הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, כנסת 20, פרוטוקול מספר 275, 2018-11-19 12:40

אלי אלאלוף: שלום לכולם.

אלי אלאלוף: אני מתנצל על האיחור.

אלי אלאלוף: זו ישיבה משותפת לשתי ועדות: הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי וועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

אלי אלאלוף: מצאנו לנכון להתכנס בעקבות השביתה של העובדים הסוציאליים, שביתה שבעינינו, לצערנו, מוצדקת.

אלי אלאלוף: התנאים והאירועים שהביאו לשביתה הזאת הם בעינינו חמורים לא פחות מאשר בשאר הסקטורים.

אלי אלאלוף: בתחום הבריאות ובסקטור הרפואה נעשתה עבודה ענקית, כולל תקצוב מיוחד, ואילו פה לצערי, אני חייב להגיד שמשרד הרווחה, שאחראי לזה, לא מצא לנכון לעשות בדיקה יסודית, לבדוק את המצב, לנקוט בצעדים מעשיים, כולל צעדים תקציביים כדי לשמור על העובדים הסוציאליים.

אלי אלאלוף: זה כאילו תחום שמותר להשתולל בו.

אלי אלאלוף: במוצהר היו כ-160 מקרי אלימות השנה, מתוכם ב-110 מקרים הגיעו לתלונות במשטרה.

אלי אלאלוף: אני לא יודע להשוות את זה עם תחום הבריאות, אבל זה באמת מדאיג, ובוודאי מסוכן, וזה מוריד את רמת השירות שהאזרח הרגיל, הנורמלי, שיודע לפנות ולבקש את השירות יכול לקבל.

אלי אלאלוף: אני חייב להגיד לכם שהתשתית בדרך כלל היא לא ברמה נדרשת.

אלי אלאלוף: בתפקידי הקודם סיירתי בהרבה מאוד לשכות של שירותים חברתיים.

אלי אלאלוף: זה כמעט תמיד בתת רמה.

אלי אלאלוף: מעט מדי לשכות נמצאות ברמה הנדרשת, עם פינת עבודה, לא במטראז' הכי עלוב.

אלי אלאלוף: אני זוכר, ביקשו ממני להקים לשכה – ולא אגיד לכם איפה – ואז אמרו לי: שבעה מטרים למשרד של עובדת סוציאלית.

אלי אלאלוף: פשוט אין משרד כזה נורמלי, אי אפשר.

אלי אלאלוף: מה גם שבחלק מן המשרדים האלה מקבלים אזרחים, ואז מול העבודה הזאת של העובדת הסוציאלית, עם פינת מחשב, עם שולחן ואולי איזו כורסה, אז אין מקום.

אלי אלאלוף: לכן אני חושב שיש פה צורך.

אלי אלאלוף: בזה אסיים ואעביר מיד את רשות הדיבור לעאידה תומא סלימאן, שבאמת דוחפת אותי תמיד לחשוב יותר על העובדים הסוציאליים, ואני לא מצטער, תמשיכי.

אלי אלאלוף: אני רוצה גם להגיד שהנושא הזה – עכשיו אנחנו לא יודעים אם יש ממשלה לשנה או לכמה חודשים, אבל בואו ננסה לנצל את התקופה.

אלי אלאלוף: עאידה תומא סלימאן (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי): נחיה יום ביומו.

אלי אלאלוף: אני בטוח שהוועדות המשותפות של עאידה תומא סלימאן ושלנו נעמוד לרשותכם כדי להיאבק לטובת העניין הזה.

אלי אלאלוף: אחרי עאידה תומא סלימאן אני מציע שניתן ליושבת-ראש איגוד העובדים הסוציאליים, ענבל חרמוני, את רשות הדיבור.

אלי אלאלוף: עאידה תומא סלימאן (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי): תודה, חבר הכנסת אלאלוף, יושב-ראש הוועדה.

אלי אלאלוף: למען האמת, לפני שהוכרז על תחילת המחאה של העובדים הסוציאליים, לפני שבוע, אנחנו כבר במשא ומתן במשך תקופה מסוימת בין הוועדה לקידום מעמד האישה ובין ועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

אלי אלאלוף: אני יודעת שבוועדה אצלכם קורסים תחת לחץ של ישיבות ושל דיונים והרבה דברים שאתם מקדמים.

אלי אלאלוף: ניסיתי לכנס ישיבה בנושא.

אלי אלאלוף: זאת גם ישיבת המשך.

אלי אלאלוף: אנחנו כבר ערכנו ישיבה משותפת בנושא הזה, באשר לביטחונם של העובדים והעובדות הסוציאליים, וגם נערכו שתי ישיבות נפרדות של הוועדה לקידום מעמד האישה שהוקדשו לנושא הזה, וכל מיני התקשרויות עם המשרד.

אלי אלאלוף: קודם כול, למה הוועדה לקידום מעמד האישה – כי אני יודעת שרוב האנשים שעובדים במקצוע הזה הם נשים.

אלי אלאלוף: לכן חשבתי שנכון לקיים את הדיונים.

אלי אלאלוף: וגם כי אמרתי: אם זה לא מקבל את המקום המתאים והראוי לו ואת תשומת הלב אז אני אתן לו מקום בוועדה.

אלי אלאלוף: למען האמת, היו לנו אז החלטות, אם אתה זוכר, אלי אלאלוף, ששלושת השרים – שר האוצר, שר הרווחה והשר לביטחון פנים – יפתחו ביחד תוכנית כוללת שתביא את כל ההיבטים הרצויים כדי לשמור על ביטחונם של העובדים הסוציאליים.

אלי אלאלוף: בדיונים הקודמים כבר עלינו על הרקע האמתי של המצוקה.

יוסף ג'בארין: מתי היה הדיון האחרון?

יוסף ג'בארין: לפני יותר מחצי שנה.

יוסף ג'בארין: עאידה תומא סלימאן (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי): נכון.

יוסף ג'בארין: אני זוכרת שהדיון הקודם התקיים לאחר שהיה ירי ושרפה של הלשכה באום אל פחם.

ענבל חרמוני: זה כבר לפני שלוש שנים או שנתיים.

ענבל חרמוני: עאידה תומא סלימאן (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי): הייתה תקיפה באום אל פחם והייתה תקיפה בטייבה.

ענבל חרמוני: אז גם קיימנו דיון.

ענבל חרמוני: העיקר הוא שזיהינו שהבעיה היא מעבר ללשים רק מצלמות ולשים מאבטח.

ענבל חרמוני: אני זוכרת שאמרתי: לוקחים את האמצעים שבהם העובדים הסוציאליים יכולים לסייע למטופלים שלהם, הם פחות ופחות יכולים להציע טיפול, מעבר לשיחות טיפוליות, ומצד שני זורקים אותם לעמוד בחזית מול ציבור מתוסכל, שיש לו צרכים, שיש לו בעיות, ואומרים להם: לכו, תילחמו בזה.

ענבל חרמוני: אני חושבת שהגיע הזמן שהממשלה, שהמדינה תיקח אחריות על התחום הזה, לפני שאנחנו מגיעים למצב שבו העובדים הסוציאליים לא מצליחים לקיים – לא את רווחתו של הציבור אלא לקיים את רווחתם עצמם.

ענבל חרמוני: אני חושבת שכדאי מאוד שבדיון הזה נצליח להתקדם עוד צעד לכיוון של פתרונות אמתיים.

ענבל חרמוני: כמובן ניתן ליושבת-ראש איגוד העובדים הסוציאליים, ענבל חרמוני, להתייחס.

ענבל חרמוני: צוהריים טובים.

ענבל חרמוני: קודם כול, אני מעריכה את ההתכנסות של הוועדה, גם חבר הכנסת אלאלוף וגם חברת הכנסת תומא סלימאן.

ענבל חרמוני: זה חשוב לנו.

ענבל חרמוני: אני תוהה אם יש פה נציגים של משרד הרווחה.

ענבל חרמוני: עאידה תומא סלימאן (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי): יש.

ענבל חרמוני: ומשרד האוצר?

אלי אלאלוף: יש גם נציג של משרד האוצר.

אלי אלאלוף: הוא תמיד מתבייש.

אלי אלאלוף: בוא, תשב אתנו פה בשולחן.

קריאה: בסוף אתה הכוכב האמתי.

ענבל חרמוני: יצאנו מן הרגע אל הרגע למחאה, כאשר הטריגר היה ניסיון לרצח שעברה אחת העובדות הסוציאליות לחוק נוער בבית דגן לפני כשבוע וחצי, ביום חמישי.

ענבל חרמוני: זה היה הטריגר.

ענבל חרמוני: אבל באמת ההבנה שלנו היא שבעצם – ואני אחדד: השירותים החברתיים בישראל, ואני לא מתכוונת רק למחלקות לשירותים חברתיים אלא גם לשירותים החברתיים בתוך מערכת הבריאות ובתוך מערכת החינוך, כל המקומות שבהם מתפקידים עובדים סוציאליים – הם לא על סף קריסה, הם לא על סף משבר.

ענבל חרמוני: הם כבר בתוך המשבר.

ענבל חרמוני: אגיד בסוגריים שהימם אותי ששר הרווחה לא כל כך ידע להתייחס לזה בשאילתה שנחמן שי הציג בפניו.

ענבל חרמוני: למעשה אנחנו יודעים על מאות משרות קיימות, התקנים כבר קיימים בלשכות הרווחה, במחלקות לשירותים חברתיים ברשויות, אני מדברת על קרוב ל-400 משרות שלא מצליחים לאייש, לפעמים גם שנה ושנתיים.

אלי אלאלוף: 400 משרות בשירותי הרווחה או בכלל?

ענבל חרמוני: במחלקות לשירותים חברתיים, שזה לשכות הרווחה של הרשויות.

ענבל חרמוני: זה עוד לפני שנגעתי בבריאות ובחינוך.

ענבל חרמוני: מאות משרות קיימות.

ענבל חרמוני: עאידה תומא סלימאן (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי): התקנים קיימים ולא מאוישים?

ענבל חרמוני: אין מספיק תקנים, אבל לפני שאני רוצה עוד תקנים, אני רוצה תנאים נורמליים כדי שעובדים ירצו לעבוד.

ענבל חרמוני: יש 13 מוסדות לימוד לעבודה סוציאלית בישראל.

ענבל חרמוני: בכל שנה מסיימים מאות עובדים פוטנציאליים, סטודנטים שסיימו תואר ראשון ומיד יכולים והיו רוצים להתחיל לעבוד.

ענבל חרמוני: הם, והן בייחוד, בורחות מן המקצוע הזה.

ענבל חרמוני: זה עצוב.

ענבל חרמוני: כל מי שיושב פה מסביב לשולחן והוא עובד סוציאלי או עובדת סוציאלית אני בטוחה שאוהב את המקצוע, והמקצוע הזה הוא בנפשנו ובדמנו, אבל אני מבינה את העובדות הצעירות שאומרות: אנחנו גם צריכות להתפרנס.

ענבל חרמוני: זה דבר אחד.

ענבל חרמוני: דבר שני, אנחנו לא יכולות להרשות לעצמנו גם לא להתפרנס בכבוד ובצורה הולמת וגם להפוך לשק חבטות של אזרחי מדינת ישראל המתוסכלים מיוקר המחיה, מחוסר תפקוד של הרבה מערכות אחרות.

ענבל חרמוני: הכול מתנקז בסופו של דבר לעובדים הסוציאליים, שוב, גם במערכת הבריאות, גם במערכת הרווחה.

ענבל חרמוני: העובדת עומדת מול שוקת שבורה, ובנוסף כל הכעס של אותו תושב, של אותו אזרח או אזרחית מתנקז אליה.

ענבל חרמוני: לצערנו אנחנו רואים את זה לפעמים בצורה שהיא ממש ממש רצחנית – זה יכול להיות התפרצות זעם שנגמרת בוונדליזם ויכול להיות תכנון ממש, לארוב לעובדת הסוציאלית מתחת לבית שלה או מתחת למחלקת הרווחה ולתקוף אותה עם פטיש וכדומה.

ענבל חרמוני: יצאנו למחאה הזאת מן הרגע אל הרגע כי הבנו שאנחנו לא מוכנים יותר לשתף פעולה עם מראית השווא הזאת.

ענבל חרמוני: זאת אומרת, מדינת ישראל מבחינתי - ואני אומרת את זה בצורה מאוד מאוד גלויה עכשיו על השולחן – נמצאת בקו פרשת המים.

ענבל חרמוני: או שהיא מדינה שרוצה שיהיו לה שירותי רווחה, אבל אז צריך גם לתקצב את זה, גם את השירותים, גם את המשכורות, גם להביא עוד תקנים אחרי שנאייש את אלה שברחו מהם, וגם כמובן לספק את ההגנה לעובדות עצמן.

ענבל חרמוני: התנאים הפיזיים, חבר הכנסת אלאלוף, כפי שציינת, במחלקות לשירותים חברתיים וגם בשאר המקומות, הם מבישים, גם לעובדות.

ענבל חרמוני: אני מתביישת להגיד את זה, אבל כן אגיד, יש מחלקות רווחה שבהן העובדות צריכות להביא נייר טואלט מן הבית.

ענבל חרמוני: יש לי תחושה שמנכ"ל העירייה באותה רשות לא מביא את נייר הטואלט מן הבית.

ענבל חרמוני: אני בכוונה מציינת את זה כי הפונים שלנו, המטופלים מרגישים את זה, הם מרגישים שהשירות חלש, הם מרגישים שהשירות עני.

ענבל חרמוני: היו כל מיני ציפיות שלפני שאנחנו יוצאים למחאה נבקש ונברר ונדבר.

ענבל חרמוני: כל מה שידוע לי, ידוע גם במשרד הרווחה ובמשרד הבריאות ובכל משרד שצריך.

ענבל חרמוני: אני מצפה שהם יטפלו בזה.

