי נתניאן: בוקר טוב, יוסי, אני מנכ"ל הפנימייה, מנכ"ל בית הספר.

יוסי נתניאן: הנערים שלנו שאתם רואים פה, כל אחד עולם ומלואו.

יוסי נתניאן: אלה נערים שאנחנו הפכנו להיות משפחה איתם ביחד.

יוסי נתניאן: אנחנו חיים אותם ביחד.

יוסי נתניאן: אני אישית ואשתי ועוד אנשים גרים איתם ביחד 24/7, חגים, שבתות.

יוסי נתניאן: יש לנו הרבה מהמשותף.

יוסי נתניאן: אנחנו ממש משפחה, ממש באותה דלת נכנסים כולם, באותה דלת יוצאים כולם.

יוסי נתניאן: אנחנו חיים כמשפחה לכל דבר.

יוסי נתניאן: ברוך השם כל אחד ואחד מפה הוא עולם ומלואו.

יוסי נתניאן: מה שאתם רואים על הקירות אלה היצירות יחסית הפעוטות לעומת היצירות הגדולות שהם עושים בחיים.

יוסי נתניאן: הם יוצאים לדרך טובה, הם משקמים את עצמם, הם יוצאים לדרך של נתינה, לדרך של ידיעת החיים.

יוסי נתניאן: הרצון שלנו זה שהם ישתלבו בחיי הקהילה בסוף התהליך.

יוסי נתניאן: כל הילדים פה מושמים על ידי השמות חוץ-ביתיות, על ידי "ילד ונוער" של משרד הרווחה.

יוסי נתניאן: המקום להודות לרקפת בן גיא, לאמץ לויתן, המפקחים שלנו.

יוסי נתניאן: בית הספר במשך היום, המקבילה של הפנימייה זה בית הספר.

יוסי נתניאן: אנחנו בית ספר לחינוך מיוחד, 55 ו-57.

יוסי נתניאן: מקום להודות לגברת רות אלמליח, ציפורה פיונטק, למפקח שלנו ולכל רשויות העירייה בכל הארץ שהילדים האלה הושמו דרכם.

יוסי נתניאן: העבודה שלנו היא עבודה שלא מתבטאת רק בצילום.

יוסי נתניאן: כמובן זה לאורך כל היום וכל הלילה, עבודה סיזיפית יום-יום לקחת נער ולהעלות אותו על דרך המלך ובתקווה שאנחנו נראה אותו עומד תחת החופה עם תפקיד ביד, עם משימה ביד, עם ידע ביד, עם מקצוע ביד יוצא לחיים טובים ומקים בית טוב, שהוא יוצא ממעגל הפנימיות למעגלים יותר טובים, משל, אלה היו הילדים שלנו לכל דבר ועניין.

יוסי נתניאן: אני מנצל שוב את ההזדמנות להודות לרשויות, במיוחד לרווחה וחינוך על כל הנתינה, על כל הרצון, במיוחד על הייעוץ, על החוכמה, על התבונה בסמטאות ובכל מיני פרשיות דרכים שהן לא פשוטות.

יוסי נתניאן: מודה לצוות שלנו, לכפיר שכל זו יוזמה שלו.

יוסי נתניאן: זכינו להכיר לו בארץ ישראל אבל משם הגענו לכאן ואיתו עשינו את כל המהלכים היפים האלה.

יוסי נתניאן: לא רק זה, כולל חקלאות.

יוסי נתניאן: יש לנו פינה חקלאית שכפיר עושה, כולל מייקרים, עוד תנופה מאוד חזקה שנכנסת היום לציבור שלנו, ועוד דברים שנמצאים על הפרק ומתוכננים בעזרת השם לשנה הקרובה.

יוסי נתניאן: תודה.

יעקב מרגי: כפיר, המורה לצילום, בוא ספר לנו.

כפיר סגרון: אני כפיר סגרון, לימדתי אותם צילום, את הקורס הזה.

כפיר סגרון: הקמתי את מיזם "טריפל מייקר" שזה בעצם נתינה בהרחבת אופקים לנוער חרדי, כאשר מהצד שלי, מהצד של היזם שמנסה להוציא לפועל דברים ההגעה לבית בלומנטל זו הגעה שהיא אופטימלית.

כפיר סגרון: כל רעיון, כל ראש גדול, כל מחשבה שאתה רוצה לעוף איתה, יוסי והצוות, לא משנה מה, ברעיונות גם מופרעים מאוד שכרוכים בתקציבים לא מעטים, השאלה של יוסי, זה תורם לאנשים?

כפיר סגרון: כן.

כפיר סגרון: מה זה תורם?

כפיר סגרון: מתקיל אותך.

כפיר סגרון: אתה אומר לו, אתה מציב את היעדים.

כפיר סגרון: אוקי, זוז.

כפיר סגרון: מבחינתי כל בניה של קורס מחדש, כל מחשבה מחזקת, נותנת רוח גבית.

כפיר סגרון: תבינו שהקורסים הכי טכנולוגים, הכי מתקדמים שיש היום בארץ, שבהרבה מאוד בתי ספר מאוד נחשבים במרכז, אין אותם, אם זה תלת מימד ורובוטיקה ובניית מדפסות תלת מימד ומייקרים וכל הקורסים הללו, יציאה לפולין שזה גם השנה עשינו אותה בפעם הראשונה מותאמת לציבור החרדי, מאוד כייף ומשמעותי לעבוד, ולכן חבר'ה יקרים, כל כך כייף לראות את ההתבגרות שלכם, את ההתבשלות שלכם, וכל כך כייף לראות את הניגודיות בין נשיכת השפתיים בהתחלה והקשיים, ויאללה אין לי כוח עוד, וההבנה הזו שיש דרך לעשות והצלחה לא באה ברגע, הצלחה באה עם הרבה עבודה קשה ונשיכת שפתיים והתקדמות איטית עקב לצד אגודל, והנה תראו, עכשיו אנחנו בנקודה הזו שאנחנו קוצרים את הפירות, נהנים מהעמל שלנו.

כפיר סגרון: הדבר הנכון ביותר והחשוב ביותר זה כל מה שעשינו כרגע, פה לראות את הפירות שאנחנו נהנים מהם כעת, להבין שכך זה גם לדברים בעתיד, שיהיה קשה ונצטרך לנשוך שפתיים ונצטרך להתאמץ, אבל תזכרו כל פעם שלכל דבר יש ברכה בצידו ולסופו.

כפיר סגרון: מדהים.

כפיר סגרון: כמובן שאני מציין פה את הרב יוסי, שהרב יוסי נמצא פה אבל הרב ברוך רקובסקי ראש המוסדות, הנשיא, גם.

כפיר סגרון: התפיסה הבריאה הזו שאתה בא.

כפיר סגרון: בדרך כלל אני כיזם שהוא לא גדל בתוך מערכת החינוך אלא מבחוץ, שרוצה לעבוד עם מערכת החינוך, אתה בא ואין תקציבים לכלום.

כפיר סגרון: אין שום דבר, אין גם נכונות לכלום, אין עניינים, כך לפחות החוויה שלי במשך תקופה.

יעקב מרגי: אתה קורא מציאות נכון.

יעקב מרגי: קודם כל שאתה בא, יש בזה אמנם היגיון סביר אבל גם המערכת מחמיצה הרבה כשבא רעיון טוב, והרבה פונים אלי, תשמע, פיתחתי רעיון כזה למערכת החינוך.

יעקב מרגי: אני מייד אומר לו, תקשיב, אין סיכוי שאני אצליח לשווק לך אותו למערכת החינוך.

יעקב מרגי: א, לא רוצה לשווק.

יעקב מרגי: אני לא איש שיווק.

יעקב מרגי: ב, מניסיון, עד שמתפתח אמון בזה, קודם כל חשדנות.

יעקב מרגי: לא, אתה לא מבין כלום כי אנשי המקצוע נמצאים רק במשרד החינוך, אבל יפה.

יעקב מרגי: אם הצלחה אז שווה.

כפיר סגרון: ברוך השם.

כפיר סגרון: אז תודה רבה כמובן לאיש התפעול הצמוד אלי למשך כל הזמן הזה, החבר היקר שיושב פה לצידנו - - -

יעקב מרגי: אני באמת רוצה אם כבר אנחנו מדברים, זו מגמה או שזה בא על הדרך?

כפיר סגרון: לא, זה לא על הדרך.

כפיר סגרון: בדרך כלל יש חוגים.

כפיר סגרון: מאוד היה חשוב לי כתפיסה, זה לא חוג אלא זה קורס.

כפיר סגרון: זה רצינות של קורס, זה שאיפות של קורס וברוך השם השנה גם נפתחה השנה הנוספת שבה אנחנו מרחיבים ממש את הידיעות שלנו, ממש להוציא אותם כצלמים עם מקצוע, בין אם זה חתונות וכל העבודה עם פלשים ותאורה מעשית, בין אם זה צלמי סטודיו - - -

יעקב מרגי: אתם מלמדים אותם את כל האפקטים?

כפיר סגרון: הכול.

כפיר סגרון: זו שנה ב'.

כפיר סגרון: בדיוק היום, מפה אני יוצא להביא את הציוד, עשרות אלפי שקלים.

כפיר סגרון: זה לא נפוץ.

כפיר סגרון: אני עברתי בין הרבה מוסדות.

כפיר סגרון: מדברים הרבה, חולמים הרבה.

כפיר סגרון: צריך כסף לביצוע.

יעקב מרגי: צילום זה כמו ספרות, או שזה מאבא לבן או שמישהו מגלה דרך הרגליים את הכישרון, ואם אתם עושים את זה כמקצוע, זה טוב ואני חושב שזה נכון.

יעקב מרגי: תתכוננו, אני אחייב כמה מכם לדבר, לומר משהו, אז מי שרוצה שיכין את עצמו.

כפיר סגרון: תודה אחרונה באמת למדריכים, לרות, לבניהו, לאמץ.

כפיר סגרון: כמובן שהממשק שלי זה מול יוסי והרב ברוך, אבל להם, לשאוב את כל הדברים האלה זה מהאנשים הללו.

כפיר סגרון: באמת מה שחשוב לי לומר, שזה לא ייצא לפועל בלי הירתמות של השילוב הזה, והתודה נתונה לכולם והעשייה נתונה לכולם.

יעקב מרגי: יפה.

יעקב מרגי: רות, את רוצה לומר כמה מילים?

רות אלמליח: כן.

רות אלמליח: רות אלמליח, אני כרגע ממלאת מקום של מנהל מחוז חרדי.

רות אלמליח: בוקר מאוד מרגש, כבוד היושב-ראש.

רות אלמליח: הייתי כאן גם קודם, הגעתי מוקדם והסתכלתי בתמונות.

רות אלמליח: כמו שחינוך יודע, אנחנו מלווים תהליכים ואנחנו מלווים את המוסד הרבה מאוד שנים בצורה הרבה יותר ישירה, אני קצת יותר בצורה עקיפה, אבל בהחלט המוסד הזה יושב טוב אצלנו.

רות אלמליח: כמו שאמר כפיר, אילולא התגייסות של כולם יחד, שזה כולל גם את הבעלות, אגב, הרשויות וכו', צריך גם את הצד השני, את העמותה, את הבעלות, שגם היא רואה בזה משהו מאוד חשוב ונכון, לא היינו מגיעים למקום הזה.

רות אלמליח: הייתה לי שיחה עם אחד הצלמים המתחילים, כך הוא הגדיר את עצמו, צלם מתחיל, אז שאלתי אותו מה הם עושים והוא סיפר לי שבתחילה זה בתוך המרחב הפנימי, אחר כך יוצאים החוצה, מצלמים בחוץ ואחר כך הם מסתכלים על התמונה, מתקנים את עצמם, לומדים תובנות וכו', זאת אומרת, זה כל התהליכים שהם בעצם חשובים לכישורי החיים שלנו בעצם לחיים עצמם, אז יישר כוח, באמת מרגש.

יעקב מרגי: התמונות שמוצגות פה, יש פה צלמים שבמחזור הזה?

כפיר סגרון: יש פה חלקם, מי שמוצג פה.

יעקב מרגי: בואו אני אומר לכם, להצביע על איזה משהו שהוא הכי?

יעקב מרגי: כולם "עשר".

יעקב מרגי: מה שקרוב לליבי, אני טוען, תיתן תמונה אחת שהיא מופשטת מאוד לכמה אנשים, כל אחד יראה משהו אחר.

יעקב מרגי: התמונה הראשונה זה לצלם את ההשתקפות על המים בצורה הזו.

יעקב מרגי: מי שלא יבין, יחשוב שתלו אותה הפוך, אבל היא לא תלויה הפוך, ושדה הכלניות זה בטח היה קרוב לבית שלי, "דרום אדום".

כפיר סגרון: כן, בדיוק.

יעקב מרגי: עוד מעט או-טו-טו.

כפיר סגרון: והטקסטים שהם הוציאו מעצמם, מעל התמונות.

יעקב מרגי: כל אחד כשלעצמו זה הכוח של האומנות.

יעקב מרגי: אמץ, בבקשה.

אמץ לויתן: אמץ לויתן, מפקח משרד הרווחה.

אמץ לויתן: קודם כל אני אגיד לנערים פה שהתמונות נורא יפות.

אמץ לויתן: באמת נורא יפות.

אמץ לויתן: גם אני הקדמתי ועברתי אחד-אחד לראות את התמונות.

יעקב מרגי: תמיד יש לי שאלה, מי שייצר את העברית, "נורא טובות", "נורא יפות", זה נראה כמו ניגוד.

יעקב מרגי: אם זה יפות, הן לא "נורא".

אמץ לויתן: נכון.

אמץ לויתן: זה כמו שהתמונה שאמרת קודם עם ההשתקפות.

אמץ לויתן: הן גם טובות וגם נוראיות.

אמץ לויתן: יש בהן נבואות, זה מימד מאוד גדול.

אמץ לויתן: בכל מקרה התמונות מאוד יפות וההיגדים מקסימים באמת.

אמץ לויתן: עברתי אחד-אחד לקרוא ולראות.

אמץ לויתן: באמת מאוד יפות.

אמץ לויתן: יישר כוח לכם.

אמץ לויתן: עבודה באמת יפה.

אמץ לויתן: מה שגם יפה בהן לדעתי, מי שמכיר את הפנימייה בתוך שכונת גאולה, אזור שהוא צפוף ועירוני, והתמונות פה הן מאוד של חוץ.

אמץ לויתן: אין פה תמונה אחת שהיא בתוך בית.

אמץ לויתן: הכול פה בחוץ.

אמץ לויתן: מה שאני לפחות רואה, שמיים, ויש משהו מאוד חזק וטוב בלראות שמיים, לחלום קדימה ולראות את המרחב.

אמץ לויתן: זה דבר שהוא נהדר.

אמץ לויתן: מי שחולם מגיע רחוק.

אמץ לויתן: אני מצטרף לדברים של כפיר.

אמץ לויתן: מכיר כמה מסגרות, לא מעט, אני כבר כמה שנים.

אמץ לויתן: זו פנימייה שהיא מעיזה.

אמץ לויתן: היא חושבת רחוק, היא חושבת פתוח ביד נדיבה וזה דבר שלא מובן מאליו.

אמץ לויתן: זו פנימייה שהיא מעזה וחושבת רחוק, קוראת לעצמה בשם המקודש בית הישגים, ולא סתם.

אמץ לויתן: יש משהו בפריסת הכנפיים ובחשיבה קדימה שיוסי אדם מאוד ממולח, מאוד חושב, יודע טוב מה יוצא, מה נכנס, ואדם עם יד פרוסה, יד רחבה, ואני מאחל באמת פה לכל הנערים שיהיה בהצלחה, תראו את השמיים, תפרסו את הכנפיים ותפרצו קדימה.

אמץ לויתן: מאוד יפה והרבה ברכה והצלחה.

יעקב מרגי: מר טבילה, רוצה לומר כמה מילים?

בניהו טבילה: אולי בקצרה במילה אחת.

בניהו טבילה: בניהו טבילה, מפקח על-יסודי בנים.

בניהו טבילה: דיברתי קודם עם מנהלת המחוז, עם רות, שאנחנו עם מחשבה איך מרחיבים את זה, איך לוקחים את זה לעוד מקומות.

יעקב מרגי: אני הייתי מציע על הדרך, תחשבו לעשות אותה תערוכה נודדת במיוחד במוסדות חינוך מיוחדים ולאו דווקא מיוחדים, לתת תקווה לתלמידים, להעביר את המסר הזה.

יעקב מרגי: אגלה לכם סוד, אין תלמיד בלי קשיים.

יעקב מרגי: יש סוגים של קשיים וכל אחד חושב שהקושי שלו הוא הכי קשה והמציאות שלו.

יעקב מרגי: אני לא איש חינוך.

יעקב מרגי: מפתח להצלחה, ויסלחו לי כל הפדגוגים ויסלחו לי כל אנשי החינוך שאפילו רכשו את הידע שלהם באקדמיה, יש לי את הפקולטה הכי טובה של החיים.

יעקב מרגי: המפתח להצלחה - תאמינו בעצמכם ואין מכשול שלא ניתן לעבור מלצלוח.

יעקב מרגי: אין.

יעקב מרגי: תאמינו בעצמכם, אל תיתנו לקושי כלשהו, לייאוש רגעי לנצח אתכם.

יעקב מרגי: לא כדאי לכם אפילו לרצות להחליף בעיות שלכם עם של אחרים כי בורא עולם נותן לכל אחד דברים שהוא יכול להתמודד איתם, אבל אני מתמודד כיו"ר ועדת חינוך, ויושבים אצלי הורים ויושבים אצלי תלמידים עם בעיות קשות, שלפעמים אני בא הביתה בסוף היום כמעט שבור ורצוץ.

יעקב מרגי: אני אומר לאשתי, תאמיני לי, החיים הם גן עדן, אנחנו לא יודעים להעריך אותם, ואני אומר, החיים שלכם הם גן עדן, רק תאמינו בעצמכם ותאמינו שאלו לא מילים ריקות.

יעקב מרגי: אני לא רוצה להרחיב, אלו לא מילים ריקות.

יעקב מרגי: שלא תחשבו שיש בית ספר להצלחות.

יעקב מרגי: אין.

יעקב מרגי: גם באוניברסיטה וגם בישיבות הכי טובות לא יכולים לחתום לך על הצלחה.

יעקב מרגי: יכולים לשים אותך במסלול.

יעקב מרגי: ההצלחה תלויה באדם.

יעקב מרגי: אם תאמינו בעצמכם, תגיעו ותממשו את כל השאיפות שלכם, רק להאמין בעצמכם וסליחה שהפרעתי לך.

בניהו טבילה: לא, בסדר גמור.

בניהו טבילה: אני אומר, מה שמרגש אותי גם מעבר ליצירתיות, לאומנות, להעצמה שיש בדבר הזה, יש כאן המון יופי.

בניהו טבילה: החוג הזה כנראה מאמן גם את התלמידים למצוא את היופי הזה בעולם, ללכת בעולם ולראות פינות מקסימות שבראיה רגילה לא רואים, אז זה מאוד מרגש, ואנחנו בעזרת השם באמת נראה איך נוכל להרחיב את זה לעוד ישיבות, לעוד מקומות.

רות אלמליח: כבוד היושב-ראש, כבר הזמנו את התערוכה למחוז החרדי.

רות אלמליח: אנחנו גם מארחים תערוכות ואנחנו מאוד נשמח.

יעקב מרגי: מאה אחוז.

יעקב מרגי: ירשו לי קצת הבוגרים, נעשה איתם הפסקה, פאוזה קטנה.

יעקב מרגי: תלמידים, אתם מכל הארץ או דווקא מירושלים?

קריאה: מכל הארץ.

יעקב מרגי: די מרוצים מהמסגרות שלכם?

קריאה: כן.

יעקב מרגי: ברוך השם.

יעקב מרגי: יש מישהו שרוצה לומר משהו על מערכת החינוך, על המסגרות, על התערוכה?

יעקב מרגי: מה אמרתי קודם?

יעקב מרגי: תאמינו בעצמכם.

יעקב מרגי: תסירו מחסומים.

יעקב מרגי: אני הרבה פעמים נפגש עם תלמידים מכל הסוגים ועם ביטחון עצמי יותר משלי ושלכם.

יעקב מרגי: בהתחלה רוצים לשאול משהו, אתם רואים הססנות, בושה.

יעקב מרגי: הראשון או הראשונה מתחילים ואחר כך אי-אפשר להפסיק אותם.

יעקב מרגי: יש לכם שאלות על הכלל, על הפרט, על המסגרות שלכם מחוץ, על הפוליטיקה, על מדינת ישראל, שאלות של אקטואליה?

יעקב מרגי: דברו, יש לכם הזדמנות, אתם בכנסת ישראל.

יעקב מרגי: נפגשים עם חברי כנסת, תשאלו.

יעקב מרגי: בבקשה.

ישראל דוד: קוראים לי ישראל דוד, אני מהבוגרים.

ישראל דוד: רציתי להגיד בראש ובראשונה תודה רבה לראש המוסדות, הרב ברוך רקובסקי שלא נמצא איתנו, ותודה רבה גם לרב יוסי נתניאן שכל פעם היה בודק מה צריך, כל פעם היה נותן תקציבים.

יעקב מרגי: עכשיו זה הנימוסים.

יעקב מרגי: תשחרר.

יעקב מרגי: בסוף נגיד להם תודה אנחנו.

יעקב מרגי: תשאל מה שאתה רוצה.

ישראל דוד: אני בחור בן 17 בשירות ד' בישיבה קטנה.

ישראל דוד: אני גר בחולון, שנה שנייה שלנו בקורס צילום.

ישראל דוד: בהתחלה כשראיתי את כפיר סגרון, הכרנו אותו בהרצאה שהוא סיפר על עצמו ואז אחרי זה פתאום ראינו אותו מופיע אצלנו, התחיל לפתוח קורס צילום.

ישראל דוד: פתאום אחרי זה התחיל לפתוח קורס של חקלאות.

ישראל דוד: אחרי זה התחיל להכניס מייקרים.

ישראל דוד: עכשיו הוא גם מתכנן לנו את המסע לפולין.

ישראל דוד: אמרתי, מה יכול להיות מעניין בצילום?

ישראל דוד: אמרתי, ננסה, ניכנס לצילום.

ישראל דוד: פתאום אני רואה שאני נכנס והוא מתחיל לדבר איתנו על פרמטרים, על קומפוזיציות, על מקומות, על כל הדברים.

יעקב מרגי: בהתחלה חשבנו, זה רק חייך ולחץ.

ישראל דוד: כן, זה רק כאילו ללחוץ על קליק וזהו, כאילו מה יכול להיות.

ישראל דוד: פתאום התחיל לדבר על קומפוזיציות, דברים, הולכות, שלישיות, רביעים, כל מיני דברים כאלה.

ישראל דוד: פתאום ראינו מצלמות גדולות כאלה.

ישראל דוד: לא הבנו מה זה.

ישראל דוד: פתאום אתה רואה שהוא מתחיל ללמד אותך ולהסביר ואז אתה מתחיל לצלם.

ישראל דוד: בהתחלה יוצאות לך תמונות שרופות ואז אחרי זה אתה מדבר עם כפיר ואז לאט לאט אתה מתקדם ואתה מרגיש את התחושה של ההצלחה.

ישראל דוד: עכשיו כל אחד כבר אחרי שנה-שנתיים מביא תמונות כאלה יפות.

ישראל דוד: כל הכבוד.

ישראל דוד: רציתי להודות לכפיר על כל ההשקעה שהיה איתנו כל השנתיים.

ישראל דוד: איתי זה היה שנתיים, עם אחרים זה גם שנה.

ישראל דוד: רציתי להודות לו.

ישראל דוד: תודה רבה לך.

יעקב מרגי: ניסיתי להוציא אותך ממזמור לתודה, לא הצלחתי.

יעקב מרגי: נשארת בתודה.

יעקב מרגי: יש לך פה איזו תמונה בתערוכה?

ישראל דוד: כן, שלי זה מאה שערים.

יעקב מרגי: הסמטה.

יעקב מרגי: איך זה נקרא הטשטוש הזה?

ישראל דוד: זה נחשב הסדר - - -.

ישראל דוד: רציתי להעביר פה תמונה כאילו זה סוג של שכונת עוני כזו ורואים את קופת הצדקה שהיא מלאה בחלודה וככה אתה רואה את כל השכונה - - -

יעקב מרגי: אתה הצלחת להביא את מאה שערים אותנטית.

יעקב מרגי: אם היית מצלם אותה בפוקוס בהיר וברור, לא יודע אם היא הייתה מרשימה אותי.

יעקב מרגי: שוב, זה סובייקטיבי.

ישראל דוד: רציתי שהתמונה תדבר בפני עצמה, להעביר את התחושה.

קריאה: הצלחת.

יעקב מרגי: משהו, אקטואליה?

יעקב מרגי: שאלות, בבקשה.

שמשון רבינא: שלום, קוראים לי שמשון רבינא, אני בקורס צילום.

יעקב מרגי: בן כמה אתה?

שמשון רבינא: בן 15.

שמשון רבינא: בהתחלה אני רוצה להגיד תודה לכל המדריכים.

שמשון רבינא: לפני שהגעתי לצילום אפילו לא התעניינתי במצלמה בכלל ועכשיו אני חולה על זה.

יעקב מרגי: איפה אתה גר?

שמשון רבינא: במודיעין.

יעקב מרגי: מודיעין עילית.

שמשון רבינא: כן.

יעקב מרגי: יש לך שאלה?

שמשון רבינא: אין לי שאלות.

יעקב מרגי: תחליט, תשאל.

יעקב מרגי: בבקשה.

אהרון אשכולי: קוראים לי אהרון אשכולי, אני בן 18 עוד מעט.

אהרון אשכולי: שנה שעברה כששמעתי שנפתח הקורס צילום, זה היה נראה לי משעמם.

אהרון אשכולי: אם יש מצלמה קטנה, קומפקטית, מצלמת, אז מה שיוצא, יוצא.

אהרון אשכולי: אמרתי, לא צריך את זה.

אהרון אשכולי: אחרי שראיתי את ההצלחה של הבחורים שנה שעברה וראיתי איך כולם נשכו שפתיים בכל יציאה והצליחו, אמרתי, שווה לנסות.

אהרון אשכולי: נכנסתי השנה.

אהרון אשכולי: באמת זה דבר כייף.

אהרון אשכולי: אני נושך שפתיים, יוצאות תמונות שרופות, יוצאות תמונות לא טובות, אבל כמה שנעבוד, יצא יותר טוב.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה.

שמשון רבינא: יש לי שאלה.

שמשון רבינא: למה מדינת ישראל לא נכנסים בכל המחבלים?

יעקב מרגי: אני אומר לך מה אני אומר לכל השואלים.

יעקב מרגי: קודם כל אתן לכם כלי.

יעקב מרגי: לעולם תשאלו בהסתייגות, כי מה אמרת?

יעקב מרגי: קבעת עובדה קודם כל, שמדינת ישראל לא נכנסים במחבלים, עכשיו למה לא נכנסים.

שמשון רבינא: נכנסים לא מספיק.

יעקב מרגי: אז הנה למדנו עוד משהו.

יעקב מרגי: תמיד בהסתייגות כי אנחנו לא יודעים הכול.

יעקב מרגי: לעיתים אנחנו, יצורי אנוש חושבים שאנחנו מבינים בכל, יודעים את הכול ואם אנחנו היינו שם היינו עושים יותר טוב.

יעקב מרגי: הנה, זו שאלה שלכאורה באה ממקום אחר.

יעקב מרגי: אני אתן הרחבה קצרה בזווית הראיה שלי.

יעקב מרגי: יש כאלה שיחלקו עלי.

יעקב מרגי: מדינת ישראל נמצאת במציאות לא פשוטה ולא מובנת מאליה כשאני מדבר אל מול הדין הבינלאומי, אל מול המציאות שלנו בעולם.

יעקב מרגי: א, אנחנו, אני חושב שהמדינה היחידה שמוגדרת גם כמדינה שהיא יהודית ודמוקרטית, שלכאורה אם נתכנס לדיון הפילוסופי להסביר את זה, זה כמעט בלתי אפשרי.

יעקב מרגי: מה זה דמוקרטיה?

יעקב מרגי: שלטון העם.

יעקב מרגי: זה מה שהעם רוצה.

יעקב מרגי: מצד שני אתה מגדיר אותה כמדינה יהודית ודמוקרטית.

יעקב מרגי: המילה יהודית, יש בה גם מגבלות, אז אנחנו שומעים את הוויכוחים שיש בנושא דת ומדינה ובנושא הזה של בני המיעוטים, שכנים שלנו שחיים איתנו, אז לא כל מה שאתה רוצה או שאני רוצה או שראש הממשלה רוצה או שראש השב"כ רוצה וראש המוסד רוצה, וחושבים שרק זה יביא את הדבר הכי טוב, הוא גם אפשרי.

יעקב מרגי: לא אפשרי מבחינת הביצוע.

יעקב מרגי: לעיתים גם אנחנו חושבים שאנחנו כל יכול גם מבחינת הביצוע אבל לעיתים קרובות גם מבחינת הנראות, מבחינת הדין הבינלאומי ומבחינת הצדק גם כן.

יעקב מרגי: ודאי שהבא להרגך, השכם להרגו.

יעקב מרגי: השאלה, כשאנחנו אומרים למה לא נכנסים במחבלים, אנחנו גם צריכים לא לעשות הכללה אחת כוללת של כל האוכלוסייה הערבית, להכניס אותה לקטגוריה הזו.

יעקב מרגי: אלה שבאמת רוצים לחיות פה בשלום ואלה שאמת קמים להרגנו וחושבים להרגנו, צריך לעשות, אבל לא אנחנו.

יעקב מרגי: יש ממונה לעשות את זה והוא מוסמך לעשות את זה ואנחנו מקווים שיעשו את זה במידה ובמשורה הנכונה על פי כל כללי הצדק והמשפט.

יעקב מרגי: בבקשה.

יוסף עואמי: בוקר טוב, קוראים לי יוסף עואמי.

יעקב מרגי: מאיפה?

יוסף עואמי: אני מאלעד, בן 15.

יוסף עואמי: הדבר שבעיקר רציתי לדבר עליו הוא איך שכפיר מוסר את השיעור, הכייף שהוא מוסר את השיעור.

יוסף עואמי: מאוד נעים כמו שהוא אמר, שהוא מעביר את הרעיון של השיעור בתור קורס ולא בתור חוג.

יוסף עואמי: כמה פעמים שהוא מזכיר שזה ידע לחיים וזה חשוב וזה יכול להיות גם מקצוע והעברת ביקורות, שזה גם חשוב כדי שתהיה אפשרות להשתפר בצילום.

יוסף עואמי: רציתי להודות לו על זה.

יעקב מרגי: גם אני הייתי תלמיד.

יעקב מרגי: אגלה לכם סוד.

יעקב מרגי: רק כשתת

יעקב מרגי: בגרו, תגיעו לגיל שלי, כל אחד ירגיש את התלמיד שבו.

יעקב מרגי: כשיש שיעור צילום אתם הולכים באותו קצב, באותו חשק?

יוסף עואמי: משתדלים.

יעקב מרגי: חשבתי שתגיד לי יותר מהשיעורים האחרים.

קריאה: הוא שואל ביחס לשאר הלימודים.

קריאה: מה אתה אוהב יותר, גמרא או צילום?

יעקב מרגי: מה אתה מכשיל אותו עכשיו?

יעקב מרגי: אתה לא חייב לענות.

יוסף עואמי: משקיעים בשניהם.

יעקב מרגי: יש לך עתיד טוב בבניין הזה.

יעקב מרגי: גברת פיונטק, בבקשה.

ציפי פיונטק: אני ציפי פיונטק, מפקחת בחינוך מיוחד בירושלים.

ציפי פיונטק: זאת זכות מאוד גדולה.

ציפי פיונטק: אני מרגישה שבתי ספר כאלה זה הזכות שלי להיות יחד איתם.

ציפי פיונטק: לפני שלוש שנים כשהם רצו לפתוח, לא ידעתי אם כן או לא, כי עכשיו אנחנו מאוד מוגבלים בפתיחת כיתות חדשות.

יעקב מרגי: אנחנו גם חשדנים על כל יוזמה חדשה.

ציפי פיונטק: אני מאוד שמחה שבסוף נכנענו, כי ראינו, זה לא רק בית הספר הזה, זה כבר מקום שקיים 100 שנים.

ציפי פיונטק: זה מקום שאחרי השואה הם קלטו הרבה מאוד ניצולי שואה, אז צריכים לכבד אותם ולהתייחס אליהם.

ציפי פיונטק: זה לא מקום סתם שבא מישהו ורוצה לפתוח בית ספר.

ציפי פיונטק: גם הם באו אלינו למשרד והסבירו ונתנו להם והם פתחו.

ציפי פיונטק: בהתחלה היו חמש כיתות.

ציפי פיונטק: בדקנו הרבה כל תלמיד אם כן או לא, ועכשיו ברוך השם, השנה תשע כיתות שהכול מוצדק.

יעקב מרגי: אם יש לכם קשיים מול המשרד שלכם, תיפנו למישהו שיושב בכנסת, ליו"ר ועדת חינוך, הוא יעזור לכם.

ציפי פיונטק: הלוואי.

ציפי פיונטק: באמת שאני צריכה עוד עזרה.

יעקב מרגי: הוא יכנס במחוז שלכם כדי שיעזרו לכם.

ציפי פיונטק: המחוז שלנו מקסים ונהדר ובמיוחד שהגברת רות אלמליח היא - - - , כי מה שאני פונה אליה ומבקשת ממנה, היא מאוד עוזרת לי ותמיד הדלת שלה פתוחה בשבילי.

יעקב מרגי: אני יכול לשאול אותך שאלה?

ציפי פיונטק: כן.

יעקב מרגי: בשנתיים שהם קיימים, ואת ודאי מכירה גם, את במחוז עם ותק.

יעקב מרגי: אל מול בתי ספר, נקרא לזה לצורך העניין, מושג מושאל, עם דנ"א כזה.

ציפי פיונטק: כמו שהם?

יעקב מרגי: בתי ספר דומים, אם זה סיפור הצלחה, לא סיפור הצלחה?

ציפי פיונטק: זה סיפור הצלחה מאוד ואנחנו מאוד צריכים מקום כזה, כי אין לנו באמת הרבה כאלה.

ציפי פיונטק: זה מקום באמת שנותן מענה לכל כך הרבה תלמידים למרות שרוב התלמידים הם לא ירושלמים.

ציפי פיונטק: אנחנו בערך תשעה תלמידים מירושלים, שאני מפקחת על ירושלים, וכל היתר זה לא מירושלים, אבל לי זה לא משנה.

ציפי פיונטק: אני באמת אומרת שזו זכות מאוד גדולה שאני רואה אותם פה וכולם נראים שמחים ומאושרים וזה מאוד חשוב.

ציפי פיונטק: גם אנחנו מדי פעם מבקרים שם.

ציפי פיונטק: מה ששם יש לא ראיתי בשום מקום.

ציפי פיונטק: יש להם מגוון כזה רחב לתת לילדים.

ציפי פיונטק: זה לא רק הצילום.

ציפי פיונטק: כל דבר יש שם.

ציפי פיונטק: באמת הם לא חוסכים בכלום.

ציפי פיונטק: זה דבר נפלא.

יעקב מרגי: הפנימייה ובית הספר ביחד?

קריאה: אותו מקום.

יעקב מרגי: אם הייתם אומרים לפני התערוכה הזו לבוא לבית בלומנטל, הייתי נותן מכות למי שהזמין אותי.

יעקב מרגי: אמרתי לכם בפתיח, רמזתי על שנים עברו, אבל אתה יודע מה?

יעקב מרגי: הזמנת, תן לחשוב.

יעקב מרגי: לא מבטיח.

יעקב מרגי: יש כאלה אוהבים סיורים, קבלות פנים, דגלונים.

יעקב מרגי: אני לא שם.

יעקב מרגי: נמצא איתנו חבר הכנסת ינון אזולאי, מכבד אותנו.

יעקב מרגי: כמה מילים.

ינון אזולאי: האמת, אני מתרגש להיות פה.

ינון אזולאי: אני אתן לך עכשיו גם עוד סיבה למה להיות וללכת ולביקור שם.

ינון אזולאי: אני אשמח אפילו להצטרף אליך.

ינון אזולאי: אמרה המפקחת שהמקום קיים 100 שנים.

ינון אזולאי: אני רוצה להגיד לכם שאני יכול להעיד על 50 שנה.

ינון אזולאי: לפני כ-50 שנה אבא שלי למד שם אצל הרב רקובסקי והייתה לו הערכה והכרת הטוב מאוד מאוד למקום, הוא ונראה לי עוד שני אחים שלו, ובפעם האחרונה שהוא אושפז בבית חולים הדסה, הייתה שם הבת של הרב רקובסקי בטיפול נמרץ גם.

ינון אזולאי: אני הייתי שם.

ינון אזולאי: באה אלי ואומרת לי, אתה אזולאי?

ינון אזולאי: אמרתי לה, כן.

ינון אזולאי: אתה הבן של השר אזולאי?

ינון אזולאי: אמרתי לה, כן.

ינון אזולאי: אמרתי לה, מי את?

ינון אזולאי: אומרת לי, אתה תכיר אותי אולי בשם העבר שלי, קוראים לי צביה רקובסקי.

ינון אזולאי: האמת, מאוד מאוד התרגשתי ואז בא אח של אבא והוא אמר שגם הוא למד שם, וכשהוא ראה אותה פשוט הם סיפרו חוויות על המקום הזה, שהמקום הזה, כמה שהוא דאג.

ינון אזולאי: מי שמכיר את המקום היום ואני מכיר את המקום היום, מכיר את הרב ואני בקשר עם המקום, לא השתנה, רק הולך ומשתבח עם הזמן ועם השנים.

ינון אזולאי: לי לא מעט יצא גם לשלוח בחורים למקום.

ינון אזולאי: באמת מקום מיוחד שאפשר להתגאות בכם, וכשרואים את היצירות האלה, אז אני מתרגש ורוצה לעודד אתכם ולהגיד לכם יישר כוח על מה שאתם עושים, לצוות, ויישר כוח לכם התלמידים, ובעזרת השם, הרב מרגי אמר שיש כאלה שיכול להיות שיכולים להגיע לפה.

ינון אזולאי: עדיף שתגיעו למקומות יותר טובים.

ינון אזולאי: פה זה רק ברירת מחדל, אז תגיעו בעזרת השם למקומות יותר טובים שתוכלו להיות מכותל המזרח של עולם התורה בעזרת השם.

ינון אזולאי: יישר כוח.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה.

רות אלמליח: אפשר רק משהו אחד?

רות אלמליח: לנצל את ההזדמנות כבוד היושב-ראש לאיזושהי מצוקה אמיתית במגזר - - - שהמקום הזה נותן גם מענה.

רות אלמליח: כמו שאתה יודע, יש בעיה שבתרבותי ייחודי אין שם את המושג הזה של החינוך המיוחד ואנחנו נתקלים בקשיים מאוד מאוד רבים כי אנחנו רוצים לתת מענה לכל ילד איפה שהוא רוצה ללמוד וכנ"ל גם בפטור, ואנחנו עוד לא מצליחים לפתור - - -

יעקב מרגי: מה נעשה, היינו באמצע העלייה והם הכריזו בחירות.

יעקב מרגי: יש כבר ניצנים של שינויים.

יעקב מרגי: אף אחד לא חשב שנער בגיל חוק חינוך חובה חינם במדינת ישראל שלומד בישיבה קטנה, שזה תרבותי ייחודי, ומה לעשות, הוא על כיסא גלגלים, שמישהו צריך להסיע אותו לישיבה כל יום תחת חוק חינוך חובה חינם.

יעקב מרגי: כשפניתי למשרד הם לא הבינו איך זה לא קורה.

יעקב מרגי: אני מצפה שכשמתקנים תקנות וקובעים קריטריונים, שיחשבו שאחרי כל קריטריון צריך לבדוק אחורה כמה בני אדם, כמה אזרחים, כמה ילדים נופלים מהקריטריונים, והנה אני רוצה לומר לכם שלאחרונה משרד החינוך בלחץ שלי לא פשוט, לא קל, גם מול הרשויות אישר הסעה מחוץ לעיר לילד בישיבה קטנה, תרבותי ייחודי בגלל המוגבלות שלו.

יעקב מרגי: לא רק זה, חוק החינוך המיוחד לא מפלה בין חינוך ממלכתי למוכשר, לכל הזרמים.

יעקב מרגי: החוק עצמו, אם היו שמים לב יכול להיות שהיו כותבים שהוא מפלה.

יעקב מרגי: החוק לא מפלה.

יעקב מרגי: לצערי הרב המשרד עדיין מפלה.

יעקב מרגי: ילד בחינוך המיוחד, בחינוך החרדי שהוא בדרך כלל המוכר שאינו רשמי, לא מקבל מה שילד בחינוך הממלכתי מקבל.

יעקב מרגי: שנת ה-70 של מדינת ישראל, יש לה הרבה סגולות, גם הרבה זכויות.

יעקב מרגי: השתנו הרבה דברים.

יעקב מרגי: אני מקווה שאנחנו נמשיך גם בכנסת הבאה בתפקיד אחר שלא אהיה, אני אהיה מחויב לזה.

יעקב מרגי: אנחנו נשלים את המלאכה.

יעקב מרגי: יהיה שוויון מלא.

יעקב מרגי: ילד בגיל חוק חינוך חובה חינם, לא משנה מה המסגרת שההורים שלו בחרו לו או שהוא בחר, הוא לא יופלה.

יעקב מרגי: זה הקו שלי.

יעקב מרגי: גם סוגיית מוסדות החינוך שדורשים תשלומים וההורים לא משלמים.

יעקב מרגי: ילד לא צריך להיות מופלה.

יעקב מרגי: רצית לומר משהו?

יעקב מרגי: בבקשה.

נוריאל נוגריאן: קוראים לי נוריאל נוגריאן, גיל 18 וחצי.

נוריאל נוגריאן: רציתי לומר תודה רבה לא רק על כל ההשקעה ועל הכספים והמאמצים.

נוריאל נוגריאן: רציתי לומר תודה רבה גם זה שהצוות מאמין בנו וגורם לנו שאנחנו נתעלה על עצמנו.

נוריאל נוגריאן: ככה רציתי לפתוח את השיחה.

יעקב מרגי: לא שאני לא רוצה לפרגן לצוות.

יעקב מרגי: מגיע כל הפרגון, אבל אם אתה לא היית משדר לצוות שאתה מאמין בעצמך, הוא לא היה מאמין בך.

יעקב מרגי: הוא היה מנסה ומנסה, לא מתייאש, אבל היה קשה לו לשדר לך את זה, לכן המפתח בכם, תאמינו בעצמכם.

נוריאל נוגריאן: רציתי ללכת על מה שאתה אמרת על הכנסת, יעקב מרגי.

נוריאל נוגריאן: אתה דיברת בתחילת השיחה שהערכה עצמית, תהיו אנשים שפשוט מעריכים את עצמכם.

נוריאל נוגריאן: איך שדיברת, פתאום אני עושה אחד ועוד אחד, אני מסתכל על התמונה שצילמתי.

נוריאל נוגריאן: נקודה של שקט.

נוריאל נוגריאן: אדם בכל מרוצת החיים שלו, אדם צריך לתפוס את השקט שלו ולחשוב מי הוא, מה הוא, מה היעד שלו.

נוריאל נוגריאן: זה הפוקוס על החיים.

יעקב מרגי: נשמה של אומן.

קריאה: אני רואה תמונה שלך, תמונה עם העגור.

יעקב מרגי: איפה צילמת אותה?

נוריאל נוגריאן: באגמון החולה.

יעקב מרגי: בבקשה.

כפיר סגרון: אני קצת מרגיש לא בנוח שעכשיו כל תשומת הלב באה לקורס צילום.

יעקב מרגי: זה אמצעי.

יעקב מרגי: אני מבחינתי רואה בזה אמצעי.

יעקב מרגי: תרגיש הכי נוח.

כפיר סגרון: זה באמת אמצעי.

כפיר סגרון: לא מגיע ממקום של חנופה אלא באמת ראיה כוללת של כל המוסד הזה.

כפיר סגרון: חשוב לי דווקא בנוכחות האנשים פה כי אני כאדם מן החוץ שמסתובב בין מוסדות, שמסתובב בין מקומות גם בשאר הכובעים האחרים שלי, כשאתה מגיע ואתה רואה ארוחות צוהריים, אני זוכר את הפעם הראשונה שראיתי את ארוחת הצוהריים שם ואמרתי, מה הולך פה?

כפיר סגרון: זה דברים שבדרך כלל לא רואים במקומות אחרים.

כפיר סגרון: גם להגיע למסדרונות חיים שלהם, לא רק הלימוד.

יעקב מרגי: אבל אתה צודק.

יעקב מרגי: ארוחות הצוהריים בישיבות קטנות, דלות.

כפיר סגרון: הן דלות ומצ'וקמקות ופתאום אתה מגיע ואתה רואה משהו אחר, אז אני מאוד שמח שעכשיו הנוכחות זה בהשראת הקורס שעמדתי בראשו והכול בסדר, אבל זה הרבה יותר רחב מזה בכל רבדי החיים שלהם שם בפנימייה.

כפיר סגרון: עוד מילה אחרונה.

כפיר סגרון: אני רואה אותך כזה גרוע וגם זה חלק מההבנה שלי שאני לא יכול לעשות את זה ללא העזרה שעוזרים לי.

כפיר סגרון: ההקמה פה של התערוכה, שתי הנשים היקרות פה, יהודית ואתי, שיגעתי אותן בלי בסוף.

כפיר סגרון: הגעתי לפה מספר פעמים ורק ה-24 שעות האחרונות, כל אדם אחר היה נטרף עלי כבר ואומר לי, עזוב, אל תגיע, אז תודה רבה.

יעקב מרגי: משהו לסיכום לפני שאני נועל?

יעקב מרגי: בבקשה.

נוריאל נוגריאן: יש איזו שאלה שנשאלת.

נוריאל נוגריאן: מה קרה לכל המודעות החינוך בשנים האחרונות שפתאום התחילה להשתדרג יותר מתמיד?

יעקב מרגי: אתה מדבר בכלל החינוך או החינוך המיוחד או המסגרות כמו שלכם?

נוריאל נוגריאן: החינוך המיוחד הזה שפתאום מתחילים - - - -

יעקב מרגי: מה לעשות, אנחנו באים מהחברה החרדית.

יעקב מרגי: אנחנו בתוך דפוסי השקפת עולם, דפוסי חיים, וחלו תהליכים.

יעקב מרגי: אם מסגרות החינוך בחברה החרדית לא היו פתוחים למסגרות שהן שונות מהנורמה וכל עוד זה היה מספרים קטנים של ילדים כאלה ואחרים, עוד איכשהו הצליחו להדחיק, להבליע את זה.

יעקב מרגי: מי שהצליח, הצליח.

יעקב מרגי: עם הזמן תפיסות החינוך האלה גם במודעות, גם זה התפתח בחברה הכללית.

יעקב מרגי: כפי שאמרתי לכם, רבותיי, צאו מתוך הנחה, כל בן אדם יש לו מוגבלות מסוימת.

יעקב מרגי: אין בן אדם מושלם כי יש ספר שלם של מוגבלויות, רק כל אחד רואה את המוגבלות שלו.

יעקב מרגי: פתאום זה כמעט בכל בית ויש צרכים והמסגרות החרדיות האותנטיות, הישיבות שרק לימוד ורק מצוינות, והחברה החרדית גדלה והצרכים גדלו והבינו שיש גם משאבים, מה שלא היה פעם.

יעקב מרגי: המשרד גם נכנס ופתח, ועמדנו גם אנחנו, מותר לומר, גם החברה החרדית עמדה על שלה והתחילה לדרוש, ויש גם תהליכים שמתוך שלא לשמה הגיע לשמה אם אתה מבין אותי, כי יש שם גם כסף.

יעקב מרגי: אם יש מוסד, יש גם ראש מוסד, נכון?

יעקב מרגי: ויש גם מזכירה והכול ביחד, ופתאום מבינים לצערי הרב מאוחר שגם אדם שיש לו צרה כזו או מגבלה כזו הוא בסוף בן אדם שיש לו צרכים, ואם לא נטאטא את זה מתחת לשולחן ונטפל בבעיה כשהיא קטנה, אנחנו ניתן לו דחיפה מלמטה, נרים אותו למעלה.

יעקב מרגי: פתאום ראו שזה עובד.

יעקב מרגי: יש מוסדות, זה לא בסוג הבעיות שאתם מכירים, חרדים, שבעבר לא עשו זאת ועכשיו יש את זה, יכולים לקחת ילד שאתה רואה אותו, ההורים יודעים, רואים אותו, שמו אותו במכינה.

יעקב מרגי: הוא ברמה כזו לעומת התלמידים, למטה לעומת שאר התלמידים.

יעקב מרגי: בודקים, עושים לו אבחון, יש לו קשיים.

יעקב מרגי: אין ילד עצלן, יש מגבלה, צריך להתמודד איתה ולטפל בה.

יעקב מרגי: בהתחלה לא חשבו על זה, אז יש היום מוסדות חינוך חרדים בגילאים צעירים שאתה מעביר את הילד לשם, נותן לו שנה-שנתיים את הכלים ואת ההדרכה איך להתמודד אחר כך בתלמוד תורה בישיבה קטנה.

יעקב מרגי: אחרי שנה-שנתיים במוסד כזה הוא מצליח גם.

יעקב מרגי: אל תגלו, לא אוהבים לשמוע את זה אצלנו אנשי חינוך בחברה החרדית, מסתבר שלא כולם יכולים ללמוד בישיבה גם אם הם רוצים וגם אם ההורים שלהם חלמו לפני שהוא בא לעולם שזה מה שייצא להם.

יעקב מרגי: מה לעשות, לא כולם אותו דבר, ואפשר להיות יהודי הגון, כשר, עבד השם גם אם הוא צלם, גם אם הוא צייר וגם אם הוא רוצה לשלב תורה ועבודה.

יעקב מרגי: נכון שהשאיפה של כל הורה שייצא לו בן גדול בתורה.

יעקב מרגי: כל אחד רוצה, אבל אם לא הצליח, זה לא אומר שהוא נכשל, ואם לא תהיה גדול הדור ותהיה עבד השם ראוי וכשר ואזרח נאמן למדינה ולהורים ולמשפחה ולעם שלך, זו גם הצלחה, ואתה מפרנס את עצמך וזו גם הצלחה, ואף אחד לא ייתן לי ציון, כי אם בורא עולם היה רוצה לתת ציונים, הוא היה מצמיד נספח א' לתורה ועושה ספר ציונים.

יעקב מרגי: אם אתה כזה "עשר", אם אתה כזה "20".

יעקב מרגי: זה לא ירד עם התורה, נכון?

יעקב מרגי: לכן כל אדם באשר הוא עם הנטיות שלו ולכן יש פתיחות ואני שמח שיש, ויש הכרה של זה.

יעקב מרגי: גם גברת רות וגם המפקחת אמרו, חסר לנו מוסדות.

יעקב מרגי: אני יודע, כן, חסר לנו מוסדות בחברה החרדית בפריסה ארצית אבל אנחנו בדרך הנכונה, לא להתייאש.

יעקב מרגי: בבקשה.

יוסי נתניאן: אני רוצה לספר לבחורים שהם לא היו עדיין בהקמת הישיבה לפני שבע שנים, אני מתחבר למה שיושב-ראש הוועדה אומר.

יוסי נתניאן: כשאמרו לרב רקובסקי לפתוח את הישיבה הזאת, זאת לא הייתה ישיבה על טהרת עולם הישיבות, זאת הייתה ישיבה עם תכנים נוספים שהכנסנו כמו שאתם יודעים.

יוסי נתניאן: עוד היו דברים נוספים.

יוסי נתניאן: השיעורים לא התנהלו כמו כל הישיבות, אז זה עשה רעש גדול בציבור שלנו וזה לא היה כל כך מובן מאליו.

יוסי נתניאן: הרב רקובסקי עמד על שני הרגליים שזה מה שצריך להיות לילדים כמוכם שמחפשים טעם בתורה דרך עוד הרבה דברים נוספים.

יוסי נתניאן: הוא עמד על זה שזה יקרה, והנה אנחנו נמצאים היום במקום הטוב ביותר.

יוסי נתניאן: אני באמת מתחבר לגמרי למילים שהתורה יכולה להיות גם טובה יותר אם מישהו יחזיק מקצוע ביד וישתדל להיות עובד השם מצד אחד ולעשות את פרנסתו ברחבות, להיות אזרח טוב ולהיות איש טוב ולהיות יהודי טוב.

יוסי נתניאן: זה הכול תלוי רק בכם ולשם אנחנו שואפים.

יוסי נתניאן: אני מנצל את ההזדמנות להודות מאוד גם לחבר הכנסת מקלב וגם לחבר הכנסת פורוש שליוו אותנו בהקמה, להודות מאוד לאנשים שמסתובבים איתנו בדברים הפחות נחמדים שאנחנו יושבים היום, מתמודדים עם כל מיני בעיות, פגיעות, תסבוכות, מחשבות.

יוסי נתניאן: אמץ רק אתמול הביא לנו איזה שמונה-תשע שעות ביחד בנושא של במהלך היום על בלומנטל.

יוסי נתניאן: גברת רות, גברת פיוטנק, בניהו, בתיה שפירא שהאמינה בנו לאורך כל הדרך.

יוסי נתניאן: תודה רבה לינון שהצטרף ותודה רבה לוועדת הכנסת ולרב מרגי שכיבד אותנו.

יעקב מרגי: למנהלת.

יוסי נתניאן: למנהלת הוועדה.

יוסי נתניאן: לכולכם תודה רבה.

יוסי נתניאן: תודה רבה לכם אחרונים חביבים על הדבר היפה הזה.

יוסי נתניאן: מכאן תצאו עם אמונה שאתם יכולים הכול.

יעקב מרגי: שוב, תודה לכם.

יעקב מרגי: מבחינתי אני באמת מודה לכם שבאתם.

יעקב מרגי: התערוכה יושבת פה שלושה שבועות בערך.

יעקב מרגי: היא לא הייתה מושלמת, אני אומר לכם את האמת.

יעקב מרגי: אמרו לי, זה נוער חרדי, אבל עכשיו כשבאתם זה השלים.

יעקב מרגי: מבחינתי אתם השלמתם את התערוכה.

יעקב מרגי: זה חיזק.

יעקב מרגי: אני מאמין בזה, אמרתי את זה בדברי הפתיחה שלי, ושוב מאחל לכם שזו תהיה רק תערוכה ראשונה, אחת מיני רבות ותמשיכו להתמקצע.

יעקב מרגי: דרך אגב, התמונה הזו של התלמים מהממת.

יעקב מרגי: כל התמונות אחת-אחת.

יעקב מרגי: בהצלחה.