ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 737, 2018-12-17 09:39

יעקב מרגי: בוקר טוב לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, 17 בדצמבר 2018, ט' בטבת תשע"ט.

יעקב מרגי: הנושא: הסעות תלמידים להורם פרודים או גרושים משתי כתובות.

יעקב מרגי: אני רוצה לומר כמה מילים בנושא הזה.

יעקב מרגי: מחזיקים מאיתנו מדינה מתוקנת.

יעקב מרגי: בכל אופן, כשאני מסתובב בעולם במשלחות, אני רואה שמסתכלים עלינו בהערצה שהצלחנו להגיע ולפרוץ דרך בתחומים רבים, להגיע להישגים רבים.

יעקב מרגי: חוץ מהגאווה הלאומית שלנו שגם אנחנו מחזיקים מעצמנו, והנה כבר שנים רבות מערכת המשפט פוסקת פסיקה ונכנסה כבר לקודקס המשפטי של מדינת ישראל וקוראת לזה הורות משותפת, שוויונית, אבל כנראה שפסיקה לחוד והתאמה של כלל המערכות במדינת ישראל, לחוד.

יעקב מרגי: נוצר מצב, כל עוד זה היה מקרה ראשון, שני, שלישי, אז מספר הורים בודדים התמודדו עם הסוגיה, הורים פרודים שנפסקה להם שהגיעו להורות משותפת, שבן זוג אחד גר בירושלים ובן הזוג השני החליט לעקור לא רחוק, רק למודיעין.

יעקב מרגי: בדרך כלל זה קורה ככה.

יעקב מרגי: אם הוא חרדי, אז הוא הולך לבית שמש.

יעקב מרגי: יש עכשיו שלושה ימים, במקרה שהחלוקה בהורות היא שוויונית, הוא צריך לנסוע ממודיעין למוסד החינוך בירושלים או ההיפך.

יעקב מרגי: מה עושים?

יעקב מרגי: איך עושים?

יעקב מרגי: מישהו נתן את הדעת?

יעקב מרגי: מי מממן?

יעקב מרגי: לפני שנפתח את הדיון אני רוצה לקדם בברכה סטודנטים לתואר שני מהאוניברסיטה העברית במסגרת לימודי סמינר בנושא בתי מחוקקים במדינות דמוקרטיות והכנסת במבט השוואתי.

יעקב מרגי: יש לכם הרבה מה להשוות.

יעקב מרגי: עם כל האווירה התוססת כאן, ואני אומר לכם, אני מבקר בפרלמנטים רבים.

יעקב מרגי: חוץ מכמה תופעות בכנסת שלנו שהייתי מעדיף להעלים אותן, עדיין הייתי מעדיף את הדינמיקה של הדיון כאן בוועדות בכנסת מאשר במקומות אחרים.

יעקב מרגי: המבנה השוקק חיים פה, אם תזכו במסגרת תואר שני גם למימון ותיסעו לראות פרלמנטים אחרים, תראו שכאן זה שוקק חיים ושם זה משהו דומם, אבל שוב, זה המזרח התיכון שלנו, אז ברוכים הבאים.

נועה בן אריה: הגדרות מרעננות יש לך הבוקר.

יעקב מרגי: זה בגלל ההצטננות.

יעקב מרגי: אני מקווה שתפיקו את המרב מהדיון הזה.

יעקב מרגי: זה דיון ראשון שאנחנו שמים את זה על השולחן.

יעקב מרגי: הייתה התבטאות שלי בדיונים אחרים בסוגיית ההסעות על הנושא הזה, אבל פה נכנסים לדיון.

יעקב מרגי: א, אני חושב שאזרח, מגיע לו שוויון זכויות, ואזרח הוא אזרח באשר הוא.

יעקב מרגי: במיוחד אם בית משפט הכיר במסגרת הזו, ראוי שמשרדי הממשלה יתכווננו לכך.

יעקב מרגי: מאחר שאנחנו לא סומכים על ניסים ואין יש מאין, אם מחילים את החובה הזו על משרד החינוך/רשות מקומית, מישהו צריך לממן את זה.

יעקב מרגי: אנחנו צריכים לדעת אם נעשתה עבודה להעריך פחות או יותר כמה.

יעקב מרגי: להערכתי לא נעשתה עבודה, כי תמיד אנחנו עובדים אחרי שהטיל נופל, ובודקים מה ומעריכים נזקים, אז הנה מי שכבר רוצה להכין לו משימות, שיכין כבר משימות, כי לא יעזור כלום, נצטרך לתת מענה.

יעקב מרגי: שוב, גם כאן במסגרת הסבירות הניתנת יצטרכו ההורים כנראה גם כן לקחת בחשבון סוגיות כאלה ואחרות, אבל המדינה חייבת לומר עד היכן ידה מגעת בסוגיה הזו.

יעקב מרגי: אנחנו ניתן את רשות הדיבור להורה שמתמודד.

יעקב מרגי: מר דלל, בבקשה.

מנשה דלל: בוקר טוב, שוב אנחנו נפגשים כאן, אדוני, ובני ישראל, ודיברנו לפני הפגישה, לקח שבע פעמים עד שהפילו את חומות יריחו.

מנשה דלל: אני מקווה שלנו יקח פחות כדי להבקיע את חומות האטימות והעיוות שקיים במשרד החינוך.

מנשה דלל: בפברואר האחרון הוועדה בראשותך קיבלה החלטה חדה ואמיצה בנושא הזה, אבל עד היום לא קרה דבר.

יעקב מרגי: תזכיר לי מה הייתה ההחלטה.

מנשה דלל: ההחלטה נתנה 30 ימים מיום ה-12 בפברואר למשרד החינוך, לא לספר כמה קשה לו או למה אין לו נתונים, אלא להגיע עם נוהל מוסדר להסעה של ילדים להורים פרודים או גרושים בשתי כתובות.

יעקב מרגי: אני אדייק.

יעקב מרגי: כשאמרת התקבלה החלטה, אפילו אני הייתי מופתע.

יעקב מרגי: נתתי למשרד החינוך להגיע לכאן תוך 30 יום עם מדיניות הסעה.

מנשה דלל: מאז, אדוני, לא קרה שום דבר אבל זה לא נכון, ופה אני פותח איזה שהם סוגריים.

מנשה דלל: אם אנחנו נתייחס ונדבר על משרד החינוך כמערכת ועל העיוות מלמעלה, לכל סיפור כזה יש שם, יש פנים, יש קול ויש נשמה.

מנשה דלל: יש ילדים ויש הורים מאחוריו.

מנשה דלל: אני מוותר על הפרטיות שלי כדי לחשוף.

מנשה דלל: אז זה לא נכון שלא קרה כלום מפברואר.

מנשה דלל: אני מחזיק, אדוני, מכתב זימון לשימוע שהשתכלל בינתיים לכדי פיטורים.

מנשה דלל: אני בגיל 50 פוטרתי כשהעילה לפיטורים היא היעדרויות בלתי מאושרות ממקום העבודה.

מנשה דלל: זאת התוצאה של המחדל של משרד החינוך והאטימות ואובדן החמלה בכך שאוטמים עיניים ולא ערים לצורך הזה.

מנשה דלל: אני בגיל 50 צריך לחשב מסלול מחדש, לדאוג לפרנסת בני, לפרנסת ביתי.

מנשה דלל: אני ילד גדול, אני אסתדר.

מנשה דלל: אני גם אפרע מאותו מעסיק, אבל יש כאן סיפור אמיתי.

מנשה דלל: אלה המשמעויות של העיוות הזה.

מנשה דלל: אני פוטרתי בגלל זה שאני הייתי צריך לעזוב את מקום העבודה במהלך שעות העבודה, להגיע למסגרת החינוך, להוציא את הילד ולחזור איתו למשרד כדי להשלים את היום שלי.

יעקב מרגי: אז לא תרמת לי שום זמן.

יעקב מרגי: תודה רבה לך.

יעקב מרגי: אמרתי לך, אתה תתחרט על זה.

מנשה דלל: תודה, אדוני.

יעקב מרגי: זאב.

זאב גולדבלט: לא פעם אנחנו שומעים ממשרד החינוך בנושאים אחרים, שילד, אסור לו להיפגע בשל התנהלות הוריו.

זאב גולדבלט: למשל, הדוגמא הקלאסית זה בכל מה ששייך לתשלומי הורים שעה שהנהלות בתי הספר למעשה כופות על כלל ההורים - - -

יעקב מרגי: בוא אני אספר לך סיפור.

יעקב מרגי: במוצאי שבת מדבר עם העוזר שלי שידבר עם מנהל מחוז חיפה שאין סיכוי ששבעה תלמידים, נוהג שהיה, שהוריהם לא מוכנים לשלם את התל"ן התורני, מוסעים או מועברים לבית ספר אחר בשעות הראשונות של יום הלימודים, ולאחר מכן חוזרים כמו מצורעים ומנודים.

זאב גולדבלט: שערורייה.

יעקב מרגי: אמירה לחוד, חוזר מנכ"ל לחוד ויישום בפועל לחוד, ואתמול ההורה הודיע לי על כך שסוף-סוף הילדים נמצאים בכיתה.

יעקב מרגי: למרות שזה מאבק אידיאולוגי, אני מאוזן בקטע הזה.

יעקב מרגי: צריך למצוא את הדרך איך ילדים כאלה לא נפגעים למרות שהוריהם נאבקים במאבק אידיאולוגי.

יעקב מרגי: בבקשה, אדוני.

זאב גולדבלט: א, אני מקבל את מה שאתה אומר, בברכה, בטח עם זה שאתה לוקח את המטרה הזאת, נלחם איתה עד הסוף.

זאב גולדבלט: הבעיה היא רק שבדרך כלל הנהלות בתי הספר מגלגלות את העלויות על כלל ההורים שכן משלמים במקום ליישם את מה שהחוק מחייב, שמשרד החינוך הוא זה שיממן את זה כי בשביל זה יש לו תקציב מלגות, בדיוק בשביל הדברים האלה.

זאב גולדבלט: קל וחומר, יש ליישם את הכללים, דהיינו שילד לא יפגע בגין התנהלות הוריו גם בנושא ההיסעים.

זאב גולדבלט: יותר מזה, כבר בפברואר קבעת לבצע את זה.

זאב גולדבלט: אנחנו לא ראינו שום התקדמות כרגע בשטח על הנושא הזה ואנחנו נשמח לשמוע שגם משרד החינוך מרים את הכפפה ומבצע את מה שהוא מטיף לכולנו לעשות.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אם הייתי מקבל את המדיניות, לא היה דיון היום.

יעקב מרגי: הרווחנו דיון.

יעקב מרגי: בבקשה, אלו"ט.

הדס ארנון-שרעבי: בוקר טוב, הדס ארנון-שרעבי, עורכת דין, אגף קידום זכויות, אלו"ט.

הדס ארנון-שרעבי: באמת בשנים האחרונות אנחנו רואים עליה משמעותית בגירושין בישראל, ובאמת הדרישה של משרד החינוך שקובע דרישות ממש דרקוניות של בעת פרידה וגירושין של הורים שצריכים להתגורר באותה רשות, צריך להינתן פסק דין של משמורת משותפת ושהימים יהיו קבועים, מייצר מצב שיותר ויותר ילדים לא ממשים את הזכות שלהם ואת היכולת שלהם לממש את הזכות להסעה.

יעקב מרגי: זרקת שהימים יהיו קבועים.

יעקב מרגי: דוגמא.

יעקב מרגי: בהסדרה שתהיה אני אבין את הצורך של המערכות לקבוע ימים קבועים.

הדס ארנון-שרעבי: נכון.

יעקב מרגי: לא מסתדר?

יעקב מרגי: יש איזה סמינר מהעבודה להיא ולהוא, שיכבדו.

יעקב מרגי: כשאמרתי שאנחנו נצטרך לעשות הסדרה, בדברי הפתיחה שלי, לקבוע עד היכן ידן של הרשויות מגיעות, התכוונתי בדיוק לאחת מהדוגמאות האלה.

הדס ארנון-שרעבי: דרך אגב בהקשר הזה, בנקודה הספציפית הזאת אני לגמרי אסכים איתך.

הדס ארנון-שרעבי: צריך להיות ימים קבועים, זה בסדר גמור, אבל כשכל התשתית הזאת ביחד.

הדס ארנון-שרעבי: זה מציף בעייתיות, אבל אני אסכים לאמירה הזאת רק אם הרשויות שהורים מתגוררים הן סמוכות, ולכן זה באמת ממש לא הגיוני.

הדס ארנון-שרעבי: זה יכול להיות רמת גן וגבעתיים לצורך העניין.

הדס ארנון-שרעבי: מעבר, אני לא אחזור על מה שאמרו, שבאמת מפברואר כשהיה דיון לא התקדם הרבה, ובאמת היום כשאנחנו עומדים בפני התקנת תקנות הסעה בטיחותית, זו באמת הזדמנות לשפר את הדברים ולעגן את הפער שהוא באמת נחוץ במציאות.

הדס ארנון-שרעבי: אני רוצה שתי הערות קטנות.

הדס ארנון-שרעבי: אם אנחנו כבר מדברים על משפחות להורים גרושים ופרודים, צריך להכניס פה גם את עניין המשפחות החדשות.

הדס ארנון-שרעבי: היום יש הרבה משפחות שמציגות אלטרנטיבה לחיי משפחה.

הדס ארנון-שרעבי: אם אנחנו כבר מכניסים כזה תיקון, צריך להתייחס גם אליהן, שמראש לא יתחתנו, לא יתגרשו ולא צריך להכניס בכלל איזה שהם הסכמים.

הדס ארנון-שרעבי: זה לא רלוונטי בכלל.

הדס ארנון-שרעבי: אין סיבה שהילדים שלהם יפגעו.

הדס ארנון-שרעבי: דבר באמת אחרון זה שהיה לפני כמה זמן דיון בוועדה לזכויות הילד בנושא, ועלה הנושא מול משרד החינוך באמת מצב קפקאי.

הדס ארנון-שרעבי: נאמר באמת ברצון טוב של משרד החינוך, אנחנו רוצים לתת לזה מענה, אלא שאין לנו נתונים כמה ילדים צריכים.

הדס ארנון-שרעבי: אמרה להם יו"ר הועדה, יפעת שאשא ביטון, בואו תתחילו לתת את הזכויות האלה לחלק מהילדים ואז תתחילו לראות את הנתונים.

הדס ארנון-שרעבי: אמרו לה משרד החינוך, אין לנו תקציב.

הדס ארנון-שרעבי: אמרה להם יפעת, אם אין נתונים, לא יהיה לכם תקציב, אבל אנחנו באים, איך פותרים את המצב הזה?

יעקב מרגי: זה תואם קצת לדברי הפתיחה שאמרתי, שמסתמא לא נעשתה הערכה.

יעקב מרגי: בבקשה.

כרמית פולק כהן: כרמית, היועצת המשפטית של המועצה לשלום הילד.

כרמית פולק כהן: אמרתי באמת גם בדיון בוועדת זכויות הילד שמגיעים לפתחינו הרבה ילדים שחווים סכסוך גירושין והרבה פעמים סכסוך גירושין בעצימות מאוד גבוהה.

כרמית פולק כהן: אנחנו רואים את ההיפגעות של הילדים האלה על כל כך הרבה מישורים.

כרמית פולק כהן: דווקא עכשיו כשמדינת ישראל גם מנסה להסדיר את כל הסוגיות הרבה פעמים עוד לפני שמגיעים לבית משפט או לבין הדין במפגשי מהות, באמת בצורה של גישור, ואנחנו רואים משפחות שמסכימות כבר על הדברים, אז להכניס עוד איזושהי סוגיה שיוצרת בתוך הבית קונפליקט איפה הילד יהיה, זה חד משמעית משליך באופן ישיר על הילד.

כרמית פולק כהן: זה כל כך המחויבות שלנו לדאוג שעד שכבר הורים מסכימים על משהו בסכסוכים שהם הרבה פעמים סכסוכים בעצימות כל כך גבוהה שהילד נפגע מזה, אני אומרת לכם, אנחנו מתמודדים עם זה יום-יום.

כרמית פולק כהן: אנחנו עכשיו על הסוגיה הזאת.

כרמית פולק כהן: זה דברים כל כך קשים שאנחנו רואים, אז אני אומרת, עד שכבר יש סוגיה שאנחנו יכולים להסדיר בצורה כל כך פשוטה, זה המחויבות שלנו, חד משמעית.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אפרופו, אנחנו מתרפקים או נזכרים בדיונים.

יעקב מרגי: עמדתי בראשות ועדה מיוחדת לחוקק את חוק חזקת הגיל הרך.

יעקב מרגי: אחת הטענות של המתנגדים הייתה, אתם רוצים לעשות שינוי?

יעקב מרגי: בואו ניקח את כל הסוגיה הזו של הגירושין לא רק בהיבט של המזונות או רק בהיבט של חזקת הגיל הרך, על כל ההיבטים, אבל לא ראיתי שמישהו הרים את הכפפה הזו ממשרדי הממשלה.

יעקב מרגי: בסוף זה יקרה, לא יעזור כלום.

יעקב מרגי: יקרה, אבל איך יקרה?

יעקב מרגי: יקרה שאנחנו נפקוק את בתי המשפט בדיוני סרק, דיונים מיותרים שיכולנו למנוע אותם, בסכסוכים עם צלקות נפשיות לילדים ולהורים מפה עד פתח תקווה.

יעקב מרגי: אני מסכים שצריך להקים איזו ועדה שבכלל תבחן את כל הסוגיה הזו, תנסה, ואני לא אומר שהיא תיתן מענה לכל, אבל תנסה באמת לתת מענים לכל הסוגיות האלה.

יעקב מרגי: אנחנו פה נתקן טלאי וועדת העליה והקליטה טלאי, ועדת העבודה והרווחה והבריאות תלאי, וככה זה עובד, ומשרד אחד לא יודע מה המשרד השני עושה.

יעקב מרגי: כנראה האמירה הזו, נשמור אותה לדיון הבא.

יעקב מרגי: יש מי שרוצה להתבטא?

א.כ.: שמי א., אני אבא לילד בן תשע וחצי.

יעקב מרגי: בלי שמות של קטינים בבקשה.

א.כ.: ילד שמוגדר עם צרכים מיוחדים.

א.כ.: אני כמו מנשה, מתמודד עם המצב הזה שיום הלימודים מסתיים בשעה 13:00.

א.כ.: אני צריך לעזוב את מקום העבודה, להיעדר לשעה, לבוא, לקחת אותו למשרד.

יעקב מרגי: זה כל יום או רק בימים שהוא אצלך?

א.כ.: בימים שהוא אצלי.

יעקב מרגי: ובימים שהוא אצלה?

א.כ.: בימים שהוא אצלה יש הסעות.

יעקב מרגי: אז זה הדיון.

א.כ.: אני צריך לעזוב את מקום העבודה.

א.כ.: אני רגע לפני איפה שמנשה כרגע נמצא.

א.כ.: אני מקבל התרעות ואני מנסה לקבל קרדיט ולהגיד, עוד מעט זה יסתדר, אני מטפל בזה.

א.כ.: מקום העבודה שלי הוא לא מוסד פילנטרופי ואני רגע לפני איזושהי החלטה של להחליט מה אני עושה, או שאני עובר על החוק ולא שולח אותו לבית הספר או שאני מסכן את מקום העבודה שלי או שאני פונה לבית המשפט - - -

יעקב מרגי: לו יצויר שהייתה הסעה, היית ממשיך לקחת אותו למקום העבודה.

א.כ.: לא.

א.כ.: אם הייתה הסעה הוא היה מגיע הביתה.

יעקב מרגי: לאן?

יעקב מרגי: אתה בעבודה.

א.כ.: לא, היה מגיע לבית שלו ואימא שלי הייתה מקבלת אותו.

יעקב מרגי: אוקי.

יעקב מרגי: אני חושב שתמונת המצב ברורה.

יעקב מרגי: תודה רבה לך.

יעקב מרגי: משרד החינוך.

שמעון אבני: אני אגיד כמה דברים.

שמעון אבני: לאחר הדיון שהיה בוועדת החינוך, יזמנו ועדת הסעות עליונה אצל המנכ"ל, שזה המקום שבו נדונים דברים סביב סוגיות של הסעות.

שמעון אבני: הצגנו את הסוגיה.

שמעון אבני: כמו שתואר כאן במדויק, לצערי אין לנו דרך להשיג נתונים ולא הצלחנו להעריך לפחות איזה שהן עלויות אפילו בסיסיות של כמה הדבר הזה יעלה, ולא הצלחנו להשיג נתונים, לא דרך משרד החינוך ולא דרך הרבנות.

שמעון אבני: אני אישית פניתי וניסיתי להשיג איזה שהם נתונים כדי לקדם את הנושא.

שמעון אבני: כל עוד לא ניתן להעריך בכמה ילדים מדובר וכמה זה יעלה, לא ניתן אפילו לנסות - - -

יעקב מרגי: תעצור פה שמעון.

יעקב מרגי: עכשיו אני אנדב מניסיוני הניהולי שלי איך משרד ממשלתי צריך לעבוד.

יעקב מרגי: אני תוהה אם המנכ"ל שלך שהישיבה הייתה אצלו, מסכים לאמירה הזו שמשרד החינוך לא מסוגל להשיג נתונים, ואני אסביר לך איך עושים.

יעקב מרגי: מאחר ואנחנו פתחנו את שנת הלימודים תשע"ט אך לא מזמן, בהליך הרישום, פתיחת שנת לימודים, פשוט שאלון קצר לכל התלמידים, אישי, במעטפה, חסוי והנה פתאום יש מידע, יש מסד נתונים.

יעקב מרגי: מה זה אני צריך רבנות, אני צריך בתי דין, אני צריך בתי משפט לקחת מהם?

יעקב מרגי: אף אחד לא יעשה את העבודה במקומך.

יעקב מרגי: שכח מזה.

יעקב מרגי: לכן אני עצרתי אותך עוד בתחילת הדרך כדי לא לעלות לטונים גבוהים יותר.

יעקב מרגי: אתה שומע את הקול שלי.

יעקב מרגי: אני אומר לך, ניתנו 30 יום לתת את המדיניות.

יעקב מרגי: אתה יודע מה זו מדיניות?

יעקב מרגי: מדיניות, יבוא המנכ"ל ויכתוב לי, קראתי את הדיון, עברתי על הפרוטוקול, עולה צורך כזה וכזה.

יעקב מרגי: משרד החינוך, בדעתו המקצועית לא צריך לתת מענה, א.

יעקב מרגי: או מאחר ובתי המשפט כפי שאמרנו בפתיח, הולכים על מודל כזה והוא מאומץ כבר במדינת ישראל, ויש מעמד כלשהו לבתי המשפט במדינת ישראל, אנחנו נקים צוות שיבחן, אנחנו נעריך כמויות ועלויות ונדרוש מהאוצר.

יעקב מרגי: אנחנו אפילו לא שם.

יעקב מרגי: בקיצור, אין מדיניות.

שמעון אבני: לא, יש מדיניות.

שמעון אבני: משרד החינוך הוא לא נגד להסיע ילדים להורים - - -

יעקב מרגי: תכתוב את זה, תדרוש את זה, תלמד את זה.

שמעון אבני: אבל יש השלכות מאוד גדולות להחלטה הזאת.

יעקב מרגי: שמעון, יושב במשרד ראש הממשלה אדם שהוא ראש הממשלה.

יעקב מרגי: הוא צריך לקבל החלטות עם השלכות כבדות משקל, אז הוא לא יקבל אותן?

יעקב מרגי: נו, בחייכם, התשובות לפעמים יותר גרועות מאי-הפתרון, אז אל תיתנו תשובות כאלה, תעשו לי טובה, ורמזתי לכם בדיונים הקודמים שהתשובה הזו שזה עולה כסף, היא לא תשובה אצלי.

יעקב מרגי: הכול עולה כסף.

יעקב מרגי: תבוא, תגיד את העמדה שלך המקצועית.

יעקב מרגי: תבוא, תגיד, עשיתי עבודת הכנה, דרשתי מהאוצר, האוצר לא מוכן לתקצב אותי.

יעקב מרגי: יש לנו עבודה אחרת.

יעקב מרגי: אני לא יכול לגשת לאוצר אפילו.

יעקב מרגי: אתה לא יודע כמה אתה דורש מהאוצר.

יעקב מרגי: אתה עוד לא פנית לרשויות המקומיות לעשות - - -

שמעון אבני: זה נכון.

שמעון אבני: אנחנו לא יודעים כמה אנחנו צריכים לדרוש מהאוצר.

יעקב מרגי: תלמד.

יעקב מרגי: מתי?

יעקב מרגי: בשנת ה-140 למדינת ישראל?

יעקב מרגי: שמעון, נתתי לכם זמן.

יעקב מרגי: אתה רואה שלא התרגשתי מזה שהביקורת הופנתה אלי.

יעקב מרגי: בפברואר היה דיון.

יעקב מרגי: כשאני נותן 30 יום עם דגש, ובסיכום יש דגש רבתי עם פס למטה, ודגש מודגש, זאת אומרת שגם כבד ראיה במשרד החינוך היה צריך להבין שיו"ר הוועדה תקיף ורוצה לדעת מה המדיניות של השר, של המשרד.

יעקב מרגי: מפברואר, ואנחנו היום בדצמבר.

יעקב מרגי: אתה יודע מה?

יעקב מרגי: סוגיה, הייתי עסוק, יאללה, מקבל את הביקורת וגם סביר.

יעקב מרגי: אם הייתי יודע שישלחו שאלונים, נדרשה בקשה להוציא שאלונים, נעשתה איזו עבודת שטח, אבל כלום, זאת אומרת שעכשיו אנחנו נצא באמצע שנת הלימודים להוציא שאלון לכל ההורים.

יעקב מרגי: זה ידרוש ממך להוציא שאלון לכל ההורים, להקים מסד נתונים.

יעקב מרגי: אתה תדע בדיוק כמה הורים כאלה במערכת על פי פרודים וגרושים על פי פסק דין או על פי הסכם ואתה תבוא ותגיד, העלות היא א, ב, ג, ד, אני רוצה לשפות את השלטון המקומי ב-x, y, z וצריך לבקש משר האוצר את הסכום הזה, ואז יהיה ויכוח אם זה מתוך תקציב המשרד, מחוץ לתקציב המשרד, אבל צריך להתחיל עם התהליך.

יעקב מרגי: השלטון המקומי שעליכם מוטלת המשימה מהשלטון המרכזי לשלטון המקומי לבצע את משימת הסעות.

יעקב מרגי: בבקשה.

נועה בן אריה: תראו, חובת הארגון ברורה לנו.

נועה בן אריה: היא אמנם מוסדרת בתקנה שעוסקת כולה ברישום ומרחק, אבל אנחנו קיבלנו והחלנו עלינו את חובת הארגון מכוח אותו צמד מילים של קילומטראז', וזה בסדר, אנחנו מתנהלים ככה כ-70 שנה ונמשיך להתנהל, אבל אני מתקשה להבין, וזאת הייתה עמדת השלטון המקומי, העלינו אותה על הכתב.

נועה בן אריה: אכן היו התכתבויות ענפות עם משרד החינוך מאז הדיון ועד היום, כאשר ההתכתבויות שלנו הביאו לביטוי שתי נקודות: האחת היא שלא יכול להיות שאנחנו נתחום את זה להיות שני ההורים הפרודים, הגרושים, העצמאיים באותה רשות מכיוון שמה לעשות, לפעמים המציאות היא אחרת והילד הוא אותו ילד וזכאותו להגעה למוסד החינוך שלו היא אותה זכאות.

נועה בן אריה: אנחנו לא יכולים לכפור באותה זכאות כי הוריו בחרו לפצל את שטח השיפוט.

יעקב מרגי: השאלה אם תקבלו את הכלים.

יעקב מרגי: אתם מסוגלים לבצע?

נועה בן אריה: עכשיו כלי הביצוע.

נועה בן אריה: אנחנו לא יכולים להסכים לתנאי אחד.

נועה בן אריה: אנחנו לא יכולים להסכים למצב שבו כלי הביצוע יהיו כאלה שהם יכללו את הצורך שלי לבוא חשבון עם רשות אחרת אחרי שביצעתי את חובת הארגון שלי, כי בעצם מה שמשרד החינוך אמר, הוא אמר, אני לא אומר שזה בלתי אפשרי.

נועה בן אריה: זה אפשרי בתנאים מסוימים.

נועה בן אריה: אחד התנאים שצריך להיות זה שאם אנחנו כן נפצל את אותה הסעה, אז ההתחשבנויות תעשינה בין שתי הרשויות.

נועה בן אריה: אני אעביר תקציב לרשות אחת והיא תתחשבן - - -

יעקב מרגי: לא, זה חייב להיות מצב של כפל.

נועה בן אריה: עכשיו אני אסביר, אדוני.

נועה בן אריה: אני חושבת שלשאלת התקציב, במחילה, הרי ממה נפשך?

נועה בן אריה: או שלמשרד אין את הנתונים אודות אותם הורים פרודים/גרושים/עצמאיים/הורים לילד עם צרכים מיוחדים הזכאי להסעה ואז ממילא בהיעדר אותו מידע התקציב שלכאורה מועבר לרשות פר מסלול עבור אותו ילד עם צרכים מיוחדים ברשות שבה הוא רשום כמתגורר, לשיטת משרד החינוך וגם לשיטת הרשות המקומית, הוא סך כל התקציב עבור כלל הימים, ואם זה לא מועבר עבור כלל הימים מכיוון שבחלק מהימים הילד לא נמצא באותו מקום, אזי המשרד מעביר את חלק התקציב שהיה צריך להעביר אלמלא היה מתגורר באותו מקום ואלמלא אותם הורים היו גרושים, אז בעצם אני לא מצליחה להבין את הטענה, ואני לא אומרת את זה בסרקזם, אני אומרת את זה אמיתי.

נועה בן אריה: הטענה של היעדר תקציב או הצורך בהשלמה לא ברורה לי.

יעקב מרגי: תקשיבי, אני הבנתי תוך כדי שאת מתפלפלת איתי - - -

נועה בן אריה: לא, זה עוד לפני שהתפלפלתי, חבר הכנסת מרגי.

נועה בן אריה: אני לא התחלתי.

יעקב מרגי: אם המשרד ידרוש תוספת תקציב, זאת אומרת שהוא מכיר בצורך כפי שאת אומרת.

נועה בן אריה: בוודאי.

נועה בן אריה: הוא מכיר בו מזמן.

יעקב מרגי: הוא מכיר בצורך הזה שהוא לא יוכל לתקצב חלקית את אותו מערך הסעות שקיים ממילא, כי ההוצאה לא תקטן.

נועה בן אריה: חבר הכנסת מרגי, זכאות היא זכאות היא זכאות.

נועה בן אריה: היא הולכת עם הילד, לא משנה מה.

נועה בן אריה: הרי אם הוא הוגדר כזכאי היסעים, אז מה שנותר לברר זה האם המסלול שלו הוא זכאי הוא מסלול מאושר.

נועה בן אריה: אם אותו ילד מתגורר באותה רשות אצל הורים שחיים בעושר ואושר או אצל הורה אחד עצמאי שהוא בכלל לא נישא מעולם, אז 100% ההשתתפות במסלול עבור כל ימי הלימוד תשולם לאותה רשות.

יעקב מרגי: ברור.

נועה בן אריה: אז בוא ניקח את ה-100%, נחלק אותה ונבדוק האם עלות המסלול האחרת מקימה אולי עוד עלות תוספת עליה, אבל קודם נצא מנקודת הנחה ש-100% יש לי מובטחים.

יעקב מרגי: אבל צריך לבדוק, צריך ללמוד.

נועה בן אריה: אפילו לא צריך לבדוק כי זה נתון ברור.

שמעון אבני: היא מקימה בוודאות תוספת.

נועה בן אריה: למה בוודאות?

יעקב מרגי: את לא הבנת אותי מה שאמרתי בהתפלפלות.

יעקב מרגי: אני מסכים איתך, שמעון.

יעקב מרגי: תתפלא לשמוע, לפעמים אני מסכים איתך.

יעקב מרגי: אני אומר לך, עכשיו אני מערך ההיסעים של משה.

יעקב מרגי: משה בירושלים שלושה ימים.

יעקב מרגי: ההתחשבנות של מערך ההסעות לא תהיה לשלושה ימים.

יעקב מרגי: יש לו מסלול, לאותו מערך הסעות.

נועה בן אריה: נכון.

יעקב מרגי: במודיעין זה עוד מסלול חדש.

נועה בן אריה: נכון.

יעקב מרגי: מישהו צריך לממן את זה, שאין אותו.

שמעון אבני: ועוד ליווי.

יעקב מרגי: תעשה הכול.

נועה בן אריה: אבל הוא ילד זכאי ליווי.

יעקב מרגי: נועה, אלא אם כן תפתחו פה עכשיו תת דיון על שיטת התקצוב בין משרד החינוך לשלטון המקומי לגבי מרחק מבית הספר, איך זה מתחשבן.

יעקב מרגי: אם זה מתחשב גלובלי לפי ראש ספציפי, אז המסקנה היא שונה.

יעקב מרגי: זה יכול לפתוח עלות נוספת.

נועה בן אריה: יכול, אבל בוא נסכים לפחות על דבר אחד, הבסיס שלה הוא מבחן הזכאות של אותו ילד אלמלא היה מפוצל בין שני בתים, בין שני ערים.

נועה בן אריה: זה הבסיס להבנה מה התוספת עליו.

יעקב מרגי: ברור לך שהוא ממשיך ללמוד באותו בית ספר בירושלים.

נועה בן אריה: בוודאי.

נועה בן אריה: ברור לי שאם הורה אחד נשאר בתל אביב וההורה האחר עבר לאילת ועדיין המשמורת מוגדרת משותפת, אנחנו בבעיה.

נועה בן אריה: כמה מקרים כאלה יש לנו?

נועה בן אריה: אנחנו כנראה לא חיים במציאות הזו.

יעקב מרגי: נכון.

יעקב מרגי: כפר סבא-רעננה כן יכול להיות?

יעקב מרגי: כפר סבא-תל אביב כן יכול להיות?

נועה בן אריה: אגב, אני רואה את זה כמעט כגובלות.

נועה בן אריה: רוצה לומר עוד דבר אחרון.

נועה בן אריה: מנגנון התחשבנות של "רשות שולחת-רשות קולטת" לא יקרה כאן בהסעות תלמידים.

נועה בן אריה: אנחנו לא ניכנס לשם משלל סיבות, אדוני.

נועה בן אריה: ראשית, אנחנו לא נייצר תקדים שבו בנוסף לאגרות לימודי חוץ שגם על זה יש מאבקים בין רשויות, בלתי פוסקים, שנגמרים בסוף בהכרעות שיפוטיות אחרי שרשות קולטת מאבדת לא מעט תקציבים ונאלצת לשאת בעלויות, ואנחנו מייצגים פה בבית הזה כמרכז שלטון מקומי, גם שולחת וגם קולטת, אין מה לעשות, אז המנגנון הזה הוא מנגנון שאנחנו לא נרצה לשכפל אותו בעיקר כי הוא לא הוכיח את עצמו כדבר המוצלח ביותר בהתחשבנות בין רשויות, אז לא נשכפל אותו.

נועה בן אריה: שנית, הוא ייצר תקדים משפטי מבחינתנו שבו קיימת מערכת יחסית שבין רשות שולחת לקולטת בהיבט של הסעות תלמידים שההורים של אותו תלמיד הם פרודים, גרושים או עצמאיים, שזה דבר שאני לא מצליחה להבין כיצד הרשות המקומית הופכת להיות צד במשפחה הזו או במערכת היחסים המורכבת הזו.

נועה בן אריה: לא, זה לא שלנו.

נועה בן אריה: שלנו חובת ארגון.

יעקב מרגי: אם הבנתי מהסיפה, כל פתרון שיהיה, את היית מעדיפה שאותה רשות ששם מתחנך הילד תהיה אחראית על כל ההסעה בכל ששת הימים.

נועה בן אריה: לא.

נועה בן אריה: אם יש מצב שבו ילד מתגורר אגב משמורת משותפת בשתי רשויות נפרדות ולומד בבית ספר אחד, מחצית התשלום והארגון למסלול תחול על רשות אחת ומחציתו על הרשות האחרת, ללא התחשבנות בין רשויות וללא מערך הסכמים בין רשויות מקומיות.

נועה בן אריה: זה לא מקומנו, זה לא תפקידנו.

נועה בן אריה: תפקידנו לארגון הסעה.

יעקב מרגי: אני רוצה לרדת לסוף דעתך כי הנתונים שנאמרים פה נלמדים ויילמדו לצורך הכנת המסמך.

יעקב מרגי: שוב, מודיעין עכשיו מסיעה שלושה ימים את הילד משה לירושלים.

יעקב מרגי: מי נושא בעלויות?

נועה בן אריה: משרד החינוך נושא ב-50% העלויות של המסלול המאושר על ידו, מודיעין-ירושלים בעבור אותו תלמיד כולל הוצאות ליווי נורמטיבי, וה-50% הנותרים נושאת עיריית מודיעין בעבור אותם שלושה ימים.

יעקב מרגי: זו העמדה של השלטון המקומי?

נועה בן אריה: בוודאי.

יעקב מרגי: אם זה ככה, שמעון, אתה יכול להיות רגוע.

מיכל מנקס: מיכל מנקס, מרכז שלטון מקומי.

מיכל מנקס: אסביר את ההיגיון.

מיכל מנקס: ככל שהילד רשום בתעודת הזהות של ההורה, לילד יש שתי כתובות.

מיכל מנקס: ככל שאביו גר בעיר מודיעין, זכות האב שילדו יהיה מוסע למוסד החינוך שנקבע לו.

יעקב מרגי: בלי שום קשר לבית הספר.

מיכל מנקס: מוסד החינוך נקבע בוועדת הזכאות/השמה בעיר שהיא התקיימה.

מיכל מנקס: כך אושר המוסד.

יעקב מרגי: הוא יבצע את ההתחשבנות?

מיכל מנקס: אביו גר במודיעין, אימו גרה בירושלים.

יעקב מרגי: הוא אישר לך את המסלול.

מיכל מנקס: לא, לא, אני עוד הולכת אחורה.

יעקב מרגי: הוא יאשר לך אותו בעלות מלאה?

מיכל מנקס: כן, אבל הוא עוד לא אישר לי את המסלול המפוצל הזה.

שמעון אבני: יהיו כאילו שני מחירי מסלולים.

מיכל מנקס: נכון.

שמעון אבני: תראה, אני לא פוסל את זה, אבל אני אומר, תהיה בעיה בליווי, כי הן מסתכלות שכאילו אנחנו משלמים את המחיר של הליווי לילד.

יעקב מרגי: שמעון, אתה עוד פעם מדבר דרך החור של הגרוש.

יעקב מרגי: לא מעניין אותי החור של הגרוש.

יעקב מרגי: אני כרגע מקצועי.

שמעון אבני: זה לא החור של הגרוש.

שמעון אבני: היום אנחנו לא מצליחים למצוא מלווה אחת.

יעקב מרגי: שמעון, אתה עוד פעם לוקח על הכתפיים שלך.

מיכל מנקס: זו בעיה שלי.

שמעון אבני: זו לא בעיה שלך, זו בעיה שלי.

שמעון אבני: אני מקבל את התלונות, לא את.

שמעון אבני: אני מתמודד עם התלונות, לא אתם.

יעקב מרגי: שמעון אבני, אני ארבע שנים מנסה להסביר לך את הדינמיקה של הדיון כאן.

יעקב מרגי: תפקידך להציף את כל הקשיים ואת כל הבעיות טוב.

יעקב מרגי: תציף אותן אצלך.

יעקב מרגי: זה לא ימנע ממני לקבל את ההחלטה הנכונה לטובת הילדים, ואם מחר או מחרתיים יצטרכו לייבא סייעות מפינלנד, נייבא אותן.

יעקב מרגי: אנחנו קודם כל ניתן את המענה לילדים שלנו.

יעקב מרגי: אני מתפלא עליך.

יעקב מרגי: זה לא לדיון, זה לא לעניין כרגע.

יעקב מרגי: אני לא שם.

יעקב מרגי: כשתבוא לריב עם האוצר על העלויות, תעמיס לו את הסייעת.

יעקב מרגי: תבוא לשר, תגיד לו, יש לי קושי לגייס סייעות, אין לנו סייעות, וניתן את המענה.

יעקב מרגי: התפקיד שלכם להציף את הבעיות ולתת מענים.

יעקב מרגי: אני מבין שצריך גם סייעות.

יעקב מרגי: ברור.

יעקב מרגי: אם ילד זכאי לליווי בהסעה, הוא יהיה זכאי גם ממודיעין להסעה.

יעקב מרגי: יש עוד מישהו שרוצה לפני שאני נועל ומסכם?

יעקב מרגי: בבקשה.

אורי שלומאי: אורי שלומאי, יעוץ וחקיקה, משרד המשפטים.

אורי שלומאי: אדוני התפרץ לדלת פתוחה.

יעקב מרגי: אני מקווה.

אורי שלומאי: אנחנו במחלקת יעוץ וחקיקה עושים עכשיו עבודה מאוד רחבה ואינטנסיבית על הנושא הזה של ההשלכות הכלכליות של גירושין בעצם, גם בעיקר לאור המשמורת המשותפת שכרגע נפוצה.

יעקב מרגי: אני טוען, בגלל המשמורת המשותפת והחשש לפגיעה במזונות, נדחפתם או בכלל שכל בעיית המזונות והגירושין היא בעיה?

אורי שלומאי: הכול ביחד.

יעקב מרגי: אני מקווה שזה הכול ביחד.

אורי שלומאי: הכול ביחד.

אורי שלומאי: אני לא יודע אם לקרוא לזה בעיה, אבל יש לזה כל מיני השלכות.

אורי שלומאי: לדוגמא, בנושא ארנונה, בנושא מים.

אורי שלומאי: עושים עבודה מאוד אינטנסיבית.

אורי שלומאי: לפני הדיון פה עשינו סיעור מוחות בנושא הספציפי של הסעות.

אורי שלומאי: המסקנה שלנו היא שהדבר דורש בדיקה, כי ברור לנו שאנחנו נצטרך ליצור פה גבולות גזרה מתי יינתן, מתי לא יינתן גם מבחינה משפטית, לא רק מבחינה תקציבית ולכן אנחנו כן נעשה אצלנו את הבדיקה הזאת.

יעקב מרגי: חשבתם לבדוק עם מערכת המשפט על כמה מסגרות כאלה של הורים במשמורת משותפת?

יעקב מרגי: יש לכם מידע?

אורי שלומאי: אני לא יודע אם יש לנו מידע קונקרטי, אבל ברור שהדיון גם מתבסס על מידע.

אורי שלומאי: אי-אפשר בלי מידע.

אורי שלומאי: מה שחשוב לי להגיד זה שגם לא רק ברמה התקציבית אלא גם ברמה המשפטית צריכות להיות פה גבולות גזרה לדעת מתי כן ינתן, מתי לא ינתן.

אורי שלומאי: זה שאלות מאוד לא פשוטות.

אורי שלומאי: רק מסיעור מוחות קטן שעשינו במשך חצי שעה בערך התפרצו לנו המון שאלות לא ברורות.

יעקב מרגי: השאלה עד היכן מגיע מעוף הציפור של אותו שופט שיפסוק לך הורות משותפת כדוגמא שהציגה נועה, אילת-תל אביב.

יעקב מרגי: גם זה יכול לקרות.

שמעון אבני: זו לא הורות משותפת.

שמעון אבני: בהורות משותפת יש הגדרה של קילומטרים.

יעקב מרגי: לך, לא למערכת המשפט.

שמעון אבני: למערכת המשפט יש הגדרה.

שמעון אבני: אני אומר לך, אני עשיתי על זה דוקטורט ומוגדר שם מרחק.

שמעון אבני: השופט מגדיר מרחק וברור לו לשופט שאם זה 80 קילומטר או 100 קילומטר או תל אביב-אילת, זה לא הורות משותפת.

יעקב מרגי: למה?

שמעון אבני: אי-אפשר להסיע אותו שלושה ימים בשבוע מאילת לתל אביב.

נועה בן אריה: אז זה ישרת אותנו מאוד.

יעקב מרגי: תקשיב, השופט לא רואה את מה שאתה רואה.

יעקב מרגי: יכול להיות ששופט מסוים דווקא שם דגש על זכותו של הילד לשהות במחיצת שני הוריו.

נועה בן אריה: בסדר, אבל זו אמירה שמאוד משרתת אותנו.

שמעון אבני: אני חושב שהמרחק זה גם פרמטר שצריך לקחת אותו בחשבון.

נועה בן אריה: אבל זאת אמירה שמאוד משרתת אותנו, אדוני היושב-ראש, כי היא רק מחזקת את העניין.

יעקב מרגי: זה רק מחזק ואומר שלא נעשתה כאן עבודה.

יעקב מרגי: צריך להקים צוות.

אורי שלומאי: אנחנו נעשה בדיקה.

יעקב מרגי: בזמן שאתם עושים בדיקות ומחכים לדיונים שיניעו אתכם, אמרו לכם פה שני הורים, רק דוגמא קטנה, שהם על סף פיטורים.

יעקב מרגי: אני שמח שהתחלתם להזיז משהו, אבל זה לא התכלית הראויה של הדיון הזה.

יעקב מרגי: בבקשה.

פיליפ מרכוס: פיליפ מרכוס, שופט לענייני משפחה בדימוס.

פיליפ מרכוס: השופט שרואה את העניינים האלה, רואה את הצרכים של הילד המסוים עם ההורים המסוימים והוא או שנותן פסק דין הוא שהוא מאשר הסכם, וכך גם הדיין בבית הדין, אבל יש הרבה זוגות שלא מגיעים במסגרת נישואין לא לבית משפט ולא לבית דין והם עושים את הסידורים בינם לבין עצמם, אבל הילד הוא אותו ילד.

פיליפ מרכוס: זה לא משנה אם ההורים שלהם הם שני גברים, שתי נשים.

פיליפ מרכוס: יש הרבה דברים שהם אפשר לומר מתחת לרדאר מבחינת הסטטיסטיקה.

פיליפ מרכוס: זה דבר ראשון.

פיליפ מרכוס: דבר שני, הצרכים של הילד הם אלה שצריכים לעניין את כולנו כאן ואני בטוח שהם מעניינים את כולנו כאן.

פיליפ מרכוס: הצרכים של הילד הם שההורים לא יהיו בלחץ.

פיליפ מרכוס: הילד כבר סובל מכך מזה שההורים נפרדים ומתגרשים, ואם יש עוד גרגר חול במכונה, המכונה מתחממת עוד יותר והילד סובל מזה.

פיליפ מרכוס: הורים מתווכחים והורים ממורמרים והורים במצבים לא פשוטים.

יעקב מרגי: והילד במתח כל יום מחדש מי בא לקחת אותו.

פיליפ מרכוס: זה בדיוק ככה, לכן יש צורך גדול מאוד לראות את המחויבויות בעניין הזה.

פיליפ מרכוס: המחויבות של ההורים להגיע להסדרים שמטיבים עם הילד.

פיליפ מרכוס: אני חולק על המינוח הזה של משמורת משותפת.

פיליפ מרכוס: תמיד היו מקרים גם לפני הגל הזה שהילד היה מבלה ארבעה לילות בשבוע אצל הורה אחד ושניים אצל הורה אחר.

פיליפ מרכוס: לא כינו את זה שוויון, לא כינו את זה משותפת.

פיליפ מרכוס: זה היה מציאות איפה הילד נמצא.

יעקב מרגי: אבל מה לעשות שחלק מהגברים רוצים להפסיק להיות פראיירים והלכו לבית משפט לבקש הורות משותפת.

יעקב מרגי: בלי לגבש עמדה, אני רק אומר.

פיליפ מרכוס: אדרבה ואדרבה.

פיליפ מרכוס: המציאות שילד נמצא בשני בתים, שני הבתים הם בתים שלו, זה בית אבא ובית אימא.

פיליפ מרכוס: המונח משמורת הוא מילה רעה בעיניי כי השאלה היא איזה הורה נותן קורת גג לילד בלילה מסוים.

פיליפ מרכוס: הורים גם גמישים.

פיליפ מרכוס: יש הורים גרושים שהם מתגמשים ואם יש חתונה בלילה אחד, אז הילד יהיה אצל אותו הורה.

יעקב מרגי: מכובדי השופט בדימוס, על מה שהולך תקין אין לנו בעיה, לא מלינים.

יעקב מרגי: אנחנו מלינים כרגע על סוגיות שיבואו לפתחן של הרשויות, לכן אנחנו כאן.

יעקב מרגי: הרשויות הן שלטון מקומי, משרד החינוך.

יעקב מרגי: כרגע הורים הגיעו, לא הגיעו, מה יחייב את הרשויות, אנחנו נצטרך לקבוע מה יחייב את הרשויות.

יעקב מרגי: הסכם ג'נטלמני או פסיקה, הסכם שיקבל תוקף בית משפט.

יעקב מרגי: צריך לקבל החלטות.

פיליפ מרכוס: היושב-ראש צודק במאה אחוז.

פיליפ מרכוס: חלק ממחויבות ההורים שנפרדים, בין אם היו נשואים או לא היו נשואים, הוא להגיע להסדרים מוסכמים.

פיליפ מרכוס: אם שני ההורים כותבים ללא גושפנקה וללא חותמת של בית משפט או בית דין שהילד נמצא בימי א, ג ו-ד אצל אבא ובימים אחרים אצל אימא והם נותנים אישור כזה חתום לרשות המקומית או לבית הספר ולכל הדברים האלה, די בכך מבחינת הילד.

פיליפ מרכוס: אני רוצה להוסיף עוד מילה אחת.

פיליפ מרכוס: המדינה צריכה לראות מבחינה תקציבית את העלויות של הטיפול בילדים שההורים שלהם התגרשו מבחינת הצורך לטפל בהם.

פיליפ מרכוס: אני לא מדבר על אוכלוסייה עם צרכים מיוחדים, הם ממילא, אבל תוספת על העניין הזה.

פיליפ מרכוס: הילדים האלה על פי המחקרים עלולים יותר להסתבך בכל מיני דברים מרעין בישין, גם מבחינת פשיעה וגם מבחינת הצורך בטיפול פסיכולוגי וגם שהמשפחות שלהם לעתיד יתפרקו, להיות קורבנות גם להתעללות וכל הדברים האלה.

פיליפ מרכוס: צריך אם כן, כאשר באים לאוצר, לומר שכל שקל שאתה משקיע להרגעה בעניין הזה, אתה חוסך - - -

יעקב מרגי: זה לא מעניין אותם.

יעקב מרגי: מעניין אותם עכשיו.

יעקב מרגי: הלוואי וזה היה עובד ככה.

פיליפ מרכוס: אני יודע.

פיליפ מרכוס: אני עובד עם כלכלן כדי לפתח מודל שסוף-סוף ישכנע אותם, אבל שוב, המרכז הוא הילד המסוים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: משרד החינוך.

אילן שי: אנחנו שמענו את מה שנאמר גם על ידי ההורים, גם על ידי השלטון המקומי וכבוד השופט מרכוס.

יעקב מרגי: ושמעת גם את הדיון בפברואר.

אילן שי: הייתי גם בדיון בפברואר.

אילן שי: יש עוד בדיקה שצריך לעשות, בדיקה יותר רחבה שנעשית במשרד המשפטים, שתכלול גם את הסוגיה הזאת, ואנחנו נבדוק גם את ההיבטים התקציביים, גם את ההיבטים המשפטיים.

יעקב מרגי: אתה אומר לי במילים אחרות, אתה נענה לקריאת הוועדה להקים מסד נתונים בסוגיה הזאת, כי לא תוכל ללמוד היבטים כלכליים בלי מסד נתונים.

אילן שי: במסגרת הבדיקה כדי לקבל החלטות, נצטרך גם לאסוף נתונים שיאפשרו להעריך את העלויות של החלטות בנושא הזה.

יעקב מרגי: בבקשה.

יפעת גולן: שמי יפעת, אני עובדת סוציאלית.

יעקב מרגי: את לא בשביתה?

יפעת גולן: לא, אני לא בשביתה.

יעקב מרגי: כל הכבוד לך.

יעקב מרגי: אנחנו לא אומרים לך כל הכבוד כי אנחנו לא מסכימים עם השביתה.

יפעת גולן: אני רכזת מחוז צפון של המרכז למשפחה של אלו"ט.

יפעת גולן: חשוב לי לחבר את הדברים לדבריו של כבוד השופט ולתת מבט מהשטח על המשפחות שאנחנו נפגשים איתם.

יפעת גולן: דיברת על הצורך בשגרה ועל הקושי של השינויים, וחשוב לי להגיד שעל אחת כמה וכמה בקרב ילדים על הרצף, הצורך בשגרה הוא קריטי.

יפעת גולן: כל שינוי, כל שבירת שגרה, כל דבר שהוא בלתי צפוי, גם אם נעשית הכנה מראש ובטח ובטח כאשר לא נעשית הכנה מראש, היא פוגעת ביכולות הטיפוליות של הילד.

יפעת גולן: המשמעות של שינוי במהלך יום לימודים עבור ילד על הרצף האוטיסטי היא קריטית עבורו בשביל להתפתח ולהתקדם ולהיות מסוגל ללמוד, וגם המשמעות הזאת של ההסעות עשויה באמת לעכב התפתחות של ילדים רבים.

יפעת גולן: צריך להסתכל גם על המבט הזה.

יפעת גולן: תודה.

יעקב מרגי: אני אדם, אוהב להיות מאוזן.

יעקב מרגי: אני מקווה שגם ההורים לוקחים את זה בחשבון.

יעקב מרגי: כשאין ברירה, אין ברירה.

יעקב מרגי: תסלחו לי, אמרתי.

זאב גולדבלט: אני רוצה לאמץ את ההצעה של מיכל שנאמרה כאן בשקט.

זאב גולדבלט: פורום ועדי ההורים היישובים מבקש שלפניה של משרד החינוך תצורף פניה של פורום ועדי ההורים לשתף פעולה ליצירת אותו מסד נתונים על מנת לשרת את ההורים עצמם.

זאב גולדבלט: אם אנחנו נצרף את הפניה שלנו, אני חושב שהאנטגוניזם או החשדנות תפחת ויהיה יותר שיתוף פעולה.

יעקב מרגי: אין מניעה.

זאב גולדבלט: ועל זה אני רוצה להודות למיכל מנקס על ההצעה שלה.

יעקב מרגי: טוב, רבותיי, לא כתבתי סיכום.

יעקב מרגי: בדרך כלל אני כותב אותו תוך כדי דיון.

יעקב מרגי: אני הולך לומר אותו.

יעקב מרגי: קודם כל הוועדה רואה בחומרה את העובדה שמשרד החינוך לא קבע מדיניות כפי שהתבקש בסוגיית ההסעות לילדים להורים פרודים או משמורת משותפת, איך שתקראו לזה, בכל גרסה.

יעקב מרגי: אני רוצה לשמוח בהודעת משרד החינוך.

יעקב מרגי: היא נאמרה בקול ענות חלושה, אז אני אתן לה את החיזוקים.

יעקב מרגי: הוועדה רשמה בפניה את הודעת משרד החינוך שהיא תקים צוות שילמד את הסוגיה הזו.

אורי שלומאי: לא צוות, בדיקה.

אורי שלומאי: תהיה בדיקה.

יעקב מרגי: אתה משרד החינוך?

אורי שלומאי: אני חלק מהבדיקה הזאת.

יעקב מרגי: כשאני אגיע למשרד המשפטים, אתה תקבל גם את שלך.

יעקב מרגי: הוועדה רשמה בפניה שמשרד החינוך לוקח על עצמו להכין מסד נתונים שייתן לו תמונת מצב על כמה ילדים מדובר על מנת לבחון את כל ההשלכות הן התקציביות והן הארגוניות ליישום מהלך זה בהקדם.

יעקב מרגי: קורא למשרד המשפטים להקים צוות שיבחן את כל סוגיית הגירושין במדינת ישראל מחזקת הגיל הרך ועד אחרון הסעיפים, עובר דרך מזונות, ביקורים, משמורת, כל הסוגיה על כל השלכותיה ולא להתנהל טלאי אחר טלאי, כל מערכת מתקנת טלאי אחר טלאי.

יעקב מרגי: אני חושב שראוי למדינת ישראל בשנת ה-70 שמשרד המשפטים, משרד החינוך, קודם כל שיידע, שילמד את הסוגיה הזו.

יעקב מרגי: הורים פה נאנקים, נאבקים, מתכתשים, משלמים ים של כסף לעורכי דין, לבעלי מקצוע כאלה ואחרים.

יעקב מרגי: אני קורא לכם להקים צוות.

יעקב מרגי: משרד החינוך, אני קורא לכם בסופו של דבר לשבת ביחד לאחר שתלקטו את הנתונים עם משרד האוצר ומשרד המשפטים והמשרד לשירותים חברתיים ומשרד הבריאות ביחד לבחון את הסוגיה הזו של הסעת ילדים למוסדות החינוך במסגרת של הורות משותפת או משמורת משותפת או איך שתקראו לזה.

יעקב מרגי: אני באמת לא רוצה לקצוב זמן, אבל אני לא אתן לזה כאורך הגלות.

יעקב מרגי: אני אומר לכם שאני אקבע דיון נוסף בטווח של החודשיים הקרובים לראות איפה הגעתם.

יעקב מרגי: תודה רבה, הישיבה נעולה.