ענבל חרמוני: בהיעדר כניסה לעובי הקורה של משרד הרווחה ושל משרד הבריאות, איגוד העובדים הסוציאליים נאלץ להרים את הדגל ולהגיד: או שבמדינת ישראל יש רווחה והיא מתוקצבת, או שלא.

ענבל חרמוני: אני אשב אתכם לשולחן עגול, נחשוב איך מפרקים את שירותי הרווחה ואחר כך כל אחד מאתנו יחשוב אם הוא רוצה להמשיך במדינה הזאת.

ענבל חרמוני: אבל אם כן יש מדינת רווחה בישראל, זה לא יהיה רק על גבם של העובדים הסוציאליים.

ענבל חרמוני: יהיו לזה תקציבים.

ענבל חרמוני: אנחנו כבר בסכסוך פתוח בצורה מסודרת.

ענבל חרמוני: החל מעוד שבוע וחצי כל הצעדים הארגוניים על השולחן.

ענבל חרמוני: אם מדינת ישראל תרצה את העובדים הסוציאליים שלה, את העובדות הסוציאליות בחזרה שיטפלו באוכלוסייה, היא תצטרך להשקיע הרבה יותר – ממש הרבה יותר כסף ממה שהיום.

ענבל חרמוני: זה לא יכול להיות שיפוי של עוד 3% במשכורת ב-15 פעימות, זה לא יכול להיות תוכנית של עשר שנים שבה ישפצו את המחלקות לשירותים חברתיים, זה לא יכול להיות כזה דבר.

ענבל חרמוני: לכן אנחנו אומרים: המשהו המידי צריך להיות סביב נושא האבטחה ולחצני המצוקה וכל הדברים שבעצם היום אנחנו יודעים שנמצאים רק בחלק מן המחלקות.

ענבל חרמוני: יש מאבטחים – אני אומרת את זה בכל מקום: סיפרה לנו מנהלת מחלקה בישיבה של מנהלות, אמרה לי: חגגנו השבוע יום הולדת 80 למאבטח.

ענבל חרמוני: אנחנו בעד לפרגן לאנשים שמגיעים לגילאים האלה.

אלי אלאלוף: אז יש לי עתיד ...

ענבל חרמוני: אבל אני אומרת בכל מקום: זה לא הוגן גם כלפי אותם מאבטחים, לשים אותם במקום כל כך נפיץ.

ענבל חרמוני: אומרת לה המנהלת שיושבת לידה: כן, אנחנו חגגנו לו 70, הוא צעיר יותר.

ענבל חרמוני: זה לא הגיוני.

ענבל חרמוני: אז יש פה סיפור שהוא שילוב, גם של הרשויות המקומיות וגם של משרדי הממשלה השונים.

ענבל חרמוני: מעבר לביטחון, אנחנו לא מוכנים שהדיון יישאר ברמת המאבטח וברמת לחצן המצוקה.

ענבל חרמוני: אם לא יהיה שיפור בתנאי העבודה, בתנאי ההעסקה, בסביבה הפיזית, במשכורות ובעומס על העובדים לא תהיה יותר עבודה סוציאלית בישראל, נקודה.

ענבל חרמוני: זה הכול.

אלי אלאלוף: איזה מעמד היום יש לשביתה?

אלי אלאלוף: כשאת מדברת על מה שיקרה בעוד שבועיים - - -

ענבל חרמוני: אחרי המחאה של היומיים, שנאלצנו לעצור אותה, בין היתר בגלל הלוחמה בדרום, פתחנו סכסוך מסודר ביום רביעי האחרון.

ענבל חרמוני: זה אומר שהחל מיום רביעי הבא כל הצעדים הארגוניים עומדים על השולחן מבחינתנו.

ענבל חרמוני: נתחיל בעיצומים ונגיע גם להשבתה מלאה, אם יהיה צורך.

ענבל חרמוני: הדרישה שלי כרגע היא כניסה למשא ומתן, כמובן גם עם משרד האוצר.

ענבל חרמוני: לצערנו בישראל לא מספיק שיהיה משא ומתן רק עם המשרד הרלוונטי, בריאות, רווחה וכדומה.

ענבל חרמוני: אנחנו מבינים שזה משא ומתן שייקח זמן, אבל אני רוצה שייכנסו אתנו למשא ומתן רציני על הצלת השירותים החברתיים במדינת ישראל.

ענבל חרמוני: זו הנקודה שבה אנחנו נמצאות.

ענבל חרמוני: אני לא מוכנה שעוד עובדת תהיה – וסליחה על הדרמה – כמעט גופה.

ענבל חרמוני: לא במשמרת שלי, זה לא יקרה.

אלי אלאלוף: תודה רבה.

אלי אלאלוף: בבקשה, חברי הכנסת.

איציק שמולי: תודה רבה, אדוני היושב-ראש וגברתי היושבת-ראש.

איציק שמולי: אנחנו כמובן תומכים באופן מלא במחאה של העובדים הסוציאליים.

איציק שמולי: אני מדבר גם כיושב-ראש השדולה של העובדים הסוציאליים בכנסת וגם כמי שמלווה את המאבק הזה, גם ברחוב וגם כאן בוועדות ובמליאה.

איציק שמולי: בסופו של דבר, ברור שיש כאן הפקרה לא נורמלית, הפקרה לא סבירה של אלו שמדינת ישראל שולחת אותם אל החזית החברתית, אל החצר האחורית של מדינת ישראל.

איציק שמולי: מילא שהיא עושה את זה בלי לתת להם גיבוי מספק, בלי לתת להם כלים – השכר הוא לא שכר, התנאים הם לא תנאים.

איציק שמולי: בסופו של דבר היכולת שלהם לבצע בכוחותיהם הדלים תיקון חברתי במדינת ישראל מוגבלת מאוד.

איציק שמולי: על גבי זה נוספת גם הסוגיה של האבטחה.

איציק שמולי: אני לא מבין איך המדינה הזאת מקבלת כבר כמעט בחצי הבנה והשלמה את העובדה שאנשים בכלל, ובמיוחד אנשים שמקדישים את חייהם כדי לטפל באחרים, גם עובדים סוציאליים, גם מורים בבתי הספר, גם אחיות ורופאים, בכל פעם מחדש מותקפים, פעם אחר פעם, וכאילו למדנו לקבל את זה חצי בהשלמה.

איציק שמולי: הדבר הזה לא יכול להיות.

איציק שמולי: הזעקה של העובדים הסוציאליים היא זעקה אמתית.

איציק שמולי: ראינו את רצף האירועים, אדוני וגברתי יושבי-הראש, איך הם הופכים פעם אחר פעם להיות שקי אגרוף אנושיים של המטופלים שלהם, ולא משנה מה ההצדקה.

איציק שמולי: נכון, מדובר באוכלוסיות קצה שקשה להן, והבנתי שבחלק מן המקרים גם לקחו מהם את הילדים.

איציק שמולי: אין לאלימות שום הצדקה.

איציק שמולי: אני סומך עליכם מבחינה מקצועית, אני מעריץ את העבודה שאתם עושים ואני חושב שמה שמדינת ישראל צריכה לעשות זה לגבות אתכם ולתת לכם יותר – יותר אבטחה, דבר אחד, שזה סוגיה חשובה.

איציק שמולי: אני מפנה את הדברים גם אל משרד הרווחה.

איציק שמולי: התרשמתי מאוד מכך שמשרד הרווחה מוציא הודעות תמיכה לתקשורת.

איציק שמולי: זה לא התפקיד שלו.

איציק שמולי: זה אולי התפקיד שלנו.

איציק שמולי: התפקיד של שר הרווחה הוא ללכת איתם בהפגנה, לקחת אותם ביד וללכת למשרד האוצר, להביא תקציבים לאבטחה ולתקנים.

איציק שמולי: והדבר הזה לא מתקיים.

איציק שמולי: בהזדמנות הזו – וזו הנקודה האחרונה – צריך לדבר על עניין התקינה.

איציק שמולי: לפי נתונים שקיבלתי ממשרד הרווחה, אדוני וגברתי יושבי-הראש, לא הנתונים שאני המצאתי, ממוצע התיקים שבהם מטפל עובד סוציאלי הוא 650 תיקים, זה הממוצע, על פי נתונים שאתם העברתם לי.

איציק שמולי: ברור שבנסיבות כאלה אי אפשר לדבר בכלל במונחים של טיפול, אי אפשר לדבר במונחים של מענה מקצועי למישהו כי כל מה שאתה עושה הוא לכבות שרפות כל היום.

איציק שמולי: לכן גם בסוגיה הזאת, בלחץ כזה, באטמוספירה כזאת אי אפשר באמת לתת מענה וטיפול.

איציק שמולי: לסיכום, צריך לתת מענה אמתי בשתי הסוגיות: גם בסוגיה של האבטחה מבחינת כמות המאבטחים, וכפי שענבל חרמוני אמרה, גם הפרופיל שלהם; וגם לטפל בסוגיה של התקינה.

איציק שמולי: אם לא תהיה תקינה נורמלית לא יהיה מענה נורמלי לאוכלוסיות ותמשיך להיות אטמוספירה של לחץ ודוחק באותן לשכות לשירותים חברתיים.

איציק שמולי: תודה רבה.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: אני חייב להגיד שאני מתרשם מאוד מהדיון הזה בזכות הנוכחות המסיבית של חברי הכנסת.

יוסף ג'בארין: כולנו עובדות סוציאליות.

אלי אלאלוף: לא, אתה לא איש חינוך.

יוסף ג'בארין: אני איש משפט, חינוך ועבודה סוציאלית.

אלי אלאלוף: אז כולנו עובדים סוציאליים.

אלי אלאלוף: אבל ברוו לחברי הכנסת שפה וברוו גם למאיר כהן, כי הוא אוהב את הנושא הזה.

אלי אלאלוף: הוא "סיבך" אותי – אם אני יושב פה זה הכול בגללו.

אלי אלאלוף: עאידה תומא סלימאן (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי): כשר הרווחה לשעבר.

אלי אלאלוף: מיכל בירן, ואחר כך, ברשותכם, יש אתנו גם עובדים סוציאליים.

מיכל בירן: איציק שמולי היטיב לנסח את הדברים.

מיכל בירן: יושב פה נציג משרד האוצר.

מיכל בירן: להם לפעמים יש תפיסה, שאנחנו באים עם כל מיני רעיונות הזויים ואם הם יתעלמו מהם אז הם ייעלמו מעצמם, הרעיונות.

מיכל בירן: אבל במקרה הזה לא רק שהרעיונות והתביעות לא ייעלמו מעצמם אלא בעצם המצב רק ילך ויחמיר.

מיכל בירן: אף אחד שהולך ללמוד עבודה סוציאלית לא עושה את זה כדי להיות עשיר.

מיכל בירן: כלומר, אף אחד לא ייצא בתוכנית לאקזיט מטורף מלהיות עובד סוציאלי.

מיכל בירן: הולכים לשם האנשים הכי מסורים, שהלב שלהם נקרע כשהם רואים את החברה הישראלית, והם הולכים מתוך תחושה של שליחות עמוקה לתפקיד הזה.

מיכל בירן: אבל אז פוגשים את המציאות, והיא קשה מאוד.

מיכל בירן: בעצם כל מה שהממשלה לא עושה מתגלגל אליכם.

מיכל בירן: כשמגדילים את מספר הילדים בכיתה ונוצרת מצוקה – זה מתגלגל אליכם; כשאין פתרונות תעסוקה לאנשים שלא מצליחים להשתלב בשוק העבודה – התסכולים האלה מתגלגלים אליכם; כשלא מטפלים כפי שצריך ולא נותנים תקציבים לטיפול בנשים מוכות – בסוף כל הדברים האלה מתגלגלים אליכם, ושולחים אתכם למערכה בלי כלים, בלי גב.

מיכל בירן: בסוף אין דרך שהבעיה הזאת תיעלם.

מיכל בירן: התחושה הזאת, מה שסיפרת על נייר הטואלט, זה דוגמה קטנה שממש נוגעת בנקודה, כי זה נכון לגבי כל עובדי הציבור.

מיכל בירן: אתה לא יכול לתת שירות ממש טוב לציבור כאשר אתה מרגיש שאתה לא שליח של המערכת אלא שאתה בעצמך נלחם במערכת, שעושים לך טובה שנותנים לך לשרת את הציבור, כאשר אין לך מינימום של גיבוי, כאשר אתה בעצמך לפעמים במצב כלכלי חמור יותר מן המשפחות שאתה מטפל בהן.

מיכל בירן: אי אפשר כך.

מיכל בירן: צריך איזשהו שקט – לא עושר מופלג, לא חגיגה על חשבון משלם המסים.

מיכל בירן: אנחנו לא שם.

מיכל בירן: אנחנו במצב שחלק מן העובדות הסוציאליות מקבלות השלמה לשכר מינימום, שזה דבר מנוול כשלעצמו.

מיכל בירן: אני ממש מעריכה ומודה לכם על כך שכינסתם את הדיון הזה, גם לעאידה וגם לאלי.

מיכל בירן: הייתי רוצה שנגיע לשלב שבו נשמע את משרד האוצר, מה אתם מתכוונים לעשות.

מיכל בירן: בלי להשקיע כסף אמתי, לא הבטחות של כאילו – אין.

מיכל בירן: כפי שאמרת: זה מצב שגם חסרים תקנים, אבל יש תקנים שלא מאוישים כי המשכורות כל כך נמוכות.

מיכל בירן: אין דרך אחרת פרט מלהשקיע כסף אמתי, העלאה משמעותית במשכורות, וכמובן כל הכלים שמסביב.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: נדין שם טוב, בבקשה.

אלי אלאלוף: תציגי את עצמך.

אלי אלאלוף: תתקרבי למיקרופון בבקשה.

נדין שם טוב: קוראים לי נדין שם טוב ואני עובדת סוציאלית לחוק הנוער בעיריית נתניה.

נדין שם טוב: מי שלא יודע מה הוא התפקיד הזה, בעצם אף אחד לא מגיע אליי כי הוא רוצה להגיע אליי.

נדין שם טוב: הורים מגיעים אליי בגלל חובת הדיווח, כי הילדים שלהם נפגעו, לרוב על ידם, או בגלל שיש קטינים שנמצאים בסיכון וההורים לא משתפים פעולה.

נדין שם טוב: באופן אישי השנה – ואנחנו בנובמבר – טיפלתי עד עכשיו ביותר מ-150 קטינים.

נדין שם טוב: אם תעשו את החישוב השעתי, זה מעט מאוד השקעה בקטין ובמשפחה שלו, מעט מדי.

נדין שם טוב: המעט הזה גורם לתסכול רב אצל המשפחות, אצל ההורים.

נדין שם טוב: קשה לי מאוד לגייס אותם לשיתוף פעולה, אין לי זמן לדבר איתם, וזה מגיע למצב, כן, שתוקפים אותי ומאיימים עליי ומאיימים על חיי הילדים שלי.

נדין שם טוב: אני יכולה לספר לכם שלקוח, שלבי אתו, אבל לא יכולתי לתת לו את מה שהוא ביקש, ועם כל האמפתיה שיש לי, ויש לי הרבה, ושהבעתי כלפיו, בסוף הוא אמר: אני מוכן לשבת בשבילך בבית הכלא.

נדין שם טוב: באותו רגע קצת מלחיץ לשמוע את הדברים האלה, זה מפחיד.

נדין שם טוב: כפי שענבל חרמוני אמרה, יושב בכניסה במקרה הטוב שומר שעבר כבר את גיל הפנסיה, ובמקרה הטוב פחות אין שומר.

נדין שם טוב: אין לו סמכויות, אין לו נשק, אין לו שום דרך לאיים על האדם הזה שמאיים על החיים שלי.

נדין שם טוב: אני יכולה לספר על עוד מקרה, שהודעתי להורים שאנחנו נאלצים להוציא את הילדים שלהם מן המשמורת שלהם ולכן אני פונה לבית המשפט.

נדין שם טוב: האבא הזה איים עליי שהוא יגמור אותי ושכדאי לי לשמור טוב טוב על הילדים שלי.

נדין שם טוב: המשטרה באמת התגייסה ועזרה, אבל לא נעים שיש ניידות שמסתובבות סביב הבית שלי ושהילדים שלי צריכים להיות מודעים לסכנות ולאיומים שיש על חיי אימא שלהם.

נדין שם טוב: כך קשה מאוד לתפקד ולעבוד בצורה טובה ולתת שירות.

נדין שם טוב: אני לא קוראת להם מטופלים אלא לקוחות, כך אני מתייחסת אליהם.

נדין שם טוב: כל אחד מאתנו יכול לעמוד במצב הזה, כאשר הורים עומדים מול עו"ס לחוק הנוער, במצב מאוד מאוד לא נעים.

נדין שם טוב: אנחנו מבינים את זה, אבל צריך לתת לנו כלים להתמודד – שזה שמירה ראויה ותקינה.

נדין שם טוב: אני לא יכולה לטפל באופן אמתי ביותר מ-150 קטינים בשנה.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: נמשיך ליעל קידר, בבקשה.

יעל קידר: אני עובדת סוציאלית לחוק הנוער מנתניה.

יעל קידר: בדרך לכאן חשבתי מה אגיד, איך אסכם את הדברים הכי חשובים, כי יש כל כך הרבה, אבל למען האמת לא הייתי צריכה לחשוב כל כך הרבה כי האירועים האלה נמצאים אתי יום-יום, שעה-שעה.

יעל קידר: כשנכנסתי לכנסת עברתי בידוק ביטחוני ראוי ומכבד, כפי שצריך להיות.

יעל קידר: כשאני הולכת לבית משפט, למס הכנסה, לביטוח הלאומי אני עוברת בידוק ביטחוני.

יעל קידר: כשאני נכנסת למשרד שלי בכל בוקר, אף אחד לא עובר בידוק ביטחוני.

יעל קידר: רק השבוע הוצאנו נערה למקלט חירום עקב פגיעה מינית קשה מאוד שהיא עברה.

יעל קידר: כשהגעתי הבוקר למשרד התקשרו אליי מהר ואמרו לי: רגע, אל תיכנסי, אבא שלה כאן והוא מאיים לשחוט אותך, אז נחכה עד שיגיע הפקח ורק אחר כך תיכנסי.

יעל קידר: ואחר כך כשנכנסתי עם הפקח, האבא הזה, שבאמת הביע מצוקה וקושי גדולים מאוד, הייתי צריכה לחפש באיזה משרד לשבת אתו כי אין לנו משרד אישי לכל אחד, אז החברה שלי יצאה מן המשרד ואני נכנסתי לשם אתו.

יעל קידר: התנאים – אני לא רוצה להגיד מביישים, אבל כן, הם תנאים מביישים.

יעל קידר: אני יושבת כאן ומקבלת שתייה ואומרת לעצמי: וואו, אני מקבלת שתייה, אני מקבלת ספרייט.

יעל קידר: בעבודה אצלנו – יש לנו "תמי 4", ותיונים אני מביאה מן הבית.

אלי אלאלוף: אבל אומרים שנתניה היא עיר עשירה.

אלי אלאלוף: הלא כך?

יעל קידר: אפרגן לעיריית נתניה, שנראה שעושה את כל המאמץ כדי לתת לנו, העובדים הסוציאליים, את הגיבוי.

אלי אלאלוף: גיבוי בלי תנאים?

יעל קידר: זה לא מספיק.

יעל קידר: עם כמה שהעירייה רוצה לתמוך ורוצה לתת, אם אין גיבוי מן המשרדים הרלוונטיים זה כמעט בלתי אפשרי.

יעל קידר: אם המשכורת שלי לא מספיקה ואני מבקשת לקבל כוננויות מיוחדות, שזה כוננות לילה, כדי שאוכל לפרנס את המשפחה שלי בכבוד – זה מבייש.

יעל קידר: אם לי אין משרד ראוי כדי לקבל את הפונים – זה מבייש.

יעל קידר: אם אני צריכה לענות במקביל לכל כך הרבה פונים שנמצאים במצוקה אמתית – זה מבייש.

יעל קידר: שירותי הרווחה כאן בבושה.

יעל קידר: אני מגיעה למשרד שלי מידי בוקר בחשש.

יעל קידר: הגעתי לעבודה סוציאלית כי רציתי, כך בחרתי, מבחירה אישית, ואני שמחה על הבחירה הזאת, אבל אם אני בכל יום מגיעה למשרד ומפחדת לפתוח את הדלת, כי אני אומרת: וואו, כמה מקרים יהיו לי היום, ולא נעים לי שפונים מתקשרים ואין לי את הזמן לענות להם, זאת המציאות, זאת האמת.

יעל קידר: עם כמה שאני רוצה, ובאמת אני רוצה, אין את הפניוּת המתאימה.

מאיר כהן: כמה פקידות לסדרי דין יש בנתניה?

יעל קידר: אנחנו כ-13 עובדות סוציאליות לחוק נוער.

מאיר כהן: כמה בני נוער רשומים אצלכם?

מאיר כהן: בכמה בני נוער אתם מטפלים עכשיו?

יעל קידר: אני עובדת בשירות לנערה.

יעל קידר: נדין שם טוב דיברה כאן על 150 קטינים.

יעל קידר: אני מדברת על נערות מגיל 13 ועד גיל 18, על יותר מ-250 נערות שעוברות בשנה תחת עו"ס לחוק נוער.

אלי אלאלוף: תחת ידך?

יעל קידר: תחת ידי.

אלי אלאלוף: 250 נערות?

אלי אלאלוף: איך את יכולה?

יעל קידר: בחלק מן המקרים לבד ובחלק מן המקרים ביחד עם עובדת סוציאלית.

יעל קידר: ואז מגיעים למצב שההורים מתוסכלים, וכן, הם מתוסכלים.

יעל קידר: עאידה תומא סלימאן (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי): חבר הכנסת אילן גילאון, בבקשה.

אילן גילאון: אדבר בקצרה משום שאני לא זוכר סכסוך אחד שהעובדים הסוציאליים עשו שהיה לא מוצדק.

אילן גילאון: באותה הזדמנות אני רוצה לברך את ענבל חרמוני, לא הספקתי לברך אותה רשמית, גם על בחירתה וגם על דבריה הנכוחים, כי זאת הבעיה.

אילן גילאון: המדינה שלנו מסתובבת באגו של מדינת רווחה אבל בפועל אנחנו מדינה אינסטרומנטלית לגמרי שאנשים לא נחשבים בה.

אילן גילאון: ככל שהלחץ גדול יותר כך המצוקה גדולה יותר כאן.

אילן גילאון: אין שום מתן זכות לכך שאנשים כאן, שהם האנשים האחרונים להיות ציניים, הולכים ובוחרים את המסלול הזה, אדוני היושב-ראש.

אילן גילאון: כמובן שהגעתם פה למגרש ביתי לגמרי.

אילן גילאון: גם עאידה וגם אלי, ואנחנו ביחד איתם – אנחנו הלובי שלכם במקום הזה, כי אנחנו מאמינים במדינת הרווחה.

אילן גילאון: אני מצטער, גם משרד העבודה והרווחה במציאות הנוכחית איננו יותר, ולא יכול להיות, גם אם הוא רוצה מאוד, פרמדיק למציאות שיש במדינת ישראל.

אילן גילאון: ההחלטות האלה הן החלטות הרבה יותר כבדות משקל.

אילן גילאון: אני יכול רק דבר אחד להבטיח, כמו בעבר, עד שנוכל לקבל את ההחלטות – כי כל הדיון כאן הוא כדי להציף את הדברים כדי שיתקבלו ההחלטות המתאימות, שאתן לא יכולות לחיות בשכר מבזה, שאתם לא יכולים להיות עובדי קבלן, זה דבר בלתי מתקבל על הדעת, ושאתם לא יכולים לסכן את נפשכם.

אילן גילאון: אתם משולים בדיוק לאותו דבר – ולא רק לאותו דבר אלא אף חמור מזה – לאותם חיילים שנשלחו לחזית בלי ציוד מתאים לעבודה שמטילים עליהם.

אילן גילאון: לכן חוסר הפרופורציה הזה הוא תפיסת עולם כוללת.

אילן גילאון: בזעיר אנפין, אדוני היושב-ראש, זה כמשל למציאות שבה כולנו נמצאים כאן.

אילן גילאון: מעמד העובדים הסוציאליים צריך להגדיר בדיוק את מעמדה של המדינה בהתייחסותה אל האדם, אל הפרט.

אילן גילאון: אז כנראה שאתן אולי לא מעניינות את כל האנשים, משעממות אנשים מסוימים.

אילן גילאון: אותנו אתן מאוד לא משעממות ואנחנו מאמינים בכן.

אילן גילאון: אני תמיד מצטט את אלתרמן, שאמר על אנשי העלייה השנייה: "בקול רועם אמרו עליהם איזה מין בני אדם משונים".

אילן גילאון: אני היום חושב שמי שבוחר מתוך רצון - - -

אלי אלאלוף: מה זה העלייה השנייה?

אילן גילאון: אנשי העלייה השנייה, החלוצים.

אלי אלאלוף: אני לא יודע לספור.

אלי אלאלוף: ממרוקו הגיעו ב-1850.

אילן גילאון: הייתם כאן טרום העלייה הראשונה.

אלי אלאלוף: אנחנו לא מינוס שלוש?

אילן גילאון: חס וחלילה, בחיים לא.

אילן גילאון: אתם פלוס ארבע.

אילן גילאון: זה מה שאמר אלתרמן על אנשי העלייה השנייה.

אילן גילאון: עאידה תומא סלימאן (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי): לא ננהל את הוויכוח הזה.

אלי אלאלוף: - - - זה משהו אחר.

אילן גילאון: אלה האנשים הכי לא ציניים שיש במדינת ישראל.

אילן גילאון: זה הפרולטריון החדש של מדינת ישראל על פי הכנסתו.

אילן גילאון: על כך צריך להילחם.

אילן גילאון: כפי שהמצב שלהם נראה – כך מדינת ישראל נראית.

אילן גילאון: זה עניין של החלטה, שהיא החלטה פוליטית ארגונית, כי הפוליטיקה כאמור קובעת רק בנושא אחד: מי מקבל ומי משלם.

אילן גילאון: עולי מרוקו עלו בסוף המאה התשע-עשרה, והם הקדימו את אנשי העלייה הראשונה.

אלי אלאלוף: לך לעיר העתיקה ותחפש את בית הכנסת "צוף דבש" ותראה מתי הוא נבנה – בשנת 1852, ויש ותיקים מאתנו.

אלי אלאלוף: לא נתעכב על ההיסטוריה.

אילן גילאון: אדוני, אבל אלתרמן כתב על העלייה השנייה.

אילן גילאון: עאידה תומא סלימאן (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי): תפסיקו עם הדיון על העלייה.

אילן גילאון: אל תשכחו: עובדים סוציאליים – שביתה.

אילן גילאון: בואו נתמקד.

אילן גילאון: אדוני, אני גדלתי בעיר שמי שקלט אותי זה אנשי צפון אפריקה.

אלי אלאלוף: קיבלתי בקשה אישית מחבר טוב – אתם יודעים שהוא חבר טוב – ואמרתי כבר שאני בגללו פה בפוליטיקה, זמנית.

אלי אלאלוף: תרשו לי לתת את זכות הדיבור למאיר כהן כי הוא צריך לעזוב אותנו.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: אבקש את סליחתכם, חברי הכנסת – יש הצבעות על חוק הנאמנות.

אלי אלאלוף: אז אל תצביעו.

מאיר כהן: אנחנו נלך לשם.

מאיר כהן: יש שני דברים שעומדים על הפרק, פרט לשכר של העובדים הסוציאליים, שהם צריכים לנהל על זה מאבק, שהוא להערכתי מאבק מנותק, ולעלות על בריקדות.

מאיר כהן: אני לא שומע אותם.

מאיר כהן: אני לא רוצה לבקר אתכם, זה עניין שלכם, אבל המורים ידעו לשפר את שכרם ולצאת למאבק ולשביתות ושכל הארץ תשמע אותם.

מאיר כהן: כל עוד לא תעשו את זה, שום דבר לא יקרה, פרט לכך שתבואו לדיונים נחמדים מאוד.

קריאה: אנחנו על זה.

מאיר כהן: אני מקווה מאוד.

מאיר כהן: אנחנו נעזור לכם בכל מקרה.

מאיר כהן: אבל שני דברים.

מאיר כהן: האחד, בהצעת חוק שלי שעברה, מיד הבנתי כשר הרווחה שחייבים לטפל בנושא התקינה.

מאיר כהן: לא יעזור שום דבר.

מאיר כהן: לא יכול להיות שיש מורה שאומרים לו: אתה לא מקבל יותר מ-25 ילדים בכיתה, ויש עובדת סוציאלית שאומרים לה: את יכולה לקבל 250 מטופלים.

מאיר כהן: וגם אחרי שמחלקים את התיקים באינטנסיביות - - -

רון שביט: גם בבית ספר לא, גם למורים יש יותר מ-25 תלמידים בכיתה.

מאיר כהן: יש מקומות.

מאיר כהן: חבר'ה, בהוראה יש תקינה.

מאיר כהן: בעבודה סוציאלית אין תקינה.

מאיר כהן: אבל אחרי הקריאה הראשונה הקואליציה הזאת מעכבת את הצעת החוק, שיהיה ברור.

מאיר כהן: ראש הממשלה ושר הרווחה לא מוכנים להביא את הצעת החוק הזאת לקריאה שנייה ושלישית, תדעו את זה, לכל המתייפים והמתחבקים למיניהם.

מאיר כהן: הצעת החוק זאת נמצאת על השולחן.

מאיר כהן: מבחינת היושב-ראש ומבחינתי היינו מעבירים את זה.

מאיר כהן: שר הרווחה לא רוצה להעביר את זה.

מאיר כהן: זה דבר אחד.

מאיר כהן: דבר שני, משרד האוצר היה אמור להעביר 50 מיליון שקלים – תיכף תשמעו את זה מאיש הביטחון – לנושא אבטחת המחלקות.

מאיר כהן: אתם יודעים שזה קל מאוד, 50 מיליון שקלים זה כלום בתוך התקציב הענק של המדינה.

מאיר כהן: הרי אנחנו רואים בישיבות איך להסכמים קואליציוניים עוברים מיליארדי שקלים.

מאיר כהן: אבל 50 מיליון שקלים כדי לאבטח את החבר'ה האלה – אין.

מאיר כהן: המשרד נתן 11 מיליון שקל ו-50 מיליון שקל צריך לתת משרד האוצר.

מאיר כהן: אלי אלאלוף, אתה יודע לדבר עם השר.

מאיר כהן: הוא שלך, הוא מקשיב לך.

מאיר כהן: האמן לי, תביא רווחה אמתית אם רק תדאג שיוסיפו 50 מיליון שקלים.

מאיר כהן: תודה רבה.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: יוסף ג'בארין ואחר כך סעיד אלחרומי, בבקשה.

יוסף ג'בארין: אני מברך ומחזק את ידי העובדים הסוציאליים והעובדות הסוציאליות בכלל, אבל בטח גם את האיגוד בראשות ענבל חרמוני.

יוסף ג'בארין: אנחנו מעריכים מאוד את העבודה שלכם.

יוסף ג'בארין: אני בכנסת ארבע שנים כמעט ואני כל הזמן מופתע עד כמה הנושאים חוזרים על עצמם.

יוסף ג'בארין: לפעמים יש תחושה שבכל שנה עושים אותם דיונים אבל בשנית.

יוסף ג'בארין: כואב מאוד להגיד את זה כשזה נוגע לנושאים שלכם.

יוסף ג'בארין: כמה אפשר לדבר על מקרים של אלימות כלפי עובדים ועובדות סוציאליים, כמה אפשר לדבר על כך שאין תקציבים, כמה אפשר לדבר על כך שדווקא אנשי המקצוע שמטפלים או מטפלות בקבוצות הכי מוחלשות, מי שצריך את הטיפול שלכם ואת הסיוע זה הקבוצות המוחלשות, דווקא אתם במצב שקרא לו איציק שמולי בצדק: מופקר, גם מבחינת תנאי תעסוקה.

יוסף ג'בארין: אני מכיר את הבעיה הזאת עוד מהתקופה שהייתי סטודנט, לפני יותר מ-20 שנים וראיתי איך סטודנטים לעבודה סוציאלית הלכו מתוך ידיעה שהמקצוע הזה לא כל כך ישתלם להם.

יוסף ג'בארין: אני מבין שזה עדיין כך.

יוסף ג'בארין: אמרה חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, דיברנו בדיונים על לחצן מצוקה, על תקצוב חירום, על הצורך להבטיח הגנה עליכם, ובמקום לראות התקדמות בשטח אני רואה משהו הפוך: עוד תלונות ועוד איומים.

יוסף ג'בארין: אני מכיר עובדים סוציאליים באום אל פחם שבמשך שבועות לא חזרו לעבודה.

יוסף ג'בארין: ירו על הרכב שלהם, ירו על המבנה של העובדים הסוציאליים, מקבלים איומים כל הזמן.

יוסף ג'בארין: וכשמסתכלים על תנאי העבודה, על המשכורת, על העומסים ועל האיומים זה פשוט מצב מחריד.

יוסף ג'בארין: איך אנשים יכולים לסבול את המציאות הזאת?

יוסף ג'בארין: לכן פתחתי בדברי הערכה אליכם.

יוסף ג'בארין: אני רוצה להגיד לכם, אגב השיח על מדינת הרווחה, כבר בתקופה הראשונה לקדנציה הזאת של שר העבודה והרווחה שאלתי אותו איזה תקציב צריך למשל כדי להתגבר על בעיית המאצ'ינג.

יוסף ג'בארין: הבעיה הזאת משליכה גם על המעמד שלהם, כי להרבה ישובים אין תקציב עבור מאצ'ינג כי הם בבעיות כלכליות.

יוסף ג'בארין: הוא אמר: מדובר בסך הכול על שני מיליארד שקל.

יוסף ג'בארין: זאת אומרת, בשני מיליארד שקל היה אפשר לפתור את כל בעיית המאצ'ינג.

אלי אלאלוף: אל תפתור לעשירים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: שיהיה דיפרנציאלי.

יוסף ג'בארין: זה אומר שבפחות משני מיליארד שקל היינו פותרים את הבעיה לפחות עד אשכולות 5 או 7.

יוסף ג'בארין: מדהים עד כמה הסכום הזה שולי יחסית לתקציב המדינה ועד כמה אין נכונות להשקיע אותו בדברים הכל כך חשובים.

יוסף ג'בארין: אני מבטיח לכם, נשב בעוד שנה ונדבר עוד פעם על מאצ'ינג ועל בעיות בתחום הזה.

ענבל חרמוני: כבר פשוט לא יהיה עם מי לדבר.

אלי אלאלוף: חבריי, בואו נתמקד בסיבה להתכנסות, השביתה בגלל מצב הביטחון.

יוסף ג'בארין: איך אני מקשר בין שני הדברים?

יוסף ג'בארין: המאצ'ינג מקשה עוד על הישובים, כי דווקא הישובים המוחלשים אין להם את התקציב לעשות את המאצ'ינג.

יוסף ג'בארין: זה פוגע גם בשכר וגם בתנאים.

יוסף ג'בארין: אני מקווה שנצליח להתקדם בדיון הזה עוד צעד הלאה ושלא נצטרך לחזור על אותם דברים בעוד כמה חודשים.

יוסף ג'בארין: תודה רבה.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: ברשותכם, קצת אקלקל את הסדר.

אלי אלאלוף: ברגע שמאיר כהן הזכיר את ההחלטה להעניק תקציב לביטחון, לשמירה על תנאי העבודה של העובדים הסוציאליים, אני רוצה לדעת מאנשי משרד העבודה והרווחה ומאנשי משרד האוצר איפה הכסף, איפה 50 מיליון השקלים.

אלי אלאלוף: בבקשה.

רוני בר לוי: אני מנהל אגף חירום וביטחון במשרד העבודה והרווחה.

רוני בר לוי: איפה 50 מיליון השקלים – גם אני מחפש.

רוני בר לוי: אבל אתייחס לכמה דברים אחרים.

אלי אלאלוף: ראשית, הייתה החלטה כזאת?

רוני בר לוי: תיכף אתייחס לכול.

רוני בר לוי: תנו לי רק שלוש דקות ואני אסיים.

רוני בר לוי: כבר ארבע שנים אני מלווה את הפעילות לגבי אבטחת העובדים הסוציאליים, הן עם השלטון המקומי והן עם איגוד העובדים הסוציאליים.

רוני בר לוי: ראשית, אני מברך את ענבל חרמוני לאור בחירתה.

רוני בר לוי: עוד לא נפגשתי איתה, אבל עבדתי באופן צמוד עם האיגוד ועם מרכז השלטון המקומי.

רוני בר לוי: בשנה שעברה במסגרת כל האירועים שהיו, גם בצפון, של תקיפת עובדים סוציאליים, הגענו לכמה החלטות.

רוני בר לוי: יש כמה דברים שאני מציף אותם שלא התקדמו בהם, ויש כמה דברים שכן התקדמנו בהם.

רוני בר לוי: דבר אחד, בשנה שעברה הייתה דרישה עוד פעם, הלא אנחנו במשרד העבודה והרווחה משמשים כרגולטור לגבי הרשויות המקומיות, גם מנחים וגם מתקצבים בחלק מן הנושאים.

רוני בר לוי: אמרנו שאנחנו מוציאים הנחיות ומוציאים תקציבים.

רוני בר לוי: אמרו שזה לא מגיע לשטח.

רוני בר לוי: בנובמבר 2017 וגם לפני חודש הוצאנו שוב את סל ההנחיות לגבי הרשויות המקומיות.

רוני בר לוי: זה דבר אחד.

רוני בר לוי: דבר שני, הגענו להחלטה, בגלל חוסר התקציב, שכל פעם שממשלה עולה או בתחילת שנה יוצא מסמך מסודר למשרד האוצר, גם מטעם איגוד העובדים הסוציאליים וגם מטעם הוועדה, לגבי העלות התקציבית לאבטחה של העובדים הסוציאליים ברשויות, וזה מגיע ל-50 מיליון שקל.

רוני בר לוי: לא הייתה החלטת ממשלה.

רוני בר לוי: הייתה החלטה שצריך להשיג את ה-50 מיליון שקל האלה, ולא השיגו את זה.

רוני בר לוי: בכל שנה זה עולה.

אלי אלאלוף: למה המשרד לא קבע את זה בעדיפות שלו?

אלי אלאלוף: אני לא מבינה: קיבלתם תוספת תקציבית אדירה.

אלי אלאלוף: למה לא החלטתם, אם יש לכם כבר החלטה שאתם צריכים להשיג את הכסף הזה, בדיוק כמו לתוכנית המאבק באלימות נגד נשים - - -

אלי אלאלוף: שם קיבלו את הכסף.

אלי אלאלוף: אתם שמתם את זה על השולחן, אבל לא שמתם את זה בעדיפות כדי לקחת מן התוספת התקציבית ולהקצות את הכסף.

רוני בר לוי: אני רוצה לחלק את זה לשתיים.

רוני בר לוי: תחום האבטחה הוא האחריות ישירה שלנו, שזה העובדים שלנו.

רוני בר לוי: דרך אגב, את רמת האלימות במשרד הורדנו לאפס בחמש השנים האחרונות, במשרד שאני אמון עליו.

רוני בר לוי: לגבי הרשות המקומית - - -

אלי אלאלוף: מה זה "המשרד"?

אלי אלאלוף: אתה מתייחס ללשכה בעיר מסוימת?

רוני בר לוי: אמרתי בעבר ואני אומר גם פה: האחריות לאבטחת עובדים סוציאליים היא של הרשות המקומית.

רוני בר לוי: אנחנו הולכים איתם יד ביד, מלווים איתם.

אלי אלאלוף: יש פה נציג של השלטון המקומי?

קריאה: יש פה נציגה של השלטון המקומי.

רוני בר לוי: הוצאתי 20 מסמכים.

רוני בר לוי: יש הבנה גם עם מרכז השלטון המקומי.

רוני בר לוי: קודם כול, האחריות היא של הרשות המקומית.

רוני בר לוי: אבל אנחנו לא עוזבים אותם לבד.

רוני בר לוי: אנחנו גם מוציאים הנחיות וגם מתקצבים.

איציק שמולי: מה ההנחיות?

איציק שמולי: מה עם מאבטחים?

איציק שמולי: ההנחיות הן לגבי סל הבטיחות שלהם.

איציק שמולי: אתה יודע שהשלטון המקומי הוציא הודעה נגד המחאה שלהם?

איציק שמולי: אז איפה אתם?

רוני בר לוי: ראיתי.

רוני בר לוי: קודם כול, אני לא ממרכז השלטון המקומי.

איציק שמולי: בסדר, אבל אי אפשר להתעלם.

איציק שמולי: האחריות על ביטחונם היא לא רק של הרשויות המקומיות.

רוני בר לוי: חד-משמעית.

רוני בר לוי: מעצם זה שאתה רגולטור, זה באחריות שלך.

רוני בר לוי: זה אחריות משותפת.

רוני בר לוי: כנראה אין למשרד אפשרות לתת 50 מיליון שקל.

רוני בר לוי: דורשים את זה ממשרד האוצר.

רוני בר לוי: שמשרד האוצר יגיב על הדבר הזה.

רוני בר לוי: אבל מה קרה בסוף שנה שעברה – בעקבות פעילות משותפת שלנו, ביחד עם עאידה תומא סלימאן, השיגו 11 מיליון שקל לטובת המחלקות באשכולות סוציו-אקונומיים 1–3.

רוני בר לוי: רק לידיעה, מתוך 11 מיליון השקלים נוצלו 2 מיליון שקל, רק תדעו את זה.

עירית ורונין: בגלל המאצ'ינג.

רוני בר לוי: כך קרה.

רוני בר לוי: נתנו 11 מיליון שקל.

רוני בר לוי: יש עוד פער, כפי שמאיר כהן אמר, לטובת ה-50 מיליון שקל.

רוני בר לוי: צריך להשלים את זה.

רוני בר לוי: אבל הרעיון היה ש-11 מיליון שקל ישמשו כדי שלא יהיה מאצ'ינג.

רוני בר לוי: הם הושגו לאשכולות הנמוכים כדי לעזור להם, כי הם לא מצליחים לתת את חלקם במאצ'ינג.

רוני בר לוי: אם התעקשתם על מאצ'ינג, מה עשיתם?

רוני בר לוי: בטח שלא השתמשו בכסף.

רוני בר לוי: השאלה העיקרית היא מה עשיתם עם הכסף שלא השתמשו בו.

רוני בר לוי: לאן הוא הלך?

רוני בר לוי: לגבי התקנים ולגבי הכסף הזה, נמצא פה חברי שיתייחס לנושא הזה, ותיכף אעביר את רשות הדיבור אליו.

רוני בר לוי: נושא אחד שאני מעלה כבר ארבע שנים מתייחס לאיכות המאבטח במחלקות הרווחה.

רוני בר לוי: מבקר המדינה בוועדה לביקורת המדינה, הוצאתי מסמכים, נתתי לכל אחד ואחד, שיש החלטה להחיל את החוק להסדרת הביטחון ברשות המקומית.

רוני בר לוי: שם למעשה הרשות המקומית נכנסת לחוק להסדרת הביטחון, ואז המשטרה מנחה שיהיה קצין ביטחון ברשות, שייקבע איך ייראה המאבטח, איך הוא צריך להגיב, הכשרה וכולי.

רוני בר לוי: זה לא התקדם.

רוני בר לוי: כבר חמש שנים אני מנסה, מריץ.

רוני בר לוי: יש חילוקי דעות בין המשרד לביטחון פנים, בין מרכז השלטון המקומי ואולי גם בין אחרים, אני לא יודע היכן זה נתקע.

רוני בר לוי: אם יריצו את הדבר הז, כל הסיפור של איך נראה התפקיד של המאבטח במחלקות הרווחה יהיה שונה.

אלי אלאלוף: מי בוחר את השומר בכניסה?

רוני בר לוי: אין היום הנחיה באיזו צורה.

רוני בר לוי: זה פרוביזורי.

אלי אלאלוף: אין מגבלה של גיל?

רוני בר לוי: לא, כי אין להם הנחיה.

רוני בר לוי: המשטרה מנחה את כל הגופים שנמצאים תחת החוק להסדרת הביטחון: יודעים בדיוק איזה גיל, אילו אימונים, כמה הוא צריך לקבל במשכורת.

רוני בר לוי: לגבי הרשות המקומית אין את זה.

רוני בר לוי: אני אישית נלחם על זה זמן רב ביחד עם מרכז השלטון המקומי, ביחד עם המשרד לביטחון פנים.

רוני בר לוי: יש כל מיני התנגדויות.

רוני בר לוי: את זה אמרתי, חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, גם בישיבות בראשותך פעמיים, וגם בישיבות בראשות מר אלאלוף.

רוני בר לוי: הייתי פה בוועדה לפני שנתיים בעקבות דוח מבקר המדינה.

רוני בר לוי: זה לא מתקדם.

אלי אלאלוף: יש הצעות חוק בנדון?

רוני בר לוי: לא.

רוני בר לוי: אם באמת רוצים לקדם את זה, שיחילו את החוק להסדרת הביטחון ברשות המקומית.

רוני בר לוי: אז האבטחה תהיה שונה, יסגרו את עניין התקציב ואני חושב שמבחינת ביטחון אנחנו נקפוץ מדרגה.

רון שביט: אני סגן מנהל אגף ארגון, מינהל ופיתוח ברשויות המקומיות במשרד העבודה והרווחה.

רון שביט: אני רק חצי שנה בתפקיד מטה במשרד, אבל כבר 22 שנים אני מכיר את השטח.

רון שביט: רציתי קודם כול להגיד, לא כעובד המשרד אלא כאזרח: העובדים הסוציאליים הם בחזית המאבק החברתי.

רון שביט: אני חושב שמגיעה להם – אני מכיר רבים מהם – כל התהילה, באמת כל התהילה.

רון שביט: קודם כול, ברכות לענבל חרמוני.

רון שביט: אני מציע שהשיח לא יהיה שיח של ניגוח.

רון שביט: כל הנושא של רווחה הוא נושא של שיתוף פעולה.

רון שביט: נושא האלימות נגד עובדים דורש שיתוף פעולה של רשויות הרווחה עם השלטון המקומי ועם איגוד העובדים הסוציאליים.

מיכל בירן: אבל בשביל זה צריך ששני הצדדים ישתפו פעולה.

רון שביט: הזמנו את ענבל חרמוני לפגישה.

רון שביט: אני מציעה שאף אחד לא יגיד איך השיח צריך להיות.

רון שביט: כל אחד משוחח איך שהוא רוצה.

רון שביט: בסופו של דבר נושא האלימות נגד עובדים, שאני מלווה אותו כבר 22 שנים, הוא בשיתוף פעולה.

רון שביט: עאידה תומא סלימאן (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי): מה שעומד על הפרק זה התנאים שלהם ולא צורת הדיבור שלהם.

רון שביט: בואו נתמקד בתנאים שלהם.

רון שביט: אין לי טענה.

רון שביט: הם צריכים לעשות את עבודתם כפי שהם עושים.

רון שביט: גם אתם.

רון שביט: אני רק אומר שהשיח פה, הניגוח נגד המשרד – אני אומר: בואו, יש שיתוף פעולה, כולנו נמצאים תחת מדינה אחת.

רון שביט: הנושא שהעלו, על מחלקות הרווחה שנמצאות באווירה של פחד וטרור, הוא לא נכון.

רון שביט: מרבית הלקוחות הם לקוחות שומרי חוק ומעריכים מאוד ומכבדים את העובדים הסוציאליים.

קריאה: אבל מספיק אחד.

רון שביט: תרשו לי.

רון שביט: שנית, חלק גדול ממבני מחלקות הרווחה ראויים.

רון שביט: אני מזמין את כולכם לסיורים בכל הארץ.

ענבל חרמוני: אני מזמינה אותך לפתח תקווה.

אלי אלאלוף: בואו ניתן לחבר לסיים את דבריו.

ענבל חרמוני: אני מגזימה?

ענבל חרמוני: - - - נראה רע מאוד.

ענבל חרמוני: בוא אתי לאור עקיבא ולפתח תקווה.

רון שביט: המשרד כיום מתקצב שיפוצים ובינוי פיזי למחלקות.

רון שביט: אין מצב – אני אומר את זה באחריות – שרשות מקומית מבקשת סיוע בשיפוץ, סיוע בבינוי פיזי ולא מקבלת.

אלי אלאלוף: הרשות המקומית נדרשת גם בעניין השיפוץ למאצ'ינג?

רון שביט: כן, בוודאי.

אלי אלאלוף: אז זה טוב למי שיכול, לרעננה ושות'.

רון שביט: אני רוצה להזכיר, אלה לא לשכות ממשלתיות.

רון שביט: הן לשכות מוניציפליות.

רון שביט: לכן המשרד מסייע.

איציק שמולי: אדוני, אבל זה חוק של מדינת ישראל, שהסמיך את הרשויות המוניציפליות להיות שם בשטח במקום משרד הרווחה.

איציק שמולי: זה העובדה.

איציק שמולי: אתה מגלגל יפה מאוד את האחריות.

איציק שמולי: אתם האצלתם את הסמכות שבידיים שלכם לרשויות המוניציפליות.

איציק שמולי: ועכשיו מתנערים?

איציק שמולי: זה שאתם עושים שיפוצים ברעננה, זה לא מרשים אותי.

איציק שמולי: עם כל הכבוד, לא אני ולא אתה נקבע אם היא מרגישה חוסר ביטחון או לא.

איציק שמולי: מספיק תוקף אחד שהולך אחרי עובדת סוציאלית לרכב.

איציק שמולי: כן, זה מה שאמרת.

איציק שמולי: עאידה תומא סלימאן (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי): זה לא רק הרגשה.

איציק שמולי: יש דיווחים.

איציק שמולי: מדברים אתך על חוסר באבטחה.

רון שביט: אני רוצה לומר לגבי העובדת מבית דגן, שאני מכיר אותה באופן אישי.

רון שביט: בשבוע שעבר מנכ"ל המשרד שלנו הגיע לבית דגן לשוחח עם עובדי המחלקה.

ענבל חרמוני: איזה פתרון אתה מציע?

ענבל חרמוני: איזה פתרון היא קיבלה?

אלי אלאלוף: תאפשרו לו לדבר.

רון שביט: אני מכיר ומוקיר את העובדת שהותקפה.

רון שביט: היא תחת טראומה, אין ספק שהיא עברה טראומה ואסור לאף אחד מאתנו להרשות את זה.

רון שביט: המחלקה בבית דגן היא מחלקה מאובזרת.

רון שביט: המחלקה בבית דגן קיבלה כל דבר שהיא ביקשה בתחום לחצני מצוקה, בתחום שיפוץ פיזי.

רון שביט: במחלקה בבית דגן יש מאבטח ולמרות זאת זה קורה.

רון שביט: עברנו כבר את השלב שמדברים על אבזור של הלשכות.

רון שביט: קודם כול, יש לשכות לא מאובזרות, זה דבר ראשון, וכולנו יודעים את זה.

רון שביט: וגם האבזור המוצע לא ממש מגן.

רון שביט: לחצן מצוקה, עד שמישהו מגיע אליו אפשר כבר חס וחלילה לחסל אותו.

רון שביט: בגלל זה דוּבר על מאבטחים.

רון שביט: אתה אומר שיש מאבטח.

רון שביט: שמענו איזה סוג של מאבטחים, באילו גילאים, כמה הם ערוכים לטפל בבעיה.

רון שביט: אני רוצה להזכיר שזה לא בבניין - - -

רון שביט: תקשיב לי.

רון שביט: אני מנסה פה לנווט את הדיון.

רון שביט: להיצמד עכשיו לנושא של בניית מחלקה פה ושם, זה לא יפתור את הבעיה.

רון שביט: דיברנו על ביטחונם של העובדים הסוציאליים ועל התנאים.

רון שביט: אבל לבוא עכשיו ולהגיד למי יש את הכסף לבנות כי יש לו מאצ'ינג ולהגיד שאף אחד לא פנה – הרי לא יפנו אליך אם אין להם כסף עבור המאצ'ינג.

רון שביט: אם היה להם הכסף אז בטח היית נותן להם.

רון שביט: אנחנו מדברים על אלה שאין להם, שלא יכולים לכסות את המאצ'ינג, ואנחנו מדברים על אלה שיש להם מאבטח בן 80, שעד שהוא זז וקם מן הכיסא שלו ומגיע לעובדת הסוציאלית – נגמר העניין.

נחמן שי: אל תפגעי בבני ה-80 בבקשה.

נחמן שי: אני לא פוגעת.

נחמן שי: אני נותנת להם את כל הכבוד.

נחמן שי: עם כל הכבוד, כאשר אהיה בת 80 לא ארצה להיות מאבטחת.

רון שביט: נתון נוסף, כי דיברתם על המעמסה, אני רוצה לומר שמשרד הרווחה הקצה בשנת 2018 574 תקנים נוספים.

אלי אלאלוף: לְמה?

אלי אלאלוף: ומה מהם נוצל?

ענבל חרמוני: מה עם התקנים הקיימים שלא מאוישים?

ענבל חרמוני: איך את זה המשרד פותר?

ענבל חרמוני: עאידה תומא סלימאן (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי): יש תקנים שלא מאוישים?

רון שביט: זה לפתח של כולנו.

רון שביט: שכר העובדים הסוציאליים הוא לא בסמכות משרד הרווחה.

רון שביט: אני שואלת על ימין ואתה עונה לי על שמאל.

רון שביט: יש תקנים לא מאוישים?

רון שביט: כן, יש תקנים לא מאוישים.

רון שביט: אני רק רוצה לסבר את האוזן.

רון שביט: זה לא בדיוק מה שהשר אמר בתשובה לשאילתה.

נחמן שי: השר אמר: תן לי תקנים ואאייש אותם, בדיוק ההיפך מן התשובה שלך.

נחמן שי: אבל אני לא מופתע.

רון שביט: בשלב הזה כאשר אני מקבל נתון, יש נתון על אי-איוש מסוים.

אלי אלאלוף: אני מעדיף שנפסיק את הדיון על התקנים.

אלי אלאלוף: היום התכנסנו לדון על מצב הבטיחות של השירותים החברתיים והעובדים הסוציאליים.

אלי אלאלוף: אני מבקש שנתמקד.

אלי אלאלוף: אחרת נגלוש לתחומים אחרים.

אלי אלאלוף: סעיד אלחרומי, רצית את רשות הדיבור.

אלי אלאלוף: בבקשה.

סעיד אלחרומי: תודה, אדוני היושב-ראש.

סעיד אלחרומי: תודה לשני יושבי-הראש שלנו בישיבה הזאת, עאידה ואלי.

אלי אלאלוף: סליחה, לטובת הפרוטוקול, אתה יכול להגיד – 570 תקנים לעובדים סוציאליים?

רון שביט: 574 תקנים, כאשר בדרך כלל 20% זה מינהל ו-80% זה עבודה סוציאלית.

קריאה: כי סטודנטים לא רוצים לעבוד.

קריאה: עאידה תומא סלימאן (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי): זה לא לדיון.

קריאה: זה היה רק לפרוטוקול.

סעיד אלחרומי: אני חוזר עשר שנים אחורה, בהיותי ראש מועצה בנגב, כאשר דיברנו בדיוק על הנושאים האלה, בדיוק על הביטחון האישי של העובדים הסוציאליים ועל תקינה ועל התנאים שלהם, תנאי השכר שלהם.

סעיד אלחרומי: מצער אותי מאוד שעשר שנים אחרי כן אנחנו דנים בדיוק באותם דברים.

סעיד אלחרומי: חברים, יש מעטפת ביטחון וראש הרשות המקומית הוא האחראי הראשון לכל מה שנמצא בתוך הרשות שלו.

סעיד אלחרומי: כאשר אל בית ספר נכנסים עבריינים, כאשר בית ספר נשרף, או מחלקה אחרת במועצה או ברשות המקומית נפגעת, ראש הרשות קם ונזעק.

סעיד אלחרומי: לכן ביטחונם של העובדים הסוציאליים בראש ובראשונה הוא על הרשות המקומית ומועצת הרשות המקומית.

סעיד אלחרומי: זה דבר אחד.

סעיד אלחרומי: דבר שני, התקינה וכל הסכסוך הכספי בין הרשויות המקומיות ובין משרד הרווחה לא צריך לבוא על חשבון ביטחונם האישי של העובדים הסוציאליים.

סעיד אלחרומי: הם אלה שנמצאים בחזית, הם אלה שנמצאים מול השכבות הכי חלשות.

סעיד אלחרומי: הם אנשים שבעצם משלמים בחייהם וברווחתם האישית בכדי להגן עלינו, על המדינה, מול הכישלונות של המדינה עם השכבות החלשות.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: מוסי רז ואחר כך נחמן שי, ואחר כך נגיע לאנשי משרד האוצר.

אלי אלאלוף: ענבל חרמוני, את תסכמי.

מוסי רז: ראשית, תודה ליושבת-הראש וליושב-הראש שבחרתם לקיים את הדיון הזה במתכונת נכונה מאוד, כי כמעט כל העובדים הסוציאליים הם עובדות סוציאליות.

מוסי רז: אגב, זה גם תוצאה של השכר הנמוך והתנאים הירודים.

מוסי רז: זה ביצה ותרנגולת.

מוסי רז: תוצאה וסיבה.

מוסי רז: בגלל שזה נשים – השכר נמוך, ובגלל שהשכר הנמוך – זה נשים.

אלי אלאלוף: לא.

אלי אלאלוף: כי הן יותר מסורות מהגברים.

מוסי רז: זה בטוח.

מוסי רז: גם בהקשר של האלימות, ביחס ליום למניעת אלימות כלפי נשים, וגם השבוע, היום, השנה – אנחנו חיים עם זה יום-יום – של האלימות כלפי העובדות הסוציאליות והעובדים הסוציאליים.

מוסי רז: אני רוצה קודם כול להגיד לכם, ענבל חרמוני וכל העובדות הסוציאליות שפה – אם יש כאן גם עובדים סוציאליים, אני לא יודע, אה יש גם עובד, מצוין – קודם כול, תודה על כל מה שאתן עושות, תודה שאתן בכלל קיימות.

מוסי רז: זה לא כל כך מובן מאליו בתנאים המחפירים האלה, עוד לפני שנכנסים להאשמות, לעשות את העבודה הכל כך חשובה שאתן עושות, שהיא העבודה – אני לא רוצה להגיד הכי חשובה, גם רופאים זה חשוב – אבל אין מדינה נורמלית בלעדיה, אין חברה נורמלית בלעדיה.

מוסי רז: אז קודם כול תודה.

מוסי רז: אני רוצה להגיד לך, רון שביט ידידי, בטוח שרוב מוחלט של המטופלים הם אנשים טובים.

מוסי רז: אני לא חושב שאנשים מוחלשים הם אנשים רעים, חס וחלילה, אבל בכל מקום יש אנשים מסוכנים ומפניהם צריך להגן על העובדים הסוציאליים.

מוסי רז: זה לא אומר שבכל המקומות הן עובדות בתנאים רעים, אבל מספיק אחד, מספיק שניים, מספיק עשרה, מספיק בודדים.

מוסי רז: כדי שתהיה אלימות לא צריך שכולם יהיו אלימים, אפילו לא הרוב.

מוסי רז: לא מצביעים ואז הרוב קובע אם להיות אלים.

מוסי רז: מספיק שיש מעטים כאלה.

מוסי רז: לכן צריך לתת להם את ההגנה הזאת.

מוסי רז: חשוב לא רק שיהיה להם ביטחון אלא חשוב גם שתהיה להם את תחושת הביטחון, כי אם יחששו ללכת למקומות מסוימים, אם יחששו להיפגש עם אנשים מסוימים הם לא יוכלו לעשות את עבודתם.

מוסי רז: הדברים האלה פשוט מאוד מאוד חשובים.

מוסי רז: דבר אחרון – אמנם זה לא הנושא המידי – לגבי השכר והתגמול.

מוסי רז: כנראה תהיה שביתה.

מוסי רז: אגב, אני רוצה להגיד: מחזה מצער מאוד לראות את יושבת-ראש האיגוד נעצרת על ידי המשטרה.

מוסי רז: זה היה מיותר לחלוטין.

מוסי רז: אני חושב שאין כאן נציג של המשטרה.

נחמן שי: היא עוכבה.

מוסי רז: מעוכבת על ידי המשטרה.

מוסי רז: מיותר לחלוטין.

מוסי רז: לא בסדר, לא צריך לקרות.

מוסי רז: ראיתי תמונה וזה הספיק לי.

ענבל חרמוני: לא נורא.

ענבל חרמוני: היה דווקא שוטר נחמד.

מוסי רז: זה לא נורא לך.

מוסי רז: זה נורא לי.

מוסי רז: אני חושבת שזה נורא.

עבד אל חכים חאג' יחיא: נורא – זה בלשון המעטה.

מוסי רז: הקיצוץ מסוג זה שחווינו רק אתמול בשנייה, לקצץ בצורה פחדנית בכול פלאט, רק יגדיל את הצורך בעוד עובדות סוציאליות וגם את הצורך לשפר את התנאים שלהן.

אלי אלאלוף: תודה.

מסעוד גנאים: אני יכול, בגלל מלחמת ההצבעות בוועדת החינוך - - -

אלי אלאלוף: אני בעד שלא תצביע בוועדת החינוך.

אלי אלאלוף: תישאר אתנו.

אלי אלאלוף: למה?

אלי אלאלוף: תביא מן הקואליציה מי שהסכים לתמוך.

אלי אלאלוף: להיפך, שהקואליציה תשב פה ולא תצביע.

מסעוד גנאים: אלי, אתה מתכוון שיפסיקו את הישיבה שם.

מסעוד גנאים: לא מפסיקים אז לא צריך הצבעות.

מסעוד גנאים: עאידה תומא סלימאן (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי): אבל הם לא מפסיקים.

אלי אלאלוף: אני הייתי מצביע כמוך.

אלי אלאלוף: אני נותן לך את רשות הדיבור.

מסעוד גנאים: תודה רבה.

מסעוד גנאים: באתי במיוחד ועזבתי את ההצבעות כי חשוב לי באמת לעמוד לצדם של העובדים הסוציאליים.

מסעוד גנאים: אני עבדתי בעירייה בשנות ה-90 ועבודתי הייתה שייכת למחלקת הרווחה.

מסעוד גנאים: הייתי גם מורה, הייתי הרבה דברים.

מסעוד גנאים: אחרי הבחירות אחזור לבית הספר.

מסעוד גנאים: חשוב לי מאחר ואני יודע את עבודת הקודש שהם עושים.

מסעוד גנאים: הם – אני לא רוצה להגיד חיל הרגלים, הטרמינולוגיה הצבאית שלכם, השפעתם עלינו פה – הם אלה בשטח שעוזרים לכל נזקק, לכל מי שזקוק להגנה כלכלית, חברתית ונפשית, ועכשיו הם נלחמים על ההגנה ועל הביטחון שלהם.

מסעוד גנאים: כתושב העיר סח'נין חוויתי והכרתי מקרוב איך פעם, לפני שלוש או ארבע שנים, כאשר השר כחלון היה שר הרווחה, תקפו עובדת סוציאלית, תקפו גם את הבעל שלה ואת הבית שלה ואת הילדים שלה.

מסעוד גנאים: ראיתי את הפחד, ראיתי איך עובדת סוציאלית צריכה ביטחון אישי כדי שהיא תעבוד.

מסעוד גנאים: אבל זה מתחיל קודם, בלתת את הכבוד ואת ההערכה להם, דרך הביטחון הכלכלי, דרך המשכורת שלהם, דרך הפחתת עומס התקנים שעליהם, גם דרך מתן תקנים חדשים במקומות שיש בהם צורך.

אלי אלאלוף: בואו נתמקד בנושא הביטחון שלהם.

מסעוד גנאים: בקשר לביטחון שלהם, הייתה הצעת חוק, נדמה לי שבכנסת הקודמת, ואני זוכר שהצבענו בעד הצעת חוק שעסקה בהגנה על עובדים סוציאליים.

מסעוד גנאים: אני לא יודע אם היא התקדמה או לא.

מסעוד גנאים: אני שואל גם את עצמי.

מסעוד גנאים: אם צריך הצעת חוק, עלינו להזדרז ולהגיש הצעת חוק כדי שבאמת תכריח את הממשלה, את השר לביטחון פנים, את שר הרווחה לתת הגנה וביטחון לעובדים ולעובדות הסוציאליים.

מסעוד גנאים: תודה.

ענבל חרמוני: נדמה לי שזה הצעת חוק של איציק שמולי.

איציק שמולי: צריך לבדוק אם מיישמים אותה.

אלי אלאלוף: בבקשה, חברי נחמן שי.

נחמן שי: תודה רבה לכם, אלי ועאידה.

נחמן שי: אני לא שמח לראות אתכם פה.

נחמן שי: אני מוכרח להגיד לכם שבעיני זה עוד רגע עצוב אחד.

נחמן שי: עברנו בוועדה כמה דיונים כאלה.

נחמן שי: מאז שאני בכנסת אולי עשר פעמים המליאה והוועדות נדרשו לעניין הזה, של מצוקת העובדים והעובדות הסוציאליים בכלל, אבל בעיקר הסוגיה של האלימות והפגיעות הבלתי פוסקות בהם, ושום דבר לא קרה.

נחמן שי: אבל שום דבר לא קרה.

נחמן שי: באמת קצת נמאס לי לשמוע עוד פעם את ההוא ממשרד האוצר אומר ככה – אל תיעלבו, אבל אין מה לעשות – ואת ההוא ממשרד הרווחה אומר כך, ותמיד נתלים בכל מיני תירוצים.

נחמן שי: לא מעניין אותי בכלל שום דבר.

נחמן שי: מעניין אותי שיושבים אנשים שהחברה הישראלית העמידה אותם בקו הראשון של המלחמה החברתית שלה, והם מאוימים.

נחמן שי: רק זה מעניין אותי.

נחמן שי: פעם מאיימים עליהם פיזית, פעם שנייה מאיימים עליהם בסייבר, פעם שלישית בשיימינג, פעם רביעית ב – מה זה?

נחמן שי: מדובר על 20,000 איש.

נחמן שי: אז לחלקם אולי יש הגנה, הם נמצאים במסגרות אחרות, אבל אלה שעובדים בשירות הציבורי הם הדפוקים שבדפוקים.

נחמן שי: מה עשינו פה?

נחמן שי: אני רוצה לדעת מה הכנסת עושה בעניין הזה.

נחמן שי: אני הכרתי את צפרא דוויק, עכשיו אכיר את ענבל חרמוני ובעוד חמש שנים אולי אכיר מישהי אחרת או מישהו אחר, אני לא מאחל לך אבל לא משנה, וזה אותו דבר בדיוק, אותו דבר בדיוק.

נחמן שי: באים הצעירים, אלה שעוד מגיעים עם עיניים בורקות ועוד מפגינים, והם בחרו במקצוע מרצונם.

אלי אלאלוף: תצלמי אותו גם כשהוא מחייך.

אלי אלאלוף: כל הזמן את מצלמת אותו כשהוא כועס.

נחמן שי: אל תדאג, אני כועס באמת, ואנשים פה יודעים גם למה, בגלל שאנחנו משפחה של עובדים סוציאליים.

נחמן שי: הנושאים האלה מלווים אותנו כל הזמן בבית.

נחמן שי: מילא אשתי, היא כבר פרשה, ובתי האחת כבר גם כן פרשה.

נחמן שי: נשארה רק לוחמת אחת בקו הזה, שמשום מה מתעקשת עוד לעסוק בעבודה סוציאלית.

נחמן שי: אני אומר לכם, זה לא יכול להיות.

נחמן שי: המשכורות נמוכות, ובסוף האלימות עוד מתווספת על כל הדברים האלה.

נחמן שי: תציעו דברים אמתיים ומעשיים.

אלי אלאלוף: מה למשל?

נחמן שי: הגנה.

נחמן שי: שכל גוף ציבורי במדינת ישראל ייקח על עצמו להגן על העובדים הסוציאליים שלו, נקודה.

נחמן שי: להגן עליהם.

נחמן שי: לא מעניין אותי איך הכסף יגיע ומאין.

נחמן שי: מעניין שהיה כסף והוא לא נוצל, ועוד לא שמענו מה נעשה אתו, 11 מיליון שקל.

נחמן שי: לא תשמעי.

נחמן שי: אז חוץ מתסכול אני לא מבין מה אנחנו עושים פה.

רוני בר לוי: רגע, אני אחפש אותו בתיק.

רוני בר לוי: אל תענה לי כך.

רוני בר לוי: הרשויות לא ניצלו אותו.

רוני בר לוי: עכשיו את שואלת אותי איפה זה?

רוני בר לוי: אתקשר לקצין התקציבים שלי.

רוני בר לוי: הכסף נמצא במשרד.

רוני בר לוי: אז מה, עכשיו יחלקו אותו לכל אחד?

רוני בר לוי: עאידה תומא סלימאן (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי): לא.

רוני בר לוי: אני מכירה איך מנצלים אותו לדברים אחרים.

אלי אלאלוף: אני ממליץ לעובדי המדינה לשמור על סגנון, זה לא יזיק.

אלי אלאלוף: אנחנו גם שומרים על סגנון.

אלי אלאלוף: גם אתם יכולים.

אלי אלאלוף: עאידה תומא סלימאן (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי): חייבים.

אלי אלאלוף: לא רק יכולים.

אלי אלאלוף: יש כאן קבוצה של סטודנטים.

אלי אלאלוף: אני אוהב את השם של הארגון: "עו"סים שינוי".

אילת בן ישי: גם אנחנו אוהבים את השם הזה.

אילת בן ישי: אני יושבת-ראש שותפה בעמותת "עו"סים שינוי".

אילת בן ישי: בתור סטודנטית, זו כבר הפעם הרביעית שאני כאן מדברת אתכם, נמצאת פה בוועדות, ואין המלצות לוועדות, הן לא נגמרות באיזה המשך.

אילת בן ישי: אנחנו פונים למשרד וההמלצות לא מיושמות.

אלי אלאלוף: מה זה "המשרד"?

אלי אלאלוף: אנחנו עוד לא עובדים במשרד, והם גם לא עובדים אצלנו.

אילת בן ישי: הצוות שהוקם – אנחנו לא יודעים מה קורה אתו – עוד לפני שנתיים כשעשינו הפגנה וישבנו בפורום הזה.

אילת בן ישי: המלצנו על הקמה של צוות והמשרדים לא הקימו.

אילת בן ישי: השרים היו צריכים להגיע לוועדה ולדווח, אך הם לא שיתפו פעולה, לא הקימו צוות ולא הגיעו.

אילת בן ישי: נכון שהיה שיתוף פעולה עם האגף עצמו בדברים קונקרטיים, אבל בהקמת הצוות ובניית תוכנית כוללת והשגת התקציב לא היה שיתוף פעולה.

בן ישי: זה בדיוק המקום של הוועדה, ללחוץ שזה יקרה, כי עוברות השנים ושום דבר לא קורה.

בן ישי: בשנה הבאה אני כבר מסיימת את התואר ועדיין המצב נשאר כפי שהיה.

בן ישי: תבדילי בין אלה שצריכים ליישם לבין אלה שמפקחים.

אילת בן ישי: בסדר.

אילת בן ישי: אני רק רוצה להתייחס אל מה שאמרת, אדוני היושב-ראש, שזה לא דיון על תקנים.

אילת בן ישי: זה בדיוק דיון על תקנים בגלל שהאלימות היא רק סימפטום של המצב שאנחנו נמצאים בו, שאין לנו תנאים לעבוד ואין לנו דרך לתת שירות ללקוחות שלנו.

אילת בן ישי: גם אם תיתנו לנו שכפ"ץ ותיתנו לנו מאבטח צמוד, זה לא יעזור לנו לעשות את העבודה שלנו.

אילת בן ישי: זה ישמור עלינו ברמה מסוימת, אבל זה לא יעזור לנו לעשות את העבודה.

אילת בן ישי: אין לנו את האמצעים לזה, וזה פשוט מביש.

אילת בן ישי: למה שארצה לעבוד כך?

אילת בן ישי: חברה שלי אומרת לי שהיא מפחדת לקבל החלטה שהפונים שלה לא יאהבו כי אולי הם יהיו אלימים כלפיה.

אילת בן ישי: היא עוברת על הפייסבוק שלה ושל בן הזוג שלה ומשנה את אבטחות הפרטיות כדי שלא יתקפו אותה.

אילת בן ישי: זה נראה לכם הגיוני?

אילת בן ישי: תמצאו את הכסף ותסדירו את זה.

אילת בן ישי: גם המלצות שכבר קיימות, של תקנות העו"ס לנאמן בטיחות, אלה דברים שבשטח לא קורים.

אילת בן ישי: גם אם יש לחצן מצוקה, הוא נמצא במזכירות.

אילת בן ישי: כיצד אני אמורה להגיע למזכירות כאשר אני יושבת עם הפונה שלי בחדר אחר?

אילת בן ישי: זה באמת בלתי אפשרי.

אילת בן ישי: בתנאים האלה אני לא כל כך רוצה להיות עובדת סוציאלית וכך גם רוב החברות שלי.

אילת בן ישי: זה בדיוק דיון על תקנים ודיון על התנאים שלנו.

שני יהב: חיפשתם דברים פרקטיים, אז אפשר להגביל - - -

אלי אלאלוף: לא כך מתפרצים.

שני יהב: אני שני יהב, סטודנטית לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בן גוריון, לגמרי מבחירה שלמה שלי במקצוע הזה.

שני יהב: כל פעם מגלים גם דברים טובים.

שני יהב: אבל כן, יש פחד כסטודנטים לעבודה סוציאלית לעבוד בלשכות רווחה, יש פחד אמתי.

שני יהב: אם רוצים דברים פרקטיים – אנחנו שומעים את העובדות הסוציאליות האלה, ובאמת היו לי דמעות בעיניים, ושומעים שיש פה עומס.

שני יהב: הן לא יכולות לעבוד עם 150 משפחות, עם 300 אנשים.

שני יהב: צריך להגביל את זה.

אלי אלאלוף: אל תחזרו על מה שכבר נאמר.

אלי אלאלוף: יש לנו מגבלת זמן.

שני יהב: אם רוצים מסקנה – צריך להגביל את מספר המשפחות שמטופלות על ידי עובד סוציאלי, להגביל את מספר התיקים.

אלי אלאלוף: בבקשה, נציגת השלטון המקומי, ואחר כך חבר הכנסת חאג' יחיא.

עירית ורונין: צוהריים טובים לוועדות המכובדות.

עירית ורונין: אני עורכת דין עירית ורונין, אני ממונה על תנאי שירות במרכז השלטון המקומי, נציגת מעסיקים.

עירית ורונין: ראשית, אנחנו כמובן כארגון המעסיקים מזדהים ומוקירים את העבודה הקשה שעושים העובדים הסוציאליים.

עירית ורונין: לגבי כמה דברים שנאמרו כאן:

עירית ורונין: מזה שנים אנחנו מלווים גם את האיגוד ועושים שיתוף פעולה גם עם משרד הרווחה והמשרד לביטחון פנים לקידום חקיקה בתחום האבטחה וגם בנושא המימון.

עירית ורונין: רק בשנה האחרונה הצלחנו להביא למימון של רשויות מקומיות מן הרמה הסוציו-אקונומית 1–3, כאשר בפועל זה לא מיושם כי לרשויות האלה אין כסף.

עירית ורונין: אנחנו ממליצים לוותר על מאצ'ינג ברשויות באשכולות 1–3.

עירית ורונין: מדובר ברשויות שאין להן אפשרות להביא כסף.

עירית ורונין: זה היה הרעיון.

עירית ורונין: לבטל את המאצ'ינג ברשויות באשכולות 1–3.

עירית ורונין: אנחנו כן תומכים במאצ'ינג ברשויות באשכולות מ-3 ומעלה.

עירית ורונין: היום בפועל רוב הרשויות כן מממנות מהכיס שלהן את האבטחה, אבל אני חושבת שזה הרבה מעבר לאבטחה.

עירית ורונין: חברתי שיושבת פה גם תאמר את זה.

עירית ורונין: הלכה למעשה, כל מקרי האלימות האחרונים קרו היכן שכן הייתה אבטחה.

עירית ורונין: הבעיה היא מעבר לזה.

עירית ורונין: הבעיה היא בענישה, בהרתעה, איפה המשטרה מוצאת את עצמה.

עירית ורונין: המון תיקים נסגרים בפועל ולא מטופלים.

עירית ורונין: אין שום הרתעה.

עירית ורונין: יש המון צדדים לנושא הזה.

עירית ורונין: כמובן יותר מאשר נשמח לשבת ולדון ולהמשיך לשתף פעולה.

עירית ורונין: אנחנו מקווים שמשרד הרווחה יטמון ידו בכיסו בשביל לסייע לרשויות.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא, ואחר כך לסיכום ענבל חרמוני.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בדרך כלל כשאנחנו שומעים את הביטוי "עבודת קודש" זה סימן שאנשים לא מקבלים שכר.

עבד אל חכים חאג' יחיא: כבוד יושבי-הראש, אלי ועאידה, אני אומר שכאשר אומרים על מישהו ש"הוא עושה עבודת קודש", זה אומר שהוא לא מקבל את מה שמגיע לו מבחינת שכר.

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה המשמעות של "עבודת קודש".

עבד אל חכים חאג' יחיא: לכן תמיד כשאומרים על העובדים והעובדות הסוציאליים שהם עושים עבודת קודש, אז זה הנקודה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אבל בואו נתמקד בנושא האבטחה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אם הממשלה הייתה שמה את הנושא הזה גבוה בסדר העדיפויות שלה היא הייתה מוצאת את הכסף.

עבד אל חכים חאג' יחיא: לפעמים כסף קואליציוני הולך פה ושם פי כמה וכמה מן הסכום הנדרש לאבטחה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הממשלה לא מתכוונת.

עבד אל חכים חאג' יחיא: לכן אני אומר שאני תומך בשביתה שלכם.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אל תרפו עד שתקבלו את מה שמגיע לכם, כי זה חייב לבוא לישיבת ממשלה ושיתקבלו החלטות.

עבד אל חכים חאג' יחיא: לגבי הפנסיה של השוטרים הייתה ישיבת ממשלה, תיארו את כל המצב, אם הממשלה ממשיכה או לא ממשיכה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אתמול כבר עשו קיצוץ רוחבי ומצאו מאין להביא כסף כדי לתת עשרות מיליארדי שקלים לשוטרים.

ענבל חרמוני: שמגיע להם.

עבד אל חכים חאג' יחיא: לא שאני מתנגד שהם יקבלו את השכר שלהם, לא זה העניין.

עבד אל חכים חאג' יחיא: למה יש אלימות?

עבד אל חכים חאג' יחיא: אנחנו צריכים לא להסכים, אבל להבין את הסיבות.

עבד אל חכים חאג' יחיא: קיבלתי כמה פניות, ופניתי לשר הרווחה, בנושא בית הדין השרעי בירושלים, ששם יש פי שניים תיקים מאשר בשאר בתי הדין השרעים בכל הארץ.

עבד אל חכים חאג' יחיא: מה קורה שם?

עבד אל חכים חאג' יחיא: צריך לדעת לאן הילד הולך במקרה של סכסוך בתוך המשפחה, אם מגיעים לגירושין להכריע היכן יהיה הילד.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אבל צריך לדעת, כל התיקים האלה שהדיון בהם נמשך שנים, זה גם מביא אלימות.

עבד אל חכים חאג' יחיא: יש את הנושא של המאצ'ינג.

עבד אל חכים חאג' יחיא: חייב להיות מאצ'ינג דיפרנציאלי.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אנחנו לא רוצים תוספת תקציב אבל בגלל המאצ'ינג שאינו דיפרנציאלי האנשים העניים לא מקבלים לא תקנים ולא פעילות כי אין תקציבים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני גם מתקומם על המשפט ששיעור האנשים האלימים מקרב אלה שמקבלים את השירות גבוה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני מתקומם על המשפט הזה, כי מישהו יכול לבוא – ושמעתי את זה – ולומר: כמה נרצחים בארץ יחסית לאוכלוסייה?

עבד אל חכים חאג' יחיא: גם את זה שומעים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אבל כשיש אלימות בתוך לשכה, שאנחנו גם הוספנו לה עבודה, ואנחנו מתעקשים שזה היה נכון, בעניין מיצוי זכויות.

עבד אל חכים חאג' יחיא: מיצוי זכויות – צריך גם להוסיף בתקנים למיצוי זכויות.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: נציג משרד האוצר, יש לך מילה להגיד לנו לטובה?

נתנאל אושרי: אני מאגף התקציבים במשרד האוצר.

נתנאל אושרי: אני רפרנט רווחה.

נתנאל אושרי: שמעתם את גורמי המקצוע מדברים על סדרי העדיפויות של המשרד.

נתנאל אושרי: סדרי העדיפויות האלה מתנהלים בתוך תוספות תקציביות אדירות שניתנות למשרד, בגובה של כחצי מיליארד שקל כמעט בכל שנה בעשר השנים האחרונות.

נתנאל אושרי: תקציב המשרד גדל בקצב מהיר, יותר מפי חמישה מקצב גידול האוכלוסייה בעשר השנים האחרונות.

נתנאל אושרי: במסגרת התוספות התקציביות האלה משרד הרווחה מתעדף את סדרי העדיפויות שלו.

נתנאל אושרי: כחלק מזה גם הוענקו, לצורך העניין, 11 מיליון שקל לאבטחה של לשכות רווחה ברשויות מקומיות באשכולות סוציו-אקונומיים 1–3, כפי שנאמר כאן.

נתנאל אושרי: זו המסגרת שהמשרד מתעדף.

מרדכי שנבל: סליחה, הייתי רוצה רק להוסיף משפט אחד.

מרדכי שנבל: אני מתנועת אומ"ץ.

מרדכי שנבל: לדעתי חברה נבדקת על פי המצב של החוליה החלשה בה, ולפי זה צריך לבדוק.

ענבל חרמוני: קודם כול אני רוצה להתייחס קונקרטית לדברים שעלו.

ענבל חרמוני: ראשית, גם ברשויות שבהן במחלקת הרווחה המרכזית יש מאבטח, יש עוד מתקנים של הרווחה, פעמים רבות רגישים מאוד, כמו מרכזים לטיפול באלימות במשפחה, מרכזים לטיפול בהתמכרויות לסמים וכדומה, ושם אין מאבטח.

ענבל חרמוני: מצאו את עצמן בשבוע שעבר שתי עובדות בבית שמש מותקפות בתוך מרכז הקשר.

ענבל חרמוני: הן היו שם לגמרי לבד.

ענבל חרמוני: אני לא יודעת אם זה נקרא מענה ואם זה נקרא לדבר בנימוס, או שאולי הזמן לנימוס נגמר.

ענבל חרמוני: אני רוצה להגיד עוד משהו.

ענבל חרמוני: אחרי שהדברים האלה קורים העובדות, מה שנקרא, יכולות לחפש את עצמן, לחפש מי יעזור להן כשהן מחפשות תמיכה רגשית וטיפול רגשי.

ענבל חרמוני: יש לי עובדת – לא אציין מאיזו רשות, היא קצת מפחדת גם מראש העירייה שלה – שהותקפה קשה מאוד, היא והמשפחה שלה.

ענבל חרמוני: עד היום במשך חודשים ארוכים לא המשרד מוצא לנכון ולא הרשות המקומית מוצאת לנכון לממן לבחורה הזאת טיפול רגשי.

ענבל חרמוני: הבחורה וכל המשפחה נמצאים בטראומה.

ענבל חרמוני: זה גם חלק מן התקציבים שצריך להשקיע.

ענבל חרמוני: אני כמו נחמן שי בהקשר הזה.

ענבל חרמוני: ממש לא מעניין אותי מאיפה הכסף יגיע.

ענבל חרמוני: זה לגבי העניינים הקונקרטיים.

ענבל חרמוני: כשאומרים מאבטח – איפה?

ענבל חרמוני: בכל המתקנים?

ענבל חרמוני: גם במרכז קשר?

ענבל חרמוני: גם במרכז לטיפול באלימות?

ענבל חרמוני: גם בטיפול בהתמכרויות?

ענבל חרמוני: גם בשיקום האסיר?

ענבל חרמוני: התשובה היא לא.

ענבל חרמוני: בכל המתקנים האלה – לא מעניין אותי כמה זה עולה – צריך להיות מאבטח.

ענבל חרמוני: כל עוד מדינת ישראל לא מוצאת לנכון לצמצם פערים, לסגור את עניין התקנים, לתת לאנשים טיפול כדי שלא יהיו מתוסכלים – אז תשימו מאבטח, מה לעשות.

ענבל חרמוני: זה דבר אחד.

ענבל חרמוני: מעבר לזה, אני חושבת שהדיון צריך להיות מעבר לרמת המאבטח.

ענבל חרמוני: חברים, אני רצינית לגמרי.

ענבל חרמוני: אני מסתכלת עליך, נתנאל אשרי, ואני יודעת שאתה בסך הכול רפרנט צעיר, וגם לכם אני אומרת.

ענבל חרמוני: לא שר הרווחה פה ולא שר האוצר פה והם לא טרחו לשלוח לפה גורמים אחרים, לכן זה יוצא עליכם.

ענבל חרמוני: אגיד גם לנציג משרד האוצר ותמסור את זה בבית, באוצר.

ענבל חרמוני: זה בסדר, זה לא בראש סדר העדיפויות, הרווחה במדינת ישראל.

ענבל חרמוני: זה אפילו לא באמצע סדר העדיפויות.

ענבל חרמוני: אז לא יהיה.

ענבל חרמוני: אם אתם רוצים את העובדים הסוציאליים שלכם מתפקדים – כי אני החל מעוד שבוע וחצי מתחילה – אז יהיו פה העלאות שכר ותצטרך להיות הפחתה בעומס.

ענבל חרמוני: אתם שומעים מה הסטודנטיות אומרות.

ענבל חרמוני: אי אפשר להסתכל על הדברים רק מהחור של הגרוש.

ענבל חרמוני: זה מה שאני אומרת.

ענבל חרמוני: אופרטיבית, אנחנו דורשים שמירה בכל המתקנים, שומרים שיודעים לעשות את העבודה שלהם ושלא מעמידים גם אותם בסכנה, אנחנו דורשים כמובן לחצני מצוקה, אנחנו דורשים את ביטול המאצינג, אם זה מה שמפריע.

ענבל חרמוני: אני רוצה שיחשבו גם על האשכולות הגבוהים יותר כי אשכולות 4–6 לא משופעים בכסף.

ענבל חרמוני: אלה הדברים הקונקרטיים.

ענבל חרמוני: האם זה ישביע את רצוננו כאשר כל הדברים האלה יקרו – לא, כי כל עוד עובדת לחוק נוער מטפלת ב-250 משפחות במקביל ב-75% משרה אז לא, רצוננו לא מושׂבע.

ענבל חרמוני: תודה רבה.

אילן גילאון: אני צריך ללכת.

אילן גילאון: אני תומך בסיכום שלכם מראש.

אילן גילאון: אני יכולה להגיד כמה דברים לסיכום ואני בטוחה שיהיה לאלי אלאלוף מה להוסיף.

אילן גילאון: אני חושבת שחשוב מאוד לכולנו להגיד שאנחנו עם העובדים והעובדים הסוציאליים במאבקם למען שיפור המצב ולמען ביטחונם.

אילן גילאון: למרות כל מה שנאמר, גילינו עוד פעם שגם משרד הרווחה וגם השלטון המקומי, שאחראים על הנושא הזה, ואני רואה את שני הגורמים כאחראים – זאת האצלת סמכות שניתנה לשלטון המקומי אבל זה לא פוטר את משרד העבודה והרווחה מאחריותו – עדיין נמצאים, לצערי הרב, באותו מצב שהיה לפני שנה וחצי כאשר קיימנו את הדיון, עדיין נמצאים במצב שלא כל המקומות ששייכים לרווחה מאובטחים, ואפילו לא כולם מאובזרים.

אילן גילאון: אני לא יודעת אם במשרד קיימת מפה של כל הבניינים ויודעים בדיוק מה מאובזר ומה לא מאובזר, מי ניצל את התקציב ומי לא ניצל אותו.

אלי אלאלוף: יש חוק נגישות.

אלי אלאלוף: אם הושגו 11 מיליון שקל, כאשר ראו שלא מנצלים את התקציב – זה נעשה בדברים אחרים, זה נעשה בבניית מעונות – אפשר היה לפטור את האשכולות הנמוכים מהמאצ'ינג ולפחות להתחיל לאבטח את המקומות הללו ואז להמשיך הלאה.

אלי אלאלוף: אי אפשר לקבל שמשרד האוצר נותן תוספות תקציביות והמשרד אמור לתעדף אותן לפי הצרכים, להצהיר מצד אחד שתומכים במאבק של העובדים הסוציאליים אבל לא לתעדף את המענים של המאבק הזה.

אלי אלאלוף: הגיע הזמן לתת מענים ברורים מאוד.

אלי אלאלוף: בתכלס, צריך לפתוח במשא ומתן רציני.

אלי אלאלוף: בזמנו ביקשנו מהשרים את התוכנית לאבטחת העובדים הסוציאליים.

אלי אלאלוף: לא קיבלנו, השרים לא שיתפו פעולה בעניין הזה.

אלי אלאלוף: אני חושבת שצריך גם לאבטח אבל גם למצוא פתרונות לטווח ארוך, כמו תקינה וכמו גם הקטנת הלחץ הקיים.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: אני, כמו עאידה תומא סלימאן וכמו כל שאר החברים, כולנו מזדהים עם אזהרת השביתה, והשביתה שתהיה בנושא הזה, ואנחנו מוכנים לעמוד לרשות איגוד העובדים הסוציאליים בכל המאבק הזה.

אלי אלאלוף: אנחנו רואים בו מאבק צודק ונכון, ורצוי מוקדם ככל האפשר.

אלי אלאלוף: אני גם קורא להסתדרות, שיודעת להזדהות ולהזיז דברים.

אלי אלאלוף: למרות שחלק גדול מן העבודה בעניין תאונות עבודה הייתה של חבר הכנסת חאג' יחיא, חבר הכנסת איל בן ראובן ושלי, לא אכפת לי שיגנבו לנו את ההצגה, אבל בתנאי שיעמידו את אותם כוחות שיש להם כדי לתמוך.

אלי אלאלוף: דבר שני, אנחנו קוראים באופן מידי: האחראי על נושא עובדים סוציאליים, גם במשרדים האחרים, מבחינה מקצועית הוא רק משרד העבודה והרווחה.

אלי אלאלוף: הוא אשר מכתיב את הטון בכל המשרדים, אם זה בבריאות, אם זה בשירות בתי הסוהר או בכל מקום אחר.

אלי אלאלוף: לכן המאבק הזה על מעמד העובדים הסוציאליים בתקינה, בשכר, בתנאי העבודה הוא מאבק שצריך להיות מובל על ידי שר העבודה והרווחה והשירותים החברתיים.

אלי אלאלוף: הוא אמור לעשות את העבודה הזאת, והוא יודע להיאבק, ואנחנו קוראים לו למלא את תפקידו.

אלי אלאלוף: דבר נוסף, אין שום סיבה להשאיר מאצ'ינג לשירותים שניתנים ברשויות שהן באשכולות מתחת ל-3.

אלי אלאלוף: צריך לבטל את הדרישה הזאת כי מי שמבטיח שירותים כלשהם לאשכולות 1–3 זה אומר שזה "בולשיט", וסליחה על המילה שלי בערבית.

אלי אלאלוף: זה ערבית מרוקאית ... אני מתנצל.

אלי אלאלוף: זה פשוט בושה.

אלי אלאלוף: אגיד את זה בריש גלי: רוב הרשויות המקומיות הערביות הן מתחת לאשכול 3.

אלי אלאלוף: מתחת לאשכול 4.

אלי אלאלוף: זה אומר שכאילו לא רוצים שיהיו מתוקצבות בתחומים האלה.

אלי אלאלוף: לכן אני אומר: שירותי הרווחה, תעבירו את המסר גם למשרד האוצר ולכולם: אסור לתקצב רשויות באשכולות 3 ומטה עם דרישה למאצ'ינג.

אלי אלאלוף: זה אומר שמראש הכסף ילך לרעננה.

אלי אלאלוף: במיוחד אם יש כסף, 11 מיליון שקל.

אלי אלאלוף: יש כסף, ברוך השם.

אלי אלאלוף: שמעתי בדיון קודם, גם שם נשאר הרבה כסף והוא ממתין כבר שנתיים.

אלי אלאלוף: דבר נוסף, אני חושב שמשרד הרווחה צריך להציג תוכנית לאיגוד העובדים הסוציאליים לבטיחות של המתקנים שלו, היכן שנמצאים עובדים סוציאליים.

אלי אלאלוף: שיהיה ברור: עובד סוציאלי מפוחד לא יכול לתפקד, אז למה לשלם לו שכר ולהעסיק אותו?

אלי אלאלוף: אם לא תהיה תוכנית שמבטיחה לעובדים הסוציאליים תנאי עבודה נאותים – זה סתם לזרוק אותם למצב קשה מאוד, ואין שום סיבה שיהיה כך.

אלי אלאלוף: הם יכולים לעזור.

אלי אלאלוף: אם הם יתמודדו הם יצליחו לשפר את המצב.

אלי אלאלוף: גם נקרא למשרד המשפטים לבדוק את נושא האכיפה בתלונות של העובדים הסוציאליים.

אלי אלאלוף: לא יכול להיות שהפרקליטות לא תהיה מעורבת.

אלי אלאלוף: עם המשטרה, לגבי תאונות עבודה, עשינו יוזמה משותפת, שלמשטרה ביחד עם הפרקליטות תהיה יחידת חקירה משותפת.

עבד אל חכים חאג' יחיא: עבדנו קשה.

אלי אלאלוף: עבדנו והצלחנו, השגנו את התקציב ממשרד האוצר, כי הם הבינו שלטווח ארוך כולם חוסכים.

אלי אלאלוף: אני חושב שצריך לחשוב גם כאן על יחידה משותפת כזאת שתדאג לעובדים הסוציאליים.

אלי אלאלוף: כל עוד אנחנו פה – אני יכול להתחייב רק בשמי, ואני כמעט בטוח שהחברים שיושבים אתנו פה יתמכו – אנחנו עומדים לרשותכם.

אלי אלאלוף: אתם צריכים לפנות, אתם צריכים להעביר לנו את התלונות, אתם צריכים לעשות, כדי שנתלונן.

אלי אלאלוף: אני שומע את שתי העובדות הסוציאליות וגם את הסטודנטיות הצעירות, שאין להן עדיין את הניסיון, ומזועזע שאתם מטפלים – תמיד חשבתי שזה לא נכון – ב-150 או 250 תיקים ביחד באותה שנה.

אלי אלאלוף: זה טירוף.

אלי אלאלוף: באוכלוסייה הערבית זה אפילו יותר, זה כפול.

אלי אלאלוף: ענבל חרמוני, תני הוראה לעובדים הסוציאליים: אם הם מטפלים ביותר מ-60 תיקים, שלא יקבלו יותר.

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה לפי דוח העוני.

אלי אלאלוף: בדוח העוני כתוב, יש שם פרק שלם.

אלי אלאלוף: שלא יקבלו יותר.

אלי אלאלוף: אתם בולעים את הצרות שמאכילים אתכם.

אלי אלאלוף: היו"ר עאידה תומא סלימאן (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי): אז תהיה יותר אלימות.

אלי אלאלוף: כדאי שתעשו את זה.

אלי אלאלוף: אני שוב מודה לכם על ההשתתפות.

אלי אלאלוף: אנחנו נפנה לשרים כדי שיהיו שותפים.

אלי אלאלוף: אני מתנצל בפני מי שלא יכולנו לתת לו את רשות הדיבור.

אלי אלאלוף: תודה רבה.

אלי אלאלוף: הישיבה נעולה.