הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 219, 2018-05-22 10:00

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם.

יפעת שאשא ביטון: אני פותחת, ברשותכם, את דיון הוועדה בנושא מצבם של בני נוער מהחברה האתיופית.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מקיימים את הדיון במסגרת יום מיוחד שיזמו חברי הכנסת פנינה תמנו-שטה ואברהם נגוסה.

יפעת שאשא ביטון: הם בטח יצטרפו אלינו בהמשך.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ננסה לסקור את המענים שניתנים לבני הנוער מהעדה האתיופית, מצבם בתוך החברה ואיך אנחנו יכולים לסייע בידיהם להשתלב בצורה טובה יותר, להיות חלק אמיתי מהחברה שלנו, בצורה אינטגרלית, ולראות איך אנחנו לוקחים את ערפל האפליה שמדוברת ומסיטים אותו הצדה, כי אנחנו מדברים על בני נוער שנמצאים פה כבר לא מעט שנים, חלקם אפילו נולדו כאן במדינת ישראל ואנחנו לא רואים שום סיבה שבשנת 2018 הם לא יהיו חלק אמיתי מהחברה הישראלית.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נפתח עם י', שיספר לנו קצת על פרויקט שהוא עשה, אחר כך אנחנו נראה סרטון שהוא ביים.

יפעת שאשא ביטון: תספר לנו קצת עליך, קצת על המסגרת שאתה מגיע ממנה, על הסרטון.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נראה אחר כך את הסרטון ואז נפתח את הדיון לכולם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נאמר, החלק הזה לא בשידור כרגע, בגלל שטרם מלאו ל-י' 18, מותר לי להגיד?

יפעת שאשא ביטון: ואחרי שהוא יסיים לדבר אז אנחנו נוכל גם לפתוח את השידור לשידור אינטרנטי ולהתחיל בדיון.

יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה.

י': אני מכפר נוער קרית יערים, שנה חמישית, במגמת תקשורת, אני עושה סרט גמר.

י': עם הרבה מחשבה בחרנו לעשות סרט על אלימות משטרתית, אבל לא איזה משהו שניקח עכשיו ונעשה סרטון שיוצר רגש אלים, אלא שניקח חמישה סיפורים שיושבים ומדברים מול המצלמה, את הסיפור שלנו, את החוויה שלנו כלפי המקרה הזה.

י': שלא נצא מסכנים או זה, אלא כאילו רואים, אנחנו מדברים על המקרה הזה, המקרה הזה בתוכנו, קורה לנו, אבל אנחנו באמת יוצאים שם חזקים יותר וזהו.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל אני מאוד מברכת על השיח ושזה מגיע דווקא ממך, כשאתה אומר 'אנחנו לא רוצים לדבר ממקום של חולשה, אנחנו רוצים לדבר ממקום של חוזק ולצאת, לצמוח ממה שקרה לנו', ואני חושבת שזה כשלעצמו צריך להיות המסר, לא רק אגב לבני הנוער האתיופים, אלא בכלל, אם אנחנו כחברה נדע להתחזק ולהיות ממקום של חוזק ולא של חולשה אז אולי אנחנו נצליח גם להגיע למקומות אחרים.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נצפה בסרט.

קריאה: רק להשתמש במושג 'ישראלים יוצאי אתיופיה'.

קריאה: במיוחד כשמדברים על הילדים, הם לא אתיופים.

יפעת שאשא ביטון: מקבלת.

יפעת שאשא ביטון: (הקרנת סרטון).

יפעת שאשא ביטון: קודם כל תודה רבה לנערים, תודה רבה לאסתר, שמלווה אותם.

יפעת שאשא ביטון: הסרטון הזה יכול להיות מסמך שמתעד את החוויה מהעיניים של בני הנוער.

יפעת שאשא ביטון: אני מקבלת את ההערה שנאמרה כאן, אם כי אני אוכל לחדד את זה.

יפעת שאשא ביטון: אמרו לי תגידי 'ישראלים', לא 'אתיופים', אבל אתה יודע מה?

יפעת שאשא ביטון: אני מזרחית ואני אף פעם לא אומרת 'אני ישראלית מזרחית', ברור שאני ישראלית ואני בטוחה שאנחנו נגיע ליום שזה ברור, מבחינתי הוא כבר קיים, אבל גם בהוויה שלכם, שברור שהם ישראלים, אבל המוצא שלהם והייחודיות התרבותית שלהם היא מאתיופיה.

קריאה: לא, כשמשתמשים ב'יוצאי אתיופיה' זה בסדר, פשוט הדיבור קודם היה 'נערים אתיופים', אז יוצאי אתיופיה, אתיופים לבד זה באמת קצת יותר קשה.

יפעת שאשא ביטון: מקבלת, ושוב, אני מייחלת ליום שהשיח יהיה כזה פתוח כי הדברים באמת יהיו מאוד מאוד ברורים מאליהם.

יפעת שאשא ביטון: אסתר, את רוצה לומר כמה דברים?

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

אסתר בירס: אוקיי.

אסתר בירס: קודם כל אני רוצה להגיד שהשתתפנו עם הסרט בתחרות דוקאביב לפני ארבעה ימים וזכינו במקום הראשון מכל המגמות בארץ.

אסתר בירס: אני רוצה להגיד שזה היה תהליך מאוד מאוד מאוד משמעותי.

אסתר בירס: כשעלה הנושא לסרט, כשזה בא מ-י', אני מלמדת את י' כבר מכיתה ט', הוא מסיים תיכף י"ב, זאת אומרת שזה מסע, זה תהליך מאוד מאוד ארוך, וכשעלה הרעיון לסרט היה ברור שאם יש תלמיד שיכול להוביל את זה זה י', ולמה י'?

אסתר בירס: כי ל-י' יש תפיסת עולם ביקורתית, הוא מסוגל להסתכל על העולם שלא כמו נער מאוד מאוד צעיר, בעיניים מאוד בוגרות וגם מסוגלות לראות את המציאות מעמדה של כוח, מהמקום של 'אני יודע שאני מוחלש, אבל אני לא חלש', אלה שני דברים שונים לגמרי.

אסתר בירס: זאת אומרת שאם יש מציאות שבה אני נמצא והיא מציאות קשה, היא לא בהכרח קשורה רק אליי, היא קשורה גם למנגנונים מאוד מאוד מורכבים ומסובכים.

אסתר בירס: אחד המנגנונים שבסרט בחרנו לשתף זה באמת העניין הזה של גזענות מוסדית של המשטרה.

אסתר בירס: כמי שמלווה את הילדים האלה ופוגשת אותם כל שבוע וכשהתחלנו את התחקיר לסרט, אני רוצה להגיד שגם כשאני מכירה אותם, ואני כבר עשר שנים עובדת בבית הספר הזה, אני הייתי בהלם מכמות הסיפורים שנחשפנו אליהם, מכמות הילדים שמדברים על אלימות משטרתית שהם פוגשים בה כל יום.

אסתר בירס: לא באופן יוצא דופן, לא במקרים קיצוניים, במקרים מאוד יומיומיים, לפעמים ללכת ברחוב ולהיעצר שוב ושוב והשאלות, 'מה אתה עושה?

אסתר בירס: לאן אתה הולך?

אסתר בירס: ' זאת אומרת שהשהות שלי במרחב הציבורי היא לא דומה לשהות של מישהו אחר שחי במדינה הזאת.

אסתר בירס: אולי י' ומאור תיכף ירחיבו כי זאת החוויה שלהם ולא החוויה שלי, אבל כמי שליוותה אותם אני יכולה להגיד שזאת חוויה מאוד מאוד קשה ושזאת חוויה שבסופו של דבר היא נטבעת, היא נטבעת בגוף של הנער וכשאתה - - -

יפעת שאשא ביטון: בנפש גם.

אסתר בירס: בוודאי שבנפש, בוודאי.

אסתר בירס: ובסופו של דבר כשאתה גם הופך להיות אדם יותר בוגר החוויות האלה לא נעלמות, הן לא הולכות לשום מקום.

אסתר בירס: אני מאוד שמחה שהוזמנו לפה ואני רוצה להודות לך שהרמת את הכפפה, כי אני יודעת שזה סרט שיכול לעורר דיון שהוא גם סוער, כי יש פה איזה שהיא נקודת מבט שהיא גם מאוד ביקורתית והיא מאוד אישית, ואני כן הייתי שמחה אם הוועדה הזו תוכל לדון גם בעניין הזה, שבני נוער, שכל חטאם שצבעם שחור, מסתובבים במדינת ישראל ונעצרים על ימין ועל שמאל ולא מרגישים בטוחים במקום שבו הם חיים.

אסתר בירס: זה אולי מאור ו-י' יספרו מהחוויה האישית שלהם.

אסתר בירס: אני רק רוצה להודות להם על זה שהם פתחו את העולם הזה בפניי, בפנינו, כי באמת זו הייתה חוויה יוצאת דופן.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, אסתר.

יפעת שאשא ביטון: הצטרפה אלינו גם מהרטה, ברוכה הבאה.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אקריא לפרוטוקול, כי יושבים כאן מספר בני נוער שחלקם אולי קטינים, אז אני קובעת כי לפי סעיף 120 לתקנון, ככל שתהיה בקשה או שיעלה הצורך יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים שעליהם דובר בציבור או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינם של קטינים או ככל שהדבר נדרש לבקשת מי שהשתתף בישיבה אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום לו נזק או לזולתו.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר לך, אסתר, אנחנו מעלים בכנסת דיונים שאמורים לעורר את השיח, גם במקום שלא נוח בו, כי אם הכול היה נוח ונעים אז לא בטוח שהיינו מתכנסים כאן, בטח לא מדי שבוע.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כאן כדי לדון בבעיות הקשות, אנחנו כאן כדי לנסות ולפתור את הדברים שאנחנו חושבים שצריכים להתנהל אחרת.

יפעת שאשא ביטון: משיח שקיימתי במהