ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 20, פרוטוקול מספר 913, 2018-12-12 09:35

אלי אלאלוף: היום ד' בטבת תשע"ט והשעה 09:35.

אלי אלאלוף: בוקר טוב לכולם.

אלי אלאלוף: בוקר טוב במיוחד לחברי יהודה גליק על הבאת הנושא הזה לדיון.

אלי אלאלוף: אני חייב להגיד שלצערי אף פעם לא דנתי לא בכנסת ולא מבחוץ על נושא היתומים.

אלי אלאלוף: לדעתי זה ביחד עם אלמנות כפי שיש בערכים היהודיים שלנו וודאי גם באיסלאם, יש יחס מיוחד גם ליתומים וגם לאלמנות.

אלי אלאלוף: אמרתי ליהודה, מה אתה עושה לי פה?

אלי אלאלוף: אתה מעורר איזה עניין אישי.

אלי אלאלוף: אני מודה שאני יתום מגיל ארבע, מספר תשע בבית של עשרה ילדים עם אימא מדהימה שהתגלתה ענקית, בת 38 ואחריות כוללת על עשרה ילדים ולא הסכימה לוותר על סמכויות מוחלטות אצלה.

אלי אלאלוף: נלחמה נגד הרבנות בפאס במרוקו ודרשה שהיא תהיה אפוטרופוס של ילדיה ולא אף אחד אחר גם כשרבנים בגישתם הפתוחה יחסית אז הציעו לה את האח, את הגיס, רק שיבואו לעזור לה.

אלי אלאלוף: "רק אני.

אלי אלאלוף: אף גבר לא יכנס לביתי יותר".

אלי אלאלוף: גידלה עשרה ילדים, אני חושב, בהצלחה, ודאי אחרי מה שאני רואה אצלנו, ובנכדים שלה, כמה עשרות, יש בוגרי הרווארד ויש בוגרי פוליטיקלי ובוגרי טכניון ובוגרי מונטריאול.

אלי אלאלוף: כל הקשת האדירה של ההשכלה הגבוהה בכל התחומים, בריאות ופיננסים וכל העולם המדהים שאפשרה לנו, כי היא דחפה בדבר אחד, לא התפשרה על דבר אחד.

אלי אלאלוף: על הכול אפשר היה.

אלי אלאלוף: מי צריך ביצה שלמה?

אלי אלאלוף: מספיק חצי ומספיק ככה ומספיק ככה, העיקר לימודים.

אלי אלאלוף: רק חינוך.

אלי אלאלוף: תעשו הכול אבל תלמדו.

אלי אלאלוף: אם צריך משהו, אנחנו נמצא.

אלי אלאלוף: אי-אפשר להגיד שמישהו מאיתנו בגלל בעיות כלכליות שהיו, וכשכתבתי עם 40 חברים את דוח העוני, אז התחלתי להבין את ההגדרות שאמי הייתה צריכה להיות בתוכם.

אלי אלאלוף: אנחנו אף פעם לא הרגשנו עניים למרות שלא היה, למרות שהתפשרנו ולא קיבלנו.

אלי אלאלוף: לא הרגשנו עניים, מפני שמה שהיה אמור להוביל אותנו זה חינוך ואז כל השאר זה שולי, שולי במיוחד כשיש אחריות משפחתית.

אלי אלאלוף: האחים שלי למעלה, עד היום אני לא מעז להסתכל להם בעיניים.

אלי אלאלוף: אחי הגדול במעמד סופר מיוחד, ואנחנו הקטנים היינו רק אמורים ליהנות מהאהבה הנפלאה ששררה ביניהם.

אלי אלאלוף: האמת, אני רק 50 ומשהו שנים בארץ, יותר זמן מכמה ילידי הארץ פה, והנושא הזה אף פעם לא תפס אותי למרות שזה חלק מחיי, למרות שאני חייב להגיד לכם שמעמד היתום מאב שלי, אנחנו קיבלנו הרבה חיזוק אישי, יכולות אישיות שאפשרו לנו להתמודד עם החיים, גם איזו עצמאות אישית.

אלי אלאלוף: אימא אמרה, רק תעשו מה שאתם רוצים, אבל כל עוד שהיינו במרוקו, שיהיה לא יותר מקילומטר אחד, שבשבת נוכל להיפגש, וכל השאר, אם תצאו לחוץ לארץ אז תדאגו שאני אדע להגיע אליכם גם אחרי שמצבנו הכלכלי ישתפר.

אלי אלאלוף: היא פיזרה את הילדים שלה לקנדה ולצרפת ולארץ ולמרוקו, יש לה בת שם, אחותי, לכן אני קודם כל רוצה שנבין: יתום זה לא מעמד חלש בתנאי שגם החברה תדע להתייחס לזה.

אלי אלאלוף: יתום, יש לו חוזקות שבחלקן תלויים בחברה.

אלי אלאלוף: אני זוכר את עצמי בבית ספר אליאנס בפאס.

אלי אלאלוף: היחס ליתומים כמוני היה שונה, היה מחזק.

אלי אלאלוף: החינוך היה מחזק אותנו, בית הספר.

אלי אלאלוף: המורים ידעו להתייחס אלינו אחרת.

אלי אלאלוף: כשהגיעו מתנות מיהדות אמריקה, אז באופן טבעי הראשונים זה אנחנו.

אלי אלאלוף: לא שאהבנו את המתנות, כי המכנס לא היה כמו שאנחנו רוצים, אבל היחס של מערכת החינוך הייתה בהתאם.

אלי אלאלוף: אנחנו אף פעם לא ראינו את עצמנו שייכים למערכת הרווחה, בלי לפגוע חס וחלילה.

אלי אלאלוף: לא ידענו שיהיה חיזוק כלכלי, אז כל הדברים האלה, והמדינה שלנו לשמחתנו היום, יש לה, אבל האם אנחנו עושים את זה בצורה האופטימלית?

אלי אלאלוף: קראתי את המסמך שה"אמיצים" שלחו לנו.

אלי אלאלוף: זה נכון מה שאתם ממליצים פה, אבל לא ידענו שזה חייב להיות.

אלי אלאלוף: יש הבדל מאוד מהותי בין יתום מהורים, מאב ואם מאשר יתום של חלק אחד.

אלי אלאלוף: עדיף להיות יתום מ"אבא" מאשר מאימא, כי אימא, יש לה חוזקות מדהימות הרבה יותר.

אלי אלאלוף: אל תפרשו את המלחמות המגדריות.

אלי אלאלוף: זו לא הכוונה.

אלי אלאלוף: הכוונה זה שמי שמחזיק בית, האימא, נרצה או לא נרצה.

אלי אלאלוף: זה לא מתוך זלזול בתפקידים של הבית אלא מתוך ההערכה, הערצה ליכולות של האימא להחזיק בית, ואני ראיתי את זה בהשוואה לבני דודים שלי שקרה להם גם כן אסון כזה.

אלי אלאלוף: תודה באמת יהודה שגרמת לפחות לי אישית, מזה כמה שבועות מאז ששוחחנו פעם ראשונה על הנושא, אני כל הזמן רואה שלא נתנו התייחסות רצינית.

אלי אלאלוף: אחת הנקודות שמאוד מדאיגות אותי זה למשל יתום שאמור לצאת למוסד חוץ-ביתי, לחינוך חוץ-ביתי, למסגרת חוץ-ביתית.

אלי אלאלוף: איך בוחרים את זה?

אלי אלאלוף: הוא לא בא בגלל מקרה כזה או אחר אלא רק בגלל שאין מי שיחזיק אותו יותר בבית.

אלי אלאלוף: זה לא אומר שהוא "בעייתי" בתחום ההתנהגותי, בתחום הטיפולי וכו', ואז הוא מגיע למסגרת ולרוב המסגרות שמטפלות ברוב הזמן בצורה טובה, ברוב הזמן יחד עם ילדים שזה לא הבעיות שלו, ואני באמת מתלבט.

אלי אלאלוף: הייתי עם חברים, מבדיל אלף הבדלות, בחוף השנהב, ולקחו אותנו לבית יתומות, והמילה של בית יתומות, זה זעזע אותי.

אלי אלאלוף: למה לתת להם מסגרת כזאת שמראש משפיל אותם, פוגע בהם?

אלי אלאלוף: אני שמח שאצלנו אין דבר כזה.

אלי אלאלוף: כל בתי היתומים למיטב ידיעתי נסגרו והפכו למוסדות חינוך, מוסדות רווחה, אבל ברור שבבחירה של המוסדות, כדי להביא ילד יתום למסגרת הזאת חייב להיות מלווה במערכת שלמה.

אלי אלאלוף: זה לא עוד אחד בתוך הבית הזה, אז ודאי שזה נושא שעמותת - - - שהיא לקחה את הנושא הזה כנושא בלעדי ומרכזי, וה"אמיצים", באמת אתם בחרתם בשם מתאים לכם ואני מקווה שאנחנו כוועדה נוכל בזמן שנשאר לנו לעמוד לרשותכם ולתקן כמה עוולות שגילינו בזכות העבודה שנעשתה על ידי גליק, שוב תודה, ועל ידי עמותת "אמיצים".

אלי אלאלוף: גליק, אתה רוצה להמשיך?

יהודה גליק: כן.

יהודה גליק: תודה רבה לך אדוני היושב-ראש, א, גם על הדברים המאוד מרגשים האישיים שאמרת פה.

יהודה גליק: אני ראיתי שלא הייתי היחיד שמחיתי דמעה כששמעתי אותך מדבר.

יהודה גליק: אני לא יודע על כל העשרה אחים, אבל מספר תשע מתוך עשר יצא דמות מרשימה.

יהודה גליק: אתה משמש עבורנו בהרבה עניינים כמודל בכל הנושא של האכפתיות בכל נושא של הרווחה.

יהודה גליק: לא יודע אם זה קשור ליתמות, לא קשור, אני משוכנע שזה קשור גם למה שעברת וגם לאימא שלפי מה שהתרשמנו, הייתה באמת מרשימה.

יהודה גליק: אני גם מודה לך שמהרגע שבאתי אליך ועד היום לקחת את זה כל כך ברצינות ואמרת לי, שמע, אי-אפשר לעשות דיון אחד, צריך להבין את העניין, לשמוע את העניין.

יהודה גליק: אני גם מודה לעמותת "אמיצים" שהם באמת הסבו בפניי את העניין למרות שאני לצערי התאלמנתי.

יהודה גליק: בדיוק שבוע הבא אנחנו מציינים שנה לפטירתה של אשתי ובמובן מסוים התמזל מזלי, אם אפשר לומר, שהוכרנו כנפגעי איבה ולכן אנחנו מהיום הראשון מלווים על ידי הביטוח הלאומי.

יהודה גליק: יש לי הרבה מילים טובות לומר עליהם, על ידי גורמי רווחה ועל ידי עמותות שעוזרות לנפגעי איבה, אבל כשנחשפתי לדברים שסיפרו לי, דבר ראשון שזעזע אותי, יש עמותות שמטפלות בחולי סרטן, "זיכרון מנחם", להביא את הילד חולה הסרטן.

יהודה גליק: עושים להם ימי כייף, עושים להם הכול.

יהודה גליק: הילד, האבא היה חולה סרטן.

יהודה גליק: יום למחרת כשהאבא נפטר כל עמותות לחולי הסרטן נעלמות, אין אף אחד שמטפל בילד הזה.

יהודה גליק: הילד יושב שבעה, למחרת מגיע לבית ספר.

יהודה גליק: כמו שאמרתם, יש מערכת חינוך תומכת ומחבקת.

יהודה גליק: אם יש יועצת שמודעת לעניין, היא תיתן, אבל אין חוזר מנכ"ל.

יהודה גליק: למשל, לילדים להורים גרושים חוזר מנכ"ל.

יהודה גליק: יש ילדים עם אלרגיות, דיברנו פה על נושא אלרגיות לא פעם.

יהודה גליק: יש חוזרי מנכ"ל.

יהודה גליק: לגבי יתום אין הנחיה מה עושים, מה קורה לילד הזה.

יהודה גליק: הילד הזה איבד את הדבר היקר לו.

יהודה גליק: לפעמים זה בבת אחת, אם זה באירוע פשע או בעקבות טביעה או באירוע של דום לב או בתאונת דרכים.

יהודה גליק: אין מערכת שנותנת תשובה מה קורה.

יהודה גליק: האימא או האבא או האלמן שנשאר, אגב, אני באמת רוצה לברך שיש באמת בלי עין רעה פה חברי כנסת רבים, גם חבר הכנסת אזברגה, חבר הכנסת חאג' יחיא, חברת הכנסת אלהרר וחבר הכנסת סידה שבאמת אני מודה לכולם, כי באמת זה מקיף את כלל האוכלוסיות.

יהודה גליק: הילד היתום, אין לו מעמד שאומר, תשמעו, תנו לו.

יהודה גליק: האימא או האבא איבדו בן זוג.

יהודה גליק: אין אישור לאובדן ימי עבודה, אישור לליווי.

יהודה גליק: כל הדברים שאני היום מקבל בתור נפגע איבה מהיום שהתאלמנתי והילדים שלי מקבלים מהיום שהם התייתמו, המערכת לא מכירה בשום דבר.

יהודה גליק: אני פשוט הייתי מזועזע.

יהודה גליק: האמיצות שיושבות פה הן אמיצות אמיתיות כי כל אחת מהן פה חוותה את זה.

קריאה: לא רעות.

יהודה גליק: רעות, ברוך השם מתנדבת, אבל הדס אלמנה כבר 18 שנה, גידלה ארבע ילדים, מלי אלמנה שלוש שנים.

יהודה גליק: הן לקחו אותי לבקר במשפחה בנתניה שליבי יצא.

יהודה גליק: לפני תשעה חודשים נפטר שם האבא, והאימא התחילה לעבוד בעמותת "אמיצים", ולפני חודשיים האימא נפטרה.

יהודה גליק: ארבעה ילדים גדלים לבד.

יהודה גליק: ראשת העיר ומנהלת אגף הרווחה התייצבו איתי בבית שם.

יהודה גליק: הלב יוצא, אבל אין את הסעיף של מה עושים.

יהודה גליק: האחות של האימא רוצה לקחת את הילדים האלה באומנה ואין מי שעוזר לה.

יהודה גליק: יש לה שלושה ילדים משלה, היא רוצה לקחת עוד ארבעה.

יהודה גליק: אין מי שעוזר לה להרחיב את הבית שלה.

יהודה גליק: כל דבר הם צריכים לבנות מחדש כי אין מעמד.

יהודה גליק: יתום הוא לא במעמד.

יהודה גליק: כל מה שאני אומר לכם זה דברים שלמדתי מהם בחודשיים שאני באמת זכיתי להכיר את העמותה הזאת.

יהודה גליק: אני חושב שבאמת מן הראוי שנדע מה קורה.

יהודה גליק: אני מוכרח לומר דבר אחד אחרון שמאוד מטריד אותי.

יהודה גליק: הסתבר שלפניי כבר כמה חברי כנסת פנו לממ"מ שפנו לביטוח הלאומי, ביקשו נתונים כמה יתומים יש, כמה אלמנות יש, נתונים בסיסים.

יהודה גליק: כבר ארבעה חודשים אנחנו לא מצליחים לקבל את הנתון הבסיסי הזה מביטוח לאומי.

יהודה גליק: אני פניתי לדובר של ביטוח לאומי.

יהודה גליק: הוא אמר, אין בעיה, אני אתן לך את הסמנכ"ל, פרופ' גוטליב, דבר איתו.

יהודה גליק: אחרי יומיים הוא חזר אלי, בשמחה, אנחנו ניתן לך את המידע, תפנה להיא.

יהודה גליק: אני בעצמי כבר חודש וחצי מנסה לקבל את המידע הבסיסי, כמה אלמנות.

אלי אלאלוף: שמעת את הצעקה השקטה של מנהלת הוועדה?

יהודה גליק: לא.

אלי אלאלוף: למה לא פנית אליה?

יהודה גליק: צודק, בסדר.

יהודה גליק: אני פניתי דרך הממ"מ אבל אני אשמח.

אלי אלאלוף: גם לממ"מ, בצורה לא נעימה אני אגיד, זה לא יהיה על תקציבך אלא על תקציב הוועדה.

יהודה גליק: טוב, אני שמח מאוד.

יהודה גליק: אני מודה לך מאוד.

אלי אלאלוף: זה תפקידנו לעשות.

יהודה גליק: האופן שבו הרמת את הנושא הזה פשוט מאוד מרשים אותי ותודה רבה.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: נציגת "אמיצים", בבקשה.

אלי אלאלוף: יש לי רק בקשה, כי במסמך שהעברתם לנו, העברתם לנו שמות.

אלי אלאלוף: אני מבקש לטובת הדיון והשמירה על כבוד המשפחות האלה, ללא שמות בבקשה.

אלי אלאלוף: בכל מקרה גם אם יצא לכם להגיד, אז אנחנו נכסה את זה בפרוטוקול.

הדס דיסין: אנחנו ננסה לשמור.

אלי אלאלוף: תודה.

הדס דיסין: שמי הדס דיסין ואני מייסדת ויושבת-ראש עמותת "אמיצים".

הדס דיסין: אני התאלמנתי בגיל 29.

הדס דיסין: בעלי היה עורך דין שנפטר מדום לב וביום בהיר אחד נשארתי עם ארבעה ילדים.

הדס דיסין: הגדול היה בן 7, הקטנה הייתה בת שבעה חודשים, ובמשך 17 שנה מאז אני מנסה לשרוד, אבל אני כן רוצה לפתוח בתודה רבה לחבר הכנסת אלי אלאלוף ולחבר הכנסת יהודה גליק שהשכילו להבין את החוסר הגדול שישנו כבר 70 שנה במדינת ישראל בהכרה ובעיגון מעמדם של היתומים בישראל.

הדס דיסין: אני גם מבקשת מכולם, פעם ראשונה שלי פה.

הדס דיסין: לא חלמתי בחיים שאני אגיע לדבר כזה ואני לא רגילה לדבר.

אלי אלאלוף: גם יהודה ואני.

אלי אלאלוף: אני עוד יותר זקן ממנו.

הדס דיסין: כן, אבל לך הייתה אימא אלמנה, לי לא.

הדס דיסין: לפני שנתיים התחלתי לביים סרט דוקומנטרי על אלמנות צעירות כמוני וגיליתי בור שחור מבחינה חברתית.

הדס דיסין: אין שום סיוע או טיפול ייעודי למשפחות יתומות מאב או אם בישראל.

הדס דיסין: ניסיתי לעניין אנשים מכובדים ולא עניינתי אף אחד, ונאלצתי להקים את העמותה בעצמי.

הדס דיסין: למזלי ועם חברות טובות הצלחתי.

הדס דיסין: נמצאת איתי היום רעות קטיעי, חברת הנהלת "אמיצים" שנרתמה ונתנה יד להקים את העמותה.

הדס דיסין: תיכף תשמעו גם את מלי.

הדס דיסין: בדצמבר 2016 חיו כ-30,000 יתומים בישראל כשרוב רובם מקבלים קצבת שארים.

הדס דיסין: לכאורה מדובר בזן נדיר של ילדים.

אלי אלאלוף: זאת אומרת, עד גיל 21.

הדס דיסין: עד גיל 17.

הדס דיסין: כ-30,000 ילדים, דצמבר 2016.

הדס דיסין: לכאורה מדובר בזן נדיר של ילדים שמשום נדירותם כנסת ישראל מעולם לא דנה או הכירה בהם, אבל אנחנו מגלים שבדצמבר 2016 מתוך כ-30,000 ילדים יתומים יש 240 יתומים נפגעי פעולות איבה, מוכרים, מטופלים, עם מעמד רשמי ודיונים רבים בעניינם, ממלאים את ועדות הכנסת, וטוב שכך.

הדס דיסין: עוד אנחנו מגלים שבדצמבר 2016 בנוסף ל-30,000 יתומים חיים בישראל 578 יתומי צה"ל עם הכרה, עם מעמד, עם אגף במשרד הביטחון וחיבוק לאומי עוטף, חם ואוהב במיוחד, וטוב שכך.

הדס דיסין: ב-21.5.2018 ובאמצעות חבר הכנסת סמוטריץ' שלחנו למרכז המחקר והמידע של הכנסת בקשה לקבל נתונים ראשוניים על משפחות "אמיצים", משפחות צעירות, יתומות מאב או אם.

הדס דיסין: מאז ועד היום אנחנו חווים גרירת רגליים רצינית שהאחרונה שבהן לוותה במענה של הביטוח הלאומי שהסביר שמדובר במידע לא זמין מבחינתם וייקח עוד הרבה זמן.

הדס דיסין: ממה שהסבירו לנו, מידע לא זמין פירושו, מעולם לא היה לנו מחקר בעניין.

הדס דיסין: זו הפעם הראשונה שלנו לטפל בזה ולכן זה ייקח זמן.

הדס דיסין: 240 יתומים נפגעי פעולות איבה, 578 יתומי צה"ל ול-30,000 יתומים אזרחיים אין מידע, אין מספרים, אין השוואות, אין טיפול.

הדס דיסין: מה כן יש?

הדס דיסין: יש ילדים יתומים שזכו להיות חלק ממשפחות שכול וקורבנות כלשהם.

הדס דיסין: יש קורבנות התאבדות, קורבנות תאונות דרכים, קורבנות המתה, רצח.

הדס דיסין: משפחות שכול אלו הקימו ארגוני סיוע ועל הדרך גם אלמנות ויתומי אותו נושא זכו להכרה לא בשל היותם יתומים חס וחלילה אלא בשל היותם קורבנות נושא כלשהו.

הדס דיסין: בדצמבר 1948 הקימו משפחות השכול את יד לבנים, הארגון הראשון שמטפל באובדן חללי צה"ל.

הדס דיסין: בשנת 1991 קמים אלמנות ויתומי צה"ל, פורשים מיד לבנים ומקימים את ארגון אלמנות ויתומי צה"ל.

הדס דיסין: הם הגיעו למסקנה שמשפחות השכול אינן ביתן, שהורים ששכלו את בנם יקירם או אחים ששכלו אחים, אינם אלמנות ויתומים שחוו אובדן מגן.

הדס דיסין: הורים שמאבדים לא עלינו ילד, לא מאבדים את המגן הטבעי שלהם.

הדס דיסין: ילד אינו המגן הטבעי של הוריו בטבע.

הדס דיסין: הורים הם המגן הטבעי והעיקרי של הילדים, אבל ילדים שמאבדים את ההגנה הטבעית שלהם אינם קורבנות אלא אם במקרה הם זכו להיות קורבנות המתה, קורבנות תאונות דרכים או קורבנות התאבדות.

הדס דיסין: ילד יתום שאיבד את אבא שלו מסרטן, אינו קורבן במדינת ישראל.

הדס דיסין: הוא אינו קיים בכלל ולא מקבל התייחסות בשל היותו יתום נטו.

אלי אלאלוף: גם לא בביטוח לאומי?

הדס דיסין: כולם מקבלים קצבאות שארים אבל אין להם אגף.

הדס דיסין: יש אגף לנפגעי המתה בישראל.

הדס דיסין: יש את "בשביל החיים" ועמותת "אלה" שמטפלים בתאונות דרכים ובהתאבדויות, קורבנות כלשהם.

הדס דיסין: כולם בחבילה אחת ביחד עם ההורים שגם נכנסו לתוך הקטגוריה הזאת.

הדס דיסין: לא בכדי בעברית יש שם שונה לשכול ולאלמנות ויתומים.

הדס דיסין: מדובר בסוג אובדן שונה מהותית.

הדס דיסין: הקמת ארגון אלמנות ויתומי צה"ל נתפס כנראה כמאבק כוחות כי הוא לא עורר את המדינה ומוסדותיה לחשב מסלול מחדש או לבדוק את המהות ואת הצרכים של אלמנות ויתומים מול משפחות שכול, ועד לרגע זה מעולם לא טיפלו באלמנות ויתומים אזרחי ישראל.

הדס דיסין: עניין הקורבנות עולה מדרגה כשאנחנו באים לבדוק את קצבאות הילדים.

הדס דיסין: ילדים קורבנות מחלות, נכות, ילדים להורים גרושים, ילד להורה נכה, ילדי אומנה, כולם ללא יוצא מן הכלל נמצאים מעל הילד היתום בכל הקשור לקצבאות ולתשלומים נוספים, לסלי בריאות ולטיפול כולל.

הדס דיסין: ילד יתום מקבל קצבת שארים בסיסית של 720 ₪ בסיס.

הדס דיסין: אין מתחתיו.

הדס דיסין: אין ילד בישראל שמקבל פחות מילד יתום.

הדס דיסין: ילד יתום בתחתית המדרגה.

הדס דיסין: צרכי היתום, 70 שנה לא קמה ועדה או גוף שידאגו לצרכים של ילדים יתומים בישראל, להכיר במעמד של ילד יתום ולדאוג לעתיד שלו.

הדס דיסין: קבוצת השווים היא הדרך החזקה והטובה היום לעזרה וטיפול.

הדס דיסין: קבוצת השווים של ילדים יתומים בישראל הם אלמנים בני 90.

הדס דיסין: הקצבה שלהם מובנית מקצבה בסיסית ושנות ותק, וראה זה פלא, ילד יתום מקבל 720 שקל פלוס שנות ותק.

הדס דיסין: ילד יתום לרוב נולד להורים צעירים.

אלי אלאלוף: מה זה שנות ותק?

הדס דיסין: שנות ותק, כמה האבא או האימא שנפטרו, כמה שנות ותק היה להם בביטוח לאומי ולפי זה אנחנו נקבל כמה כסף הילד יקבל מעל ה-720 שקל בסיס.

קארין אלהרר: לא הבנתי.

קארין אלהרר: שנות ותק של ההורים בעבודה?

הדס דיסין: של ההורה שנפטר.

קארין אלהרר: לא הבנתי ותק של מה.

הדס דיסין: ותק עבודה.

הדס דיסין: ביטוח לאומי עובד לפי שנות עבודה.

קארין אלהרר: אם ההורים לא עבדו?

הדס דיסין: אם ההורים עלו ארצה, יש לנו סיפור של הורים שחמש שנים היו בחו"ל, בארצות הברית, קנו כרטיסי טיסה לעלות עם שלושת ילדיהם לארץ.

הדס דיסין: היו כבר כרטיסי טיסה, הם כבר רצו לחזור לארץ, שני אנשים עובדים בהייטק.

הדס דיסין: שלושה שבועות לפני כן האימא קיבלה דום לב ונפטרה.

הדס דיסין: הם הגיעו לארץ ללא ביטוח לאומי.

הדס דיסין: הם לא מקבלים כלום.

הדס דיסין: הם לא מוכרים כאן.

הדס דיסין: הם אינם.

הדס דיסין: שנות ותק, כך ביטוח לאומי מסתכל על ילדים יתומים.

הדס דיסין: אין הכרה בילד יתום שהוא ילד יתום.

הדס דיסין: ילד יתום לרוב נולד להורים צעירים, שנות ותק של שלוש שנים, חמש שנים.

דן סיידה: מה מקנה הוותק?

הדס דיסין: הוותק מקנה עוד כמה שקלים.

דן סיידה: להורה או לילד?

הדס דיסין: בזכות הילד ההורה מקבל את הקצבה.

הדס דיסין: הילד לא מקבל קצבה בשל עצמו.

הדס דיסין: נגיד למשל ילד נכה, הקצבה מגיעה אליו, עבורו.

הדס דיסין: ילד יתום, ההורה מקבל עבור הילד קצבת שארים.

הדס דיסין: איך היא מחושבת?

הדס דיסין: היא מחושבת על ידי בסיס של 720 שקלים.

אלי אלאלוף: ואם הוא יתום, לא עלינו, משני ההורים?

הדס דיסין: אז הוא יקבל קצת יותר, 954 שקל.

אלי אלאלוף: ומי יקבל?

הדס דיסין: האפוטרופוס יקבל, וגם שם יש כבר סיפורים שונים, אנחנו לא ניכנס לזה.

הדס דיסין: זה עוד פחות ילדים.

הדס דיסין: איך ומי חשב לתת קצבה תלוית שנות ותק לאנשים צעירים?

הדס דיסין: כל מי שלא חשב על ילדים יתומים, כל מי שלא ידע שקיימים ילדים יתומים.

הדס דיסין: לסיכום אני רוצה לומר, ילד יתום אינו ילד חלש.

הדס דיסין: ילד יתום הוא ילד חסר.

הדס דיסין: איך אנחנו ממלאים את החיסרון?

הדס דיסין: איך אנחנו דואגים לחיסרון שלהם?

הדס דיסין: מי בעל בית של ילדים יתומים?

הדס דיסין: מי במדינת ישראל הוא בעל הבית ודואג לרווחתם ולעתידם הכלכלי, הרווחתי, הנפשי של ילדים יתומים בישראל?

קארין אלהרר: כמה ילדים רשומים אצלכם בעמותה?

הדס דיסין: אנחנו כרגע נמצאים עם 500 משפחות.

הדס דיסין: ילדים זה הרבה יותר.

הדס דיסין: האמת היא שכרגע אין לי ממש מספר של ילדים, אבל כ-500 משפחות.

הדס דיסין: רוב המשפחות הן עם ילד או שניים.

הדס דיסין: מדובר במשפחות צעירות.

הדס דיסין: אנחנו עמותה של אנשים צעירים.

אלי אלאלוף: אבל אמרת בהתחלה שמדובר ב-30,000 ילדים.

הדס דיסין: אנחנו את זה הוצאנו מהמועצה לשלום הילד.

יהודה גליק: שבוע שעבר הייתי בעמותת "אמיצים" בחנוכה, עשו הפנינג.

יהודה גליק: ראיתי 250 ילדים מאושרים שפעם אחת נתנו להם חיבוק.

יהודה גליק: הייתה שם משפחה שלפני שנה הבעל התאבד על הרכבת והרג את הילד, והאימא עם הילד שלה.

יהודה גליק: פעם ראשונה שמישהו מתייחס אליהם.

יהודה גליק: זה פשוט היה אירוע בעיניי מרגש כל כך לראות, 250 ילדים שסוף-סוף מישהו התייחס לקושי שהם עברו.

אלי אלאלוף: מה השם שלך?

מריה רבינוביץ': מריה רבינוביץ', מרכז המחקר והמידע של הכנסת.

מריה רבינוביץ': אנחנו התבקשנו על ידי חבר הכנסת יהודה גליק לכתוב מסמך בנושא יתומים.

מריה רבינוביץ': העברתי כמה נתונים של המועצה לשלום הילד שבעצם על בסיס הנתונים האלה עכשיו הדס דיברה על הנתונים של המוסד לביטוח לאומי, שהיום יש בישראל כ-30,000 יתומים עד גיל 18 וזה יתומים שמוכרים על ידי המוסד לביטוח לאומי.

הדס דיסין: דצמבר 2016.

קארין אלהרר: יתומים שמוכרים על ידי הביטוח הלאומי יכול להיות גם ילדים של נכי צה"ל ונפגעי פעולות איבה?

הדס דיסין: לא צה"ל, רק נפגעי פעולות איבה.

יהודה גליק: פעולות איבה אמרת 350.

הדס דיסין: 240 יתומי נפגעי פעולות איבה, 578 יתומי צה"ל נכון לדצמבר 2016.

הדס דיסין: אין מכאן נתונים, נכון?

אלי אלאלוף: איפה עומדת העבודה שלכם בממ"מ?

מריה רבינוביץ': אנחנו רק התחלנו את העבודה.

מריה רבינוביץ': התבקשנו לפני שבוע.

יהודה גליק: לפני שבוע פניתי אליהם.

אלי אלאלוף: תעביר אותה לתקציב של הוועדה.

אלי אלאלוף: חבל על הכסף שלך.

אלי אלאלוף: אני אומר את זה ברצינות כדי שיהיה מסמך של הוועדה.

יהודה גליק: בשמחה.

אלי אלאלוף: על פי הזמנתו, מסמך של הוועדה.

יהודה גליק: תודה רבה.

אלי אלאלוף: תיתנו לו את הקרדיט שמגיע לו, במקרה זה, מלא.

אלי אלאלוף: יש לכם לוח זמנים שאתם יכולים לחשוב?

מריה רבינוביץ': התחייבנו לקראת סוף ינואר להגיש את המסמך.

אלי אלאלוף: גם אם הוא יהיה חלקי מאוד, מאוד חשוב שיגיע כמה שיותר מוקדם לשולחן הוועדה כדי שנוכל לקיים דיון שני.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אם יש לכם דוח ביניים להעביר לנו.

אלי אלאלוף: גם אם יהיה ביניים בינואר, זה זמן טוב כדי שנעשה את זה.

מריה רבינוביץ': לפני ינואר אני לא חושבת שאנחנו נספיק.

אלי אלאלוף: טוב, בינואר.

אלי אלאלוף: אנחנו לא נתווכח כרגע על התאריך.

הדס דיסין: אני מזמינה את מלי גם.

אלי אלאלוף: בבקשה.

מלי שמואלי: שמי מלי שמואלי, אני מקדמת מדיניות ואסטרטגיה בעמותת "אמיצים".

אלי אלאלוף: זה היה קשור למקצוע שלך לפני שהתאלמנת?

מלי שמואלי: ממש לא.

מלי שמואלי: הייתי מנהלת תקציבים בחברה פרטית.

מלי שמואלי: בעקבות האובדן עברתי למקצוע ההוראה.

מלי שמואלי: עוד נדבר על אובדן כושר עבודה שאנחנו חוות, וזה בהמשך, אבל לפני זה מאוד חשוב לי לברך אותך, יו"ר הוועדה, חבר הכנסת אלאלוף על כך שכינסת את הכנס החשוב והראשוני הזה.

מלי שמואלי: כמו שציינתם, 70 שנות מדינת ישראל, זה הראשון, ולחבר הכנסת גליק שפגשנו אותו לפני חודשיים ופשוט עטף וחיבק אותנו ודחף ויזם והעלה לסדר-היום את הנושא הזה.

מלי שמואלי: אני אצטרף לדברים של הדס.

מלי שמואלי: אנחנו מאוד מתרגשות.

מלי שמואלי: זו פעם ראשונה שאנחנו באיזושהי ועדה.

מלי שמואלי: זה משהו שמאוד חדש לי.

מלי שמואלי: אני אלמנה שלוש שנים, אם לשני בנים.

מלי שמואלי: הצטרפתי לקבוצה של אלמנים ואלמנות לא מאוגדת, ולימים הכרתי את הדס ונעניתי להצעה שלה להצטרף לעמותה כשותפה ולקדם את הנושא שכל כך בוער בנו.

מלי שמואלי: אתם מרגישים בקול שלנו איך אנחנו מתרגשות וגם אני שומעת את חברי הכנסת, איך הנושא בוער בהם ואי-אפשר לנתק פה את הרגש, אז אני מתנצלת מראש.

מלי שמואלי: אני לא רוצה לפתוח את הדיון בסיפור האישי שלי אלא בדוגמא.

מלי שמואלי: אני רוצה לספר לכם על ש'.

מלי שמואלי: ש' היא אלמנה צעירה.

מלי שמואלי: היא אימא לשלושה ילדים.

מלי שמואלי: היא ובעלה היו ממעמד הביניים.

מלי שמואלי: האבא היה קבלן, האימא קוסמטיקאית.

מלי שמואלי: האבא נפטר בגיל 33, מה שזה אומר שהוא לא הצליח לצבור פנסיה.

מלי שמואלי: היום הפנסיה היא צוברת לכלל המשק, בעיקר למגזר הפרטי, מה שהותיר את האלמנה ואת היתומים להתנהל אך ורק מהמשכורת שלה ומקצבת השארים שבאמת לא מאפשרת איזשהו נתון או עזרה באמת לגדל את הילדים שלה באופן שמכבד את עצמם.

מלי שמואלי: הזוג הזה לא הספיק לקנות בית ומה שמוטל עכשיו על האלמנה זה גם שכר הדירה.

מלי שמואלי: כל ההוצאות הכלכליות האלו ומשק הבית שמתנהל עכשיו ממשכורת אחת בודדת הותיר את האלמנה בלית ברירה לצאת ולעבוד בשתי עבודות.

מלי שמואלי: הילדים עצמם לא רואים את אימא שלהם.

מלי שמואלי: הם עוברים ממסגרת למסגרת.

מלי שמואלי: הם קמים בבוקר, הולכים לבית ספר, מבית הספר לצהרון, מהצהרון למועדונית.

מלי שמואלי: הם פוגשים את אימא שלהם בשעה 19:00 כשהיא מותשת, עייפה, מתוסכלת.

מלי שמואלי: היא לא רואה איזשהו אופק, מי עוזר לה, איך היא יוצאת מהמצב שהיא נקלעה.

מלי שמואלי: זו משפחה שפרנסה את עצמה והייתה במעמד הביניים ולא הייתה נתמכת על שום גורם רווחה.

מלי שמואלי: האובדן הוא לא של חתך סוציו-אקונומי כזה או אחר.

מלי שמואלי: אנחנו רואים סיפורים שאנחנו פוגשים פה בעמותה שלנו, שזה פשוט פוגש בכל חתך סוציו-אקונומי.

מלי שמואלי: רופאה שהייתה מעמד 10 יורדת למעמד 6-5, ואני שואלת את עצמי איפה המדינה שתדאג להם לחיים נורמליים, שהם לא יגיעו לא לאלימות, לא לסמים, לא לאלכוהול, לא לרחוב, ויגידו פה הנציגים מהמשרדים הממשלתיים שאם הם מגיעים לרחוב, דרכם לקצין מבחן ואחרי זה לבתי הסוהר קצרה מאוד, ואני מודעת שאני אומרת פה דברים קשים, אבל זאת המציאות.

מלי שמואלי: בשנה וחצי שאנחנו בעמותה אנחנו נחשפות לעוד ועוד סיפורים שאחד יותר קשה מהשני.

מלי שמואלי: אנחנו, האלמנות והאלמנים לא יכולים, והאמת, גם אנחנו לא צריכים לשאת בכל האחריות כלפי היתומים.

מלי שמואלי: זו אחרית גם של המדינה והמדינה יודעת לקחת אחריות.

מלי שמואלי: דוגמא לכך זה שאב גרוש לא משלם מזונות לגרושתו, המדינה יפה מאוד יודעת לבוא ולשלם את המזונות לגרושה, לילדים כדי לאפשר לה חיים תקינים.

מלי שמואלי: כאן במקרה הזה האבא איננו.

מלי שמואלי: איפה המדינה?

מלי שמואלי: אני שואלת אתכם, איפה היא?

מלי שמואלי: איפה היא שתדאג ליתומים האלו?

מלי שמואלי: יש כאן הרבה גורמים רגולטוריים וממשלתיים שצריכים לקחת אחריות, ואני אפרט את זה: בין אם משרד החינוך או הרווחה או השיכון, אבל לפני שאני מפרטת חשוב לי שתבינו שאנחנו כאן באותה סירה והמדינה צריכה להבין שיש לה אחריות והיא צריכה להירתם לנושא.

מלי שמואלי: אני שמעתי פה את חברי הכנסת ואני מבינה שיש בכם את ההבנה ואת המקום ואני מאמינה שעוד תקדמו את זה.

מלי שמואלי: אני כן רוצה לפרט איפה אני רואה את המשרדים הממשלתיים לוקחים אחריות.

מלי שמואלי: משרד החינוך – בעוד שקיים חוזר מנכ"ל לילדים כאלו ואחרים, אם זה חוזר מנכ"ל לילד עם לקויות למידה או לילד להורים גרושים, לא קיים לא חוזר מנכ"ל ולא הנחיות שיורדות לצוות החינוכי בקצה, שפוגש את היתום.

מלי שמואלי: אין דבר כזה.

מלי שמואלי: הוא תלוי על טובת ליבם של הצוות החינוכי.

מלי שמואלי: משרד הבריאות צריך לתת את דעתו לבריאות הנפש וגם שאינה נפש.

מלי שמואלי: משרד הרווחה צריך לתת את דעתו למסגרות משלימות ושירותים חיוניים שיאפשרו לאלמנה וליתומים לקיים את אותם חיים כמו שהם קיימו לפחות, אולי באותה רמה, לפני האובדן ולפני המשבר שהם חוו.

מלי שמואלי: משרד האוצר צריך לתת את דעתו על השוואת הקצבאות, כבר נגענו בזה פה.

מלי שמואלי: משרד השיכון צריך לתת את דעתו על תנאי הדיור של היתומים, שההורה שנותר לא יכול לעמוד על הוצאות הדיור שהוא נותר להתמודד איתם פשוט לבד.

מלי שמואלי: משרד הפנים צריך לתת את דעתו לגבי הנחה בארנונה ועוד הנחות שיאפשרו לאלמנה עצמה לקיים את משק הבית כמו שצריך.

מלי שמואלי: אני חושבת שדי בדוגמאות אלו כדי להבין שיש פה צורך ממשי בשילוב ידיים של כלל הרשויות כדי שנתמודד עם הבעיה על כל רבדיה.

מלי שמואלי: לצורך זה אנחנו באנו לפה לבקש את העזרה שלכם כדי להקים ועדה שתאגד בתוכה את החשיבה של כל הגורמים הרלוונטיים לטובת גיבוש תוכנית לדאגה לרווחתם ומעמדם של היתומים מתוך ההבנה הזו שהדאגה הזאת היא חובה של כולנו לדאוג לילדים האלו שבסופו של דבר הם הדור הבא שלנו.

מלי שמואלי: הם עורכי הדין, הם הרופאים, הם הקצינים, הם אנשי החינוך של הדור הבא.

מלי שמואלי: מתוך זה אני באמת רוצה לגייס את כל הנוכחים פה.

מלי שמואלי: אני רוצה לסיים את דבריי ושוב להודות לחבר הכנסת גליק ולחבר הכנסת אלאלוף ולבקש ממך, חבר הכנסת אלאלוף למרות שאמרת שתעשה את זה, מעקב אחר הטיפול של הגורמים הרלוונטיים, ושהוועדה הזאת לא תהיה הוועדה האחרונה אלא תחילתה של סדרת ועדות והדברים ידונו ושהדברים לא ירדו מסדר-היום.

מלי שמואלי: ממה ששמעתי, אז אני בטוחה שהנושא הזה יקבל את המענה, ואנחנו פה.

מלי שמואלי: תודה רבה.

אלי אלאלוף: תודה לך.

אלי אלאלוף: בבקשה, חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני אתחיל מזה שכשאימא התאלמנה, זיכרונה לברכה וזכרונו של אבא לברכה, היו לי ארבע אחים מתחת לגיל 18.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני כבר עברתי את גיל 18 באותו יום.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הרגשתי איך אימא צריכה להתמודד כי אני הייתי סטודנט, איך היא צריכה להתמודד עם ארבעה כשהיא לא הייתה יכולה לעבוד, היא הייתה גם עם מחלות, ואיך אפשר לפרנס את המשפחה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני עבדתי תוך כדי לימודים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אף פעם לא לקחתי סמסטר קיץ כדי שאוכל לפרנס את הלימודים שלי.

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה המצב שהייתי בו, ואז הרגשות של יתום, כבר אנחנו מכירים, לא רוצה להרחיב.

אלי אלאלוף: לא סתם לימודים.

אלי אלאלוף: הוא לא אומר לכם, לימודים בטכניון, מהנדס בניין.

עבד אל חכים חאג' יחיא: באוכלוסייה יש מקרים, אצלנו במיוחד במשפחות הערביות, אם האימא נפטרה, לרוב האבא מתחתן.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני לא אדבר יותר מדי על הכסף ועל התקציבים אבל אני אדבר על דברים אחרים שהם גם חברתיים, שאנחנו צריכים לתת את תשומת הלב ומה קורה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אימא שלי היא אימא שנייה אחרי שהאישה הראשונה של אבא שלי נפטרה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: היו לה חמישה ילדים והקטן ביניהם היה בן 3 כשאימא שלו נפטרה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: כשמגיעים למצב, כל האוכלוסייה, אומרים משפט, אני אגיד אותו בערבית ואני אתרגם.

עבד אל חכים חאג' יחיא: (אומר משפט בשפה הערבית להלן התרגום החופשי) מה המשמעות?

עבד אל חכים חאג' יחיא: אשת האב, יש עליה קללה מאלוהים, למה?

עבד אל חכים חאג' יחיא: כי היא לא מתייחסת טוב לבנים של בעלה מהאישה הראשונה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה כזה בעייתי למרות שאני יכול להיות גאה באימא שלי שהייתה במחלה לפני המוות.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אח לי שהיה גם חולה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני אומר לו, בסדר, לא להגיע שלא יחטוף חיידקים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בסוף הוא הגיע לבית חולים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אתה יודע מה הוא אמר לי, כבוד היושב-ראש?

עבד אל חכים חאג' יחיא: "טוב שהספקתי להגיע כדי לנשק לה את הידיים ואת הרגליים".

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני מאוד מתרגש, שזה לא דרכי.

אלי אלאלוף: זו דרכך.

אלי אלאלוף: אני מכיר אותך מספיק.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בתחילת דבריו היושב-ראש דיבר, גם הראית זווית מהצד של האיסלאם איך מתייחסים ליתום.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני אתחיל בחדיר.

עבד אל חכים חאג' יחיא: חדיר זו הייתה אמירה של הנביא מוחמד.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אומר, אומר משפט בשפה הערבית להלן התרגום החופשי) אני והערב ליתום בגן עדן קרובים ככה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: כדי לעודד את האנשים לעזור ליתום, אחד מהם, אם אתה מגיע ליתום ואתה עושה לו עם השערות, זה גם צדקה וצדקה גבוהה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הכוונה היא לא רק החלק הכספי אלא איך היחס שהוא לא ירגיש בחסר שלו.

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה אחד.

עבד אל חכים חאג' יחיא: יש בקוראן, מישהו כאילו לא מאמין בא ואומר, הדת היא שקר, זה מי שפוגע ביתום, שם אותה באותה רמה שכאילו שאתה לא מאמין אם אתה פוגע ביתום.

דן סיידה: אם אתה מסוגל לפגוע ביתום, אתה לא מאמין.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אפילו אם אתה אומר אני מאמין, ואתה הולך ומתפלל, המעשה הזה מוציא אותך מהדת.

עבד אל חכים חאג' יחיא: ככה ההחמרה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: יש עוד משהו בקשר ליתום מבחינת הדת, ואני בן אדם שומר מסורת ואני גם מבין קצת בדת, לא רוצה להגיד הרבה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: יש מקרים שהבעיה של היתום היא לא כספית.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הוא יכול לקבל ירושה גם והירושה יכולה להיות גבוהה ואז מישהו צריך לנהל אותה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: האפוטרופוס שלו מנהל אותה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: יש שני מקרים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: המקרה הראשון, שמי שמנהל אותה הוא עני בעצמו, אז דמי הניהול הוא יקבל כסף.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בקוראן (אומר משפט בשפה הערבית להלן התרגום החופשי) מי שעשיר, אוי ואבוי לו אם הוא מקבל מהכסף של היתום, אפילו אם הכסף הזה מניב.

עבד אל חכים חאג' יחיא: מי שהיה עני, שיקבל לפי הצורך.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הוא לא צריך להתעשר מכספי היתום.

עבד אל חכים חאג' יחיא: יש אנשים שגם עושים את הטריקים ולוקחים את הכסף של היתום.

עבד אל חכים חאג' יחיא: (אומר משפט בשפה הערבית להלן התרגום החופשי) אלה שלוקחים את הכסף של היתום עם הטריקים האלה, כאילו שהם אוכלי אש, מכניסים לבטן שלהם אש ובסוף לגיהינום, לכן אני אומר ואני רוצה לסכם, יש לנו שני דברים שהם חשובים בקשר ליתום: הצד האחד זה החומרי, הכספי, שצריך לדאוג להם שהם לא יגיעו לבית הספר וירגישו שהם נחותים מהאחרים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: המדינה וגם אנחנו צריכים גם כאזרחים רגילים, ואז אני בכיוון של להקים עמותות שהעמותות יתעסקו בנושא הזה, ואני מכיר עמותה שמנוהלת על ידי חברים שלי, שרוב העבודה שלה בתחום של היתומים היא יותר מעבר לקו הירוק, גם בעזה וגם בגדה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: יש להם כ-16,000 יתומים שהם מקבלים חודשית.

עבד אל חכים חאג' יחיא: מי שבא וערב, הוא נותן הוראת קבע, ערב ליתום, הוא מכיר את היתום, הוא יכול להיות איתו בקשר ויכול להעביר לו גם מתנות בתוך החגים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הרשימות הן מסודרות, שקופות, עוברות דרך המוסדות הרשמיים של מדינת ישראל, מוכרות, כל שם ושם, ואין הבדלה בין יתום ליתום, לא משנה מה סיבת האובדן שלו.

עבד אל חכים חאג' יחיא: היתמות, אין סיבה, בין אם זה עקב מחלה, תאונת דרכים, חיסול של צה"ל, חיסול כי חשדו שאבא שלו בוגד.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני בא ואומר, אסור לתת את ההבדלה הזו של היתום, כי הוא יתום, הוא צריך, ואני לא רוצה שהוא יגיע למצב שהוא יגדל, יהיה בו כאב לאוכלוסייה, כאילו שהרגיש שהוא לא קיבל את מה שמגיע לו.

עבד אל חכים חאג' יחיא: מספיק לו עם האובדן.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני חושב שאנחנו צריכים לדעת איך לחבק את היתום, לתת לו להרגיש שהוא לא חסר, כי היו מקרים שמורים בלי לשים לב, "מה אימא שלך עושה?, למה אתה מסודר עם הבגדים?", כשהוא מגיע לבית הספר.

עבד אל חכים חאג' יחיא: המשפט הזה הוא מאוד קשה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: את הלכת לעבוד והשארת את הבן בלי שהוא מסודר, בלי שהוא מוכן לבית הספר.

עבד אל חכים חאג' יחיא: המשפט הזה יכול ללוות אותו לכל החיים, לכן אנחנו צריכים כאוכלוסייה להיות זהירים בדברינו גם עם היתום.

עבד אל חכים חאג' יחיא: תודה רבה.

אלי אלאלוף: בלי להיות ידען כמוך בתחום היהדות, כל הדברים שאמרת זה קופי פייסט של היהדות.

אלי אלאלוף: זה מדהים.

אלי אלאלוף: בבקשה, חברת הכנסת קארין אלהרר.

קארין אלהרר: תודה רבה אדוני היושב-ראש ותודה לחבר הכנסת גליק שהעלה את הנושא הזה.

קארין אלהרר: אני פחות אדבר על העניין הערכי והמוסרי כי אני חושבת שכולם מבינים אותו.

קארין אלהרר: אני רוצה לדבר רגע על איך לחשוב על להתקדם וכן לשפר את המצב.

קארין אלהרר: קודם כל העובדה שאין נתונים ברורים לגבי מספר היתומים במדינת ישראל, אני אגיד בעדינות, היא בושה.

קארין אלהרר: היא בושה כי זה גם מלמד על איזה טיפולים ואיזו התייחסות ניתנת להם.

קארין אלהרר: אם אין מספר כזה בשום מקום, אז זה גם אומר שאף אחד לא מתייחס אליהם ואף אחד לא נותן להם מענים לצרכים שלהם.

קארין אלהרר: זה אומר שבבית הספר אף אחד לא יודע לזהות אותם.

קארין אלהרר: אולי אם יש יועצת נחמדה, אז היא עושה משהו, ואם לא, אז לא.

קארין אלהרר: זה אומר שעל טיפולים פרא-רפואיים ככל ודרוש, יש רגיל לפי חוק ביטוח בריאות ממלכתי, רק ה-27 ואחרי זה תחפשו אותנו, והשאלה אם זה אומר, אם אין עובדת סוציאלית שמלווה את המשפחה או את הילדים, רק במצב ששמים אותם באומנה או במוסדות, רק אז מישהו מתייחס?

קארין אלהרר: אי-אפשר לנסות להתייחס קודם?

קארין אלהרר: אני לא בטוחה, שוב, כמובן שכסף תמיד מאוד עוזר והעלאת הקצבה היא דבר שצריך לחשוב עליו ולקדם אותו, אבל אני חושבת שלפני שמדברים על העלאת הקצבה המתבקשת צריך לחשוב קודם כל על דרך הכרה במעמד.

קארין אלהרר: אמרת בצדק, טוב שמכירים ביתומי צה"ל וטוב שמכירים ביתומי פעולות איבה, אבל ילד הוא ילד, הוא ילד וזה בכלל לא משנה לו כילד בסופו של דבר מדוע ההורים שלו לא נמצאים איתו.

קארין אלהרר: האובדן הוא אותו אובדן.

קארין אלהרר: זה שהנסיבות הן אחרות זה דבר אחר, אבל זה לא מעניין ילד.

קארין אלהרר: מעניין אותו שאבא ואימא שלו לא נמצאים איתו.

קארין אלהרר: דרך אגב, זה גם מתחבר לנו, אדוני היושב-ראש, לדיונים שהיו לנו בחוק האומנה.

קארין אלהרר: כשדיברנו על קצבת ילד נטוש, הם בכלל לא ידעו להגיד כמה ילדים כאלה יש.

אלי אלאלוף: אפילו גילינו "בור" של 1,300.

קארין אלהרר: כן.

קארין אלהרר: עכשיו אנחנו גם מבינים איך דברים כאלה קורים במדינת ישראל.

הדס דיסין: ילדים נטושים נמצאים בתוך המערכת של ילדים יתומים.

הדס דיסין: הם נרשמים באותו מקום ולכן הם לא קיימים.

קארין אלהרר: אז אתה מבין, אדוני היושב-ראש, הכול מתחבר מה שנקרא ב"הרמוניה", אבל הרמוניה לא טובה.

אלי אלאלוף: במרכאות.

קארין אלהרר: כן.

קארין אלהרר: אני מבקשת לשאול גם נציגים של הביטוח לאומי וגם נציגים של משרד הרווחה מה אתם עושים כדי להכיר בקבוצה הזאת?

קארין אלהרר: אני רוצה להאמין שיש גורם במדינת ישראל, אני לא יודעת מי הוא - - -

הדס דיסין: האפוטרופוס הכללי על הרכוש של הילדים.

קארין אלהרר: ואם אין רכוש, אז יש ילדים.

קארין אלהרר: מה שנקרא, אדוני, לא יודעת אפילו מאיפה להתחיל.

הדס דיסין: רק זכויות, אין חובות.

קארין אלהרר: כן.

קארין אלהרר: זה מדהים.

קארין אלהרר: קודם כל, אדוני, אני יודעת שאתה מתכוון לקחת את זה כפרויקט.

אלי אלאלוף: לא לבד.

אלי אלאלוף: ביחד.

קארין אלהרר: אז אני רוצה להשתתף - - -

הדס דיסין: תודה.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: בבקשה דני ואחר כך נציגת הביטוח לאומי.

דן סיידה: אני שמח להיות בדיון הזה ואני שמח שהדיון הזה מנוהל על ידי אלי אלאלוף.

דן סיידה: אני אומר את זה כמעט בכל ישיבה, אבל פה עם דגש נוסף.

דן סיידה: אני חושב שאני היתום הכי ותיק פה.

דן סיידה: מתוך 59 שנותיי אני 54 שנים יתום.

דן סיידה: מגיל חמש אני יתום.

הדס דיסין: הוא מגיל ארבע.

יהודה גליק: אתה יתום מאבא?

דן סיידה: מאבא, כן.

דן סיידה: יתום אתה נשאר עד 120.

דן סיידה: התחושה הזאת לא עוזבת.

דן סיידה: תגדל, תהיה מה שלא תהיה, אתה נשאר יתום, ואת התחושה במקרה אני מכיר וחש אותה.

דן סיידה: "אבי יתומים ודיין אלמנות אלוהים במעון קדשו".

דן סיידה: ליתומים יש אבא, כי אם לא, אז באמת היינו כולנו איפה שמנית קודם, אז יש לנו אבא אבל חובה עלינו לעשות את דרך העולם ולדאוג שיקבלו את כל מה שצריך לקבל ולתמוך את כל מה שצריך לתמוך.

דן סיידה: אותי יותר מטריד העניין של דיין אלמנות, כי זה פה דין.

דן סיידה: אם מקפחים את האלמנות, כמובן שהילדים מקופחים על ידי זה שהאלמנות מקופחות, אבל שם יש כבר דין בשמיים.

דן סיידה: כיהודי מאמין, אני חושש לזה לא פחות מהיתמות.

דן סיידה: אימא שלי מגיל 34 גידלה אותנו, ואימא שלי הייתה חקלאית במשקים בצפון, לא של היום, של הכול טכנולוגיה, זה לקום בבוקר בלי טרקטורון, זה עם מעדר.

יהודה גליק: כמה ילדים אתם?

דן סיידה: שישה.

יהודה גליק: אתה, איפה?

דן סיידה: אני לפני האחרון.

דן סיידה: בבנים אחרון.

דן סיידה: יש לכם את חבר הכנסת גליק.

דן סיידה: כשחבר הכנסת גליק לוקח משהו, תאמין לי, כל חברי הכנסת מצטערים שהוא לקח אותו כי הוא לא מרפה לרגע אחד, ואם הוא לקח לכם את הנושא, אז אתם עם שני גורמים שאנחנו נהיה איתם ביחד וניקח את הנושא הזה ונתחיל איתו ונסיים איתו בדרך המקסימלית והטובה ביותר.

הדס דיסין: תודה רבה.

אלי אלאלוף: חבר הכנסת ג'מעה.

ג'מעה אזברגה: תודה רבה לך על הדיון החשוב הזה וכל הכבוד לעמותת "אמיצים".

ג'מעה אזברגה: אני גם כן כמו כולם.

ג'מעה אזברגה: כשסיפרת את הסיפור שלך את הזכרת לי את "אשרי יתום אני" של שלום עליכם.

ג'מעה אזברגה: להבדיל מכם אני התייתמתי בכיתה י' כשהייתי בן זקונים.

ג'מעה אזברגה: זו תחנה שכולם מגיעים אליה לצערי, אבל זו דרך העולם כנראה.

אלי אלאלוף: אם מותר לי להגיד הגדרה, יתום זה עד גיל 21, במרוקו זה היה, וכל השאר זה רק אחד שאין לו אבא.

אלי אלאלוף: זה ההבדל, אז אנחנו יתומים כי זה היה לפני גיל 21.

הדס דיסין: במדינת ישראל זה עד גיל 18.

ג'מעה אזברגה: אני הייתי בכיתה י'.

ג'מעה אזברגה: למדתי בבית ספר תיכון בטייבה ואני גר בנגב.

ג'מעה אזברגה: אבא שלי נהרג בתאונת דרכים בשנת 1971.

ג'מעה אזברגה: אימא שלי נפטרה בשנת 1973 כשהייתי בכיתה י'.

ג'מעה אזברגה: אני בן זקונים.

ג'מעה אזברגה: אני הכי קטן במשפחה, כולם נשואים ונשואות, הבנות.

יהודה גליק: כל זה אתה עושה לבד בלי אבא ואימא וגם עובד.

ג'מעה אזברגה: הכול לבד.

ג'מעה אזברגה: עליתי לאוטובוס עד שהגעתי לירושלים.

ג'מעה אזברגה: כתבתי מכתב למנכ"ל, אז בזמנו סמנכ"ל, פקיד.

ג'מעה אזברגה: הוא ראה אותי, ילד בכיתה י' עושה את זה לבד, נתן לי מכתב פטור על המקום ושלח אותי למועצה עוד פעם.

ג'מעה אזברגה: מה אני רציתי להגיד?

ג'מעה אזברגה: הקשיים זה לא רק העניין של הכסף, חבר'ה.

ג'מעה אזברגה: העניין של הכסף זה פרט חשוב אמנם כמו שאמרה קארין, אבל יש דבר יותר חשוב.

ג'מעה אזברגה: היית צריך את הליווי הזה של אדם, אבא, אימא, שכן, שכנה, לא יודע מי, דודה, סבתא.

ג'מעה אזברגה: הרגש הזה חסר לך שאף אחד לא נותן לך את זה מחוץ מאימא שהיא כל עולמי בשבילי.

ג'מעה אזברגה: בכלל, כשחזרתי הביתה אמרו לי ש"קברנו אותה אתמול".

ג'מעה אזברגה: למה אני אומר את זה?

ג'מעה אזברגה: חשוב מאוד הליווי החברתי לא פחות מהכסף.

ג'מעה אזברגה: אולי הכסף חשוב, מה שאתם אומרים, אבל יש דבר חשוב מאוד שהוא הליווי החברתי.

ג'מעה אזברגה: אני רוצה עוד פעם לברך אתכם ולברך את היושב-ראש של הוועדה, מר אלי אלאלוף, ואת יהודה גליק על ההצעה.

ג'מעה אזברגה: בכל אופן אהיה לידכם לימינכם, לשמאלכם, לרשותך, מה שתרצו.

הדס דיסין: תודה רבה.

אלי אלאלוף: אני ארבע שנים כמעט יושב-ראש ועדה.

אלי אלאלוף: לא הייתה ישיבה שהיה גילוי כל כך אישי מכל חברי הכנסת.

אלי אלאלוף: אף אחד לא יכול היה להתחמק, אז תסלחו לי שקצת הארכנו בתחום הזה, אבל זה רק ביטוי להזדהות המוחלטת עם הנושא שאתם הבאתם ובאמת שיהודה הביא לנו, כי בדרך כלל באים, זה טכניקה, ורגש, שמים אותו בצד כדי לקדם טכניקה.

אלי אלאלוף: פה לא יכולנו לעשות את זה וסליחה שהארכנו בדברים האלה.

הדס דיסין: תודה רבה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: מה שהיה לי טוב בתוך המשפחה שיכול להיות שזה חסר במקומות אחרים, ששכר הלימוד, האחים שלי חילקו ביניהם ואני הייתי צריך את שאר ההוצאות.

עבד אל חכים חאג' יחיא: שכר לימוד, כשהייתי סטודנט הם חילקו ביניהם, כל השנים שלמדתי.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הם חילקו את שכר הלימוד ואני הייתי צריך לעבוד בשביל המעונות, בשביל הפרנסה, בשביל כל שאר העלויות, נסיעות.

אלי אלאלוף: בערבית המרוקאית אומרים שיתומים מייד מזדקנים.

מלי דהרי: שמי מלי דהרי, אני עובדת באגף קצבת אזרח ותיק ושארים, מנהלת תחום בכירה.

אלי אלאלוף: למה זה מאוחד?

אלי אלאלוף: מה הקשר בין א ל-ב?

מלי דהרי: האגף שלנו מתעסק בתשלומים עבור קצבאות אזרח ותיק, בין השאר גם עבור אלמנות, יתומים וגמלאות זקנה מיוחדות, אז לכן הצגתי את שם האגף.

אלי אלאלוף: לא, לא, בסדר.

אלי אלאלוף: זה גם ביטוי של מדיניות המשרד.

מלי דהרי: קודם כל אני מייצגת באמת את האגף שלנו שמשלם קצבאות לפי השיעורים שנקבעו על פי החוק.

מלי דהרי: רציתי להתייחס לנתונים שהציגה הדס.

מלי דהרי: כשאת מציגה נתונים, צריך לדייק בנתונים.

מלי דהרי: קודם כל אני מברכת על המעמד הזה של ההכרה של היתומים במדינת ישראל.

מלי דהרי: כפי ששמעתי, באמת כואב הלב ששונה המעמד של מי יתום שנמצא במשרד הביטחון לעומת יתום שמקבל קצבת שארים, אז זה בראש ובראשונה ואנחנו גם נשמח לכל העלאה שתהיה.

מלי דהרי: מה שרציתי באמת להעיר זה לגבי שיעורי הקצבה.

מלי דהרי: אני לא מתחום השיקום, אני לא מתחום המחקר ואני לא מנפגעי עבודה שיש לנו גם יתומים שמקבלים קצבאות תלויים מנפגעי עבודה, ואני לא מנפגעי איבה, שיש לנו גם יתומים שמקבלים מנפגעי איבה, אז לכן אני מייצגת את מה שאני עוסקת, לכן רציתי לדייק.

אלי אלאלוף: באגף שלך אתם מקבלים הרבה תלונות או הרבה בקשות הבהרה?

מלי דהרי: קצבאות השארים הן קבועות על פי החוק.

אלי אלאלוף: זה אני יודע, אבל חוץ מהתשלום הטכני שאתם עושים לפי החוק, אין לי טענה, אוי ואבוי אם זה היה אחרת, אבל אני שואל האם לאגף שלכם יש תלונות, יש בבקשות לבירור, יש יתומים שאמור להגיע להם או הם צריכים איזה שם שאני שונא לבטא אותו?

מלי דהרי: לא.

מלי דהרי: אין מצב כזה כי אנחנו ממצים את זכויותיהם של כל היתומים והאלמנות.

אלי אלאלוף: ואין תלונות על טיפול ביתומים?

מלי דהרי: היו טענות לגבי ילד לומד עד גיל 20 והיה תיקון חקיקה ב-2017 - - -

אלי אלאלוף: כן, במקרה פה.

מלי דהרי: נכון, שילד יתום עד גיל 20 גם שלומד בישיבה גבוהה יכול לקבל קצבת שארים.

מלי דהרי: הורחבו גם המוסדות שיכולנו לשלם עד גיל 20.

אלי אלאלוף: ועשינו את זה רק ללומדי ישיבה?

אלי אלאלוף: לא עשינו את זה לכל הלומדים?

מלי דהרי: לכל הלומדים.

מלי דהרי: בארץ זה מוסד שהוכר על ידי משרד החינוך ויש את המוסדות שרשומים בסעיף בחוק.

מלי דהרי: אז זו הייתה ההרחבה שהייתה ב-2017 וזה גם הורחב לילדים שמקבלים קצבאות תלויים, כי זה רק היה מיוחד למי שמקבל קצבת שארים.

מלי דהרי: ב-2010 הייתה העלאה של שיעור הקצבה גם לאלמנות וגם ליתומים.

מלי דהרי: מ-2010 ועד היום לא הייתה העלאה לקצבאות שארים ולא ליתומים, אז יש לנו אבחנה בין שהורה הוא מקבל קצבת שארים מכוח המנוח, ששיעור הקצבה כפי שאמרת עבור ילד זה 720 שקלים כולל הוותק, אבל זה מכלול של כל קצבת השארים שאלמנה מקבלת גם עבורה וגם עבור היתום.

מלי דהרי: יש ילדים יתומים שאין הורה שזכאי לקבל מכוח המנוח ואז שיעור הקצבה הוא שונה.

מלי דהרי: אם יש יותר משני ילדים הם מקבלים באמת 720 שקלים עם הוותק, ואם יש ילד אחד אז הוא מקבל 11% שזה 934 שקלים עם הוותק.

מלי דהרי: יש לנו מצב שלישי שזה מצב של יתומים משני הורים.

מלי דהרי: יתומים משני הורים, קודם כל אין הגבלה במספר היתומים.

מלי דהרי: כל יתום מקבל עד גיל 24 בהתאם למסגרת שהוא נמצא, זאת אומרת לא יקבל עד גיל 24 בתנאי שהוא נמצא במסגרת מסוימת ולא עד גיל 17 ולא עד גיל 21.

מלי דהרי: אם הוא ילד בצבא סדיר הוא יכול לקבל עד גיל 24 כל עוד והוא נמצא - - -

עבד אל חכים חאג' יחיא: ואם הוא סטודנט?

מלי דהרי: הוא לא מקבל.

מלי דהרי: יש יתומים משני הורים, כל ילד מקבל מכוח כל הורה, והם מקבלים 934 שקלים עם תוספת הוותק המגיעה.

מלי דהרי: בנוסף לקצבאות השארים שמשלם הביטוח לאומי עבור אותם יתומים, יש גם דמי מחיה, שילד שלומד בתיכון מקבל בנוסף לקצבת השארים גם דמי מחיה.

הדס דיסין: רק למי שמגיע לשכר של 11,000 ומשה ושקל.

מלי דהרי: זה כפוף למבחן הכנסה של ההורה.

מלי דהרי: ברור, יש תנאים.

מלי דהרי: יש תקנות.

מלי דהרי: רוצים לשנות?

מלי דהרי: בבקשה, אין בעיה, אז רק אני אומרת את העובדות שקיימות.

יהודה גליק: מלי, אנחנו לא באים בתלונות, אנחנו רוצים לדעת נתונים.

מלי דהרי: אז לכן אני אומרת שכדי לדעת את הנתונים צריך לשבת עם איש מקצוע ולהציג אותם נכון.

מלי דהרי: בנוסף, כל יתום מקבל גם מענק בר מצווה ללא קשר לדת.

אלי אלאלוף: בר מצווה או גם בת מצווה?

מלי דהרי: בר מצווה ובת מצווה.

הדס דיסין: כמה הוא מקבל?

הדס דיסין: כמה עולה בר מצווה בישראל היום?

אלי אלאלוף: 5,855 - - -

מלי דהרי: 5,000 - - -

הדס דיסין: מי עשה בר מצווה ב-5,800?

מלי דהרי: 5,855.

אלי אלאלוף: ואם הוא רוצה עם תפילין ברמה גבוהה אז הוא הולך לחפש.

מלי דהרי: אז נכון שהעלאת הקצבאות, מדובר בהעלאת קצבה לא רק ליתומים, נניח גם לאלמנות, כי אם זה רק ליתומים אז זאת אומרת שבעצם זה גם שולי.

מלי דהרי: אנחנו נשמח כל דבר שיהיה אם האוצר יאשר את זה.

מלי דהרי: אין בעיה.

אלי אלאלוף: תפקידנו לשכנע את האוצר.

אלי אלאלוף: עוד חבר רצה?

דן דיסין: שלום, דן דיסין, אני הבן של הדס.

דן דיסין: אני הייתי בן 7 כשאבא שלי נפטר ואני פחות בא לדבר על הנושא הזה.

דן דיסין: חבר הכנסת עבד אל חכים דיבר וזה עורר אותי קצת.

דן דיסין: כל הנושא של בתי הספר, אין היום ידיעה, לא שאני יודע.

דן דיסין: אין לי ידיעה בנושא אבל אין נהלים.

דן דיסין: אני למדתי בבית ספר קטן ביישוב קטן, אז המורים הכירו אותי, אבל היו הרבה מורים שלא הכירו אותי.

דן דיסין: אין דבר כזה שהם יודעים שאתה יתום.

דן דיסין: כמות הפעמים שהייתי צריך להסביר לאיזה מורה, אה, כן, מה אתה אבא שלך עושה?

דן דיסין: אבא שלי נפטר, היא די גדולה.

דן דיסין: זה לא רק זה.

דן דיסין: אימא שלי, אימא שהשקיעה בי רבות ועדיין משקיעה - - -

אלי אלאלוף: האם את מרשה לנו לשאול מה הוא עושה היום?

דן דיסין: אני היום סטודנט ומקטלג בבית מכירות.

דן דיסין: אני חוקר ספרים עתיקים.

דן דיסין: זו עבודה מאוד מעניינת.

אלי אלאלוף: איפה לומדים דבר כזה?

דן דיסין: לא לומדים.

דן דיסין: חוץ מזה אני סטודנט לכלכלה ומדעי המחשב.

הדס דיסין: הוא עובד כי אימא שלו לא יכולה להרשות לעצמה להחזיק אותו.

אלי אלאלוף: זה גם טוב לחיים לעבוד.

עבד אל חכים חאג' יחיא: לא יזיק.

עבד אל חכים חאג' יחיא: תאמינו לי שלעבוד זו עוד מסגרת.

דן דיסין: בכל מקרה, אימא שלי הייתה עובדת בחברה שהייתה עובדת הרבה עם אמריקאים.

דן דיסין: היא הייתה הרבה פעמים מסיימת לעבוד רק ב-03:00 בלילה, מה שאומר שבבוקר הילד היחיד שהיה צריך לארגן את עצמו וגם לפעמים את האחים שלו, זה אני.

דן דיסין: אני לא בא ומתלונן חלילה, אבל כמות הפעמים שאיחרתי, נראה לי איחרתי לבית הספר יותר משהגעתי בזמן, אז מורים לרוב הכירו אבל אם היה מורה שלא מכיר, אז הייתי חוטף לפעמים על הראש וזה היה גם כשהייתי בכיתה ב או ג או ד וזה משהו שבית הספר כמוסד לא נתן לו מענה.

דן דיסין: כנ"ל אישורים לטיולים שנתיים.

דן דיסין: אימא באה הביתה נורא מאוחר והיא קמה אחריי, אחרי שיצאתי כבר, אז כמות הפעמים שלא הבאתי אישור לטיול שנתי היא גדולה מאוד.

דן דיסין: זה משהו נורא קטן, אבל זה משהו שקיים.

דן דיסין: בישיבה התיכונית, הגעתי לישיבה תיכונית, לתיכון בפנימייה, אף אחד לא הכיר אותי.

דן דיסין: רק אחרי ארבעה חודשים המחנך לקח אותי לשיחה אישית.

דן דיסין: אחרי כמה דקות הוא אמר לי, רגע, אז מה אבא עושה?

דן דיסין: אמרתי, תראה, אבא נפטר, והוא לא ידע מה להגיד לי.

דן דיסין: הוא הרגיש לא נעים.

דן דיסין: אין מענה, אין ידע, אין ליווי.

הדס דיסין: ואנחנו נחשבים משפחה מוצלחת מאוד.

הדס דיסין: ככה נראית משפחה מוצלחת יתומה מאב.

אלי אלאלוף: למה הדילמה?

אלי אלאלוף: האם אתה רוצה שידעו עליך הכול?

הדס דיסין: האם יתומי צה"ל ויתומי טרור, יש להם דילמה כזאת?

אלי אלאלוף: יש, ודאי, אבל יש להם גאווה גם.

הדס דיסין: יש להם את הליווי אחר הצהריים.

אלי אלאלוף: אני אספר לכם משהו קצת להוריד את המתח המרגש הזה.

אלי אלאלוף: זה לא דיון רגיל.

אלי אלאלוף: אפילו אני אזכור את הדיון הזה מכל הדיונים שקיימנו.

אלי אלאלוף: בגיל 18 הייתי ראש מחנה של ילדים בסיכון בקזבלנקה, 1,500 ילדים.

אלי אלאלוף: אני בן 18, אולי 19.

אלי אלאלוף: הייתי ראש המחנה.

אלי אלאלוף: זו אהבליות מוחלטת לתת לילד כזה אחריות כזאת.

אלי אלאלוף: כשגמרנו וחזרנו, וזה מחנה במרוקו, זה לא כמו פה שלושה ימים ושלום על ישראל.

אלי אלאלוף: זה היה שלושה שבועות.

אלי אלאלוף: כשחזרנו כמובן מותשים, אני שומע מישהי שדופקת על הדלת של הבית שלנו ואימא פותחת לה ואומרת לה, מדאם, מה את רוצה?

אלי אלאלוף: אימי דיברה עם אחרים בערבית, איתנו בצרפתית, ואז הגברת לא ידעה ערבית, אז היא אמרה, אני מחפשת משה אלאלוף, אז היא אמרה, איזה?

אלי אלאלוף: יש לנו שישה, אז איזה היא בוחרת, אז היא אמרה, אלי.

אלי אלאלוף: אלי זה לא משה, זה - - -, אז היא אמרה, לא, אבל הוא עכשיו ניהל את המחנה.

אלי אלאלוף: היא הקימה בית יתומים בקזבלנקה.

אלי אלאלוף: היא הדודה של שר החינוך לשעבר יצחק לוי, והיא אמרה שהיא רוצה שאני אבוא לנהל בית יתומים, אז אימא שלי, אני שומע אותה אומרת לה, לכי, לכי, הוא בעצמו יתום.

אלי אלאלוף: הוא ילך לנהל בית יתומים?

אלי אלאלוף: זה התפקיד הראשון שהיה לי בחיים בתחום של הרווחה, אז אני מבין כל מילה שאתה אומר.

אלי אלאלוף: אצלנו מי שהיה אחראי להעיר בבוקר, להכין, ואותי שכחו, עד גיל 9 הייתי בחדר, לא שלחו אותי לבית ספר, זו אחותי מריז ז"ל שהיא אמרה לי יום אחד, בוא, בוא אני אקח אותך, אני ארשום אותך אצל מנהל בית הספר, שבשבילנו זה היה חצי אלוהים כזה, מפחיד, אז אני מבין, אתה גדלת מהר מדי, כמעט בלי ילדות הייתי אומר, אבל עם תחושת אחריות.

אלי אלאלוף: הייתי קונה אותך בכל תפקיד בעולם בגלל יכולת לקיחת האחריות שלך.

עבד אל חכים חאג' יחיא: כבוד היושב-ראש, הילד שהוא בתיכון זה שונה, אבל ילד שהוא בכיתה א, שהמורה או המורה שלו אומר לו, אל תבוא מחר בלי אבא, זה הכי קשה לילד.

עבד אל חכים חאג' יחיא: המשפט הזה הוא הכי קשה לילד שהוא קטן, שהוא גם תקופה קצרה אחרי היתמות.

מירב בן ארי: אני הייתי עשר שנים, אף פעם לא אמרו אבא או אימא, אמרו הורה.

הדס דיסין: עדיין כשהבת שלי צריכה להירשם לאיזה חוג והיא לא מצליחה לעבור בשדה של הרישום - - -

מירב בן ארי: אז אני רוצה להגיד לך שאפילו בצבא היה טופס עד שאנחנו החלפנו, ממש לפני שנתיים, שהיה כתוב שם האב והחלפנו את זה להורה, והיום כמעט כל משרדי הממשלה, בעיקר אחרי שהחלפנו את זה לפני שנתיים-שלוש, מחויבים לכתוב הורה, לא אב ולא אם.

מירב בן ארי: דרך אגב, אם יש טפסים, אתם יכולים להעביר לנו ואנחנו נחליף.

מירב בן ארי: עשינו את זה בכל מקום.

אלי אלאלוף: יש לי אילוץ שהוא הצלצול של השעה 11:00, חייבים לסגור את הישיבות של הוועדות והייתי רוצה להגיע לסיכום, ברשותכם, אז בואו נתמקד.

אלי אלאלוף: סיימת?

דן דיסין: כן, סיימתי.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: כן, גברת.

ארנה קרצר: קרצר ארנה מעמותה פרלמנטרית לזכר השואה.

ארנה קרצר: מדינת ישראל כשהיא קמה, היא קלטה הרבה מאוד יתומי השואה.

ארנה קרצר: האם מישהו חקר מה קרה איתם?

ארנה קרצר: בשנת 1957 בהסכם השילומים עם גרמניה החליטו שניצולי שואה זכאים ללימודים אקדמאיים, מימון.

ארנה קרצר: הרבה לא ידעו.

ארנה קרצר: רק לפני כ-13 שנה גילו וזה היה מאוחר מדי.

ארנה קרצר: במדינה שלנו באופן כללי הייתי מציעה, היות וגם אני, וכל הכבוד לכם, גם אני בת לניצולי שואה שלא זכו ללמוד.

ארנה קרצר: עשו את כל המאמצים שאני ואחי נלמד, וגם את ילדיי גידלתי, לימודים, לימודים, לימודים כפי שלנין אמר.

ארנה קרצר: בכלל, כל הכבוד שביטוח לאומי נותן, אבל הייתי מציעה שהילדים שלכם יזכו ללימודים חינם.

ארנה קרצר: להוציא את זה, לא שביטוח לאומי ישלם, שתהיה קרן לילדים האלה לתת להם.

ארנה קרצר: זה העתיד של המדינה שלנו ולא משנה איזה ילד, מאותה יכולת או משהו.

ארנה קרצר: תנו לו את האפשרות ללמוד, תנו לו את הבסיס ואת היתר לאט-לאט.

ארנה קרצר: תודה רבה.

אלי אלאלוף: תודה לך.

אלי אלאלוף: לא ידעתי איך את הולכת מילדי השואה לזה, אבל החיבור מדהים.

אלי אלאלוף: תודה לך, גברת.

הדס דיסין: במיוחד שמדובר בילדים באמת עם פוטנציאל תרומה למדינה ולחברה, גבוה, ואתם הדוגמא.

אלי אלאלוף: ודאי.

אלי אלאלוף: אני ברשותם אנסה לסכם וזה לא סיכום היסטורי, זה סיכום טכני לישיבה הזאת שיחייב אותנו להרבה מאוד מהלכים נוספים, וכפי ששמעתם, כל חברי הכנסת שישבו, ובוודאי נעניין גם נוספים אם ירצו, מוכנים להירתם.

אלי אלאלוף: א, אני מודה לכם ולחברי יהודה שביקש לצאת לכמה דקות, על הדיון הזה, על זה שאפשרתם לנו לקיים דיון כזה ובאמת ננסה לא לאכזב.

אלי אלאלוף: בכל מקרה זה תהליך.

אלי אלאלוף: בחירות זה באוויר.

אלי אלאלוף: זה תהליך שיכול להימשך גם אחרי הבחירות.

אלי אלאלוף: יש רצף בדרך כלל.

אלי אלאלוף: בוודאי יהיו הרבה חברים שיישארו פה, לא כמוני.

יהודה גליק: הוועדה הזאת חייבת אותך להמשיך בזה.

אלי אלאלוף: אוקי.

אלי אלאלוף: אנחנו ניקח בשם הוועדה את העבודה של הממ"מ וכפי שאמרו לנו, עד סוף ינואר אנחנו נקיים דיון שני עם הנתונים של הממ"מ.

אלי אלאלוף: דבר שני, אני ממליץ ואני מבין שזה יהיה בהסכמת החברים, אנחנו ננסה לבנות הצעת חוק שמאגמת את הנושא של היתומים האזרחים, לא אלה שמטופלים מסיבות כאלה ואחרות, אלא שאינם מטופלים מסיבות אזרחיות.

אלי אלאלוף: היועץ שלי ירכז את הצוות יחד אתכם והנציגים של חברי הכנסת, נועם הס שכרגע פשוט לכמה ימים הוא במילואים.

אלי אלאלוף: כשיחזור זה הנושא שלו.

אלי אלאלוף: הוא גם מכין לי את המסמך הזה שכולל את כל נושא הקצבאות.

אלי אלאלוף: זה מסמך מאוד חשוב.

אלי אלאלוף: נשמח שאנשי הביטוח לאומי יבדקו אותו ותפיצו אותו ביניכם בלי שום בעיה.

אלי אלאלוף: אנחנו גם נביא לצוות הזה שיטפל בהכנת החוק, נציגי המשרדים הרלוונטיים שציינתם, חינוך ראשון, כי זה רוב הזמן של הילד, אני מקווה, רווחה ובריאות, בעיקר במרכיב של בריאות הנפש.

אלי אלאלוף: אנחנו גם נחפש את המקומות שבהם יכולים לתת מעמד מיוחד ליתומים.

אלי אלאלוף: אני זוכר בילדות שלי היה לי כרטיס 75% הנחה לרכבת מרוקו.

אלי אלאלוף: לא שנסעתי הרבה אבל הייתה לי גאווה עם התמונה שלי.

אלי אלאלוף: זו התעודה הראשונה.

אלי אלאלוף: ציינתם את הנושא של המשפחות מול הוצאות ארנונה, זה ברור, הנושא של משפחות יתומים בנושא הדיור, אז כל זה, כל אחד ואחד מהנושאים שהעליתם, אנחנו נתמודד איתם.

אלי אלאלוף: מה שאפשר לעשות טכנית כמו לבקש חוזר מנכ"ל ודברים מסוג זה ממשרד החינוך - - -

יוכי סימן טוב: טיפלנו.

אלי אלאלוף: את ממשרד החינוך?

יוכי סימן טוב: כן.

הדס דיסין: אני מבקשת רק שחוזר מנכ"ל לא יגיע פתאום עכשיו, אלא שתהיה חשיבה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: החוזר צריך להיות אחרי שולחן עגול.

אלי אלאלוף: כל הנושא של בחירת המוסדות בגלל מצב של היתומים שהם חייבים לצאת מהבית ולהיות במסגרות חוץ-ביתיות, חייבים להתמודד עם זה בבניית תהליך מאוד מסודר ורגיש, כי לא היינו רוצים שישלחו ילד מבלי שזה קרוב לבית.

אלי אלאלוף: ישלחו אותו למוסדות שיתמכו בגישה לילדים היתומים המיוחדים, וזה בעיקר מופנה לנושא של הרווחה שיש שם ערב רב חיובי של זה.

יהודה גליק: עוד חודשיים יש ועדה?

אלי אלאלוף: אנחנו הצענו הקמת צוות שיטפל בהצעת חוק בעניין הזה, שירוכז על ידי הנציג שלי והנציגים של כל אחד.

אלי אלאלוף: מי שירכז, אמרתי, זה נועם הס.

אלי אלאלוף: אני שוב מודה לכם ותסלחו לנו שגם החלק האישי שלנו בא לידי ביטוי, אבל זה ביטוי להזדהות והערצה לתפקיד שמילאתם אתם, המשפחות של האמיצים, שהגדלתם את עצמכם.

אלי אלאלוף: תודה רבה, הישיבה נעולה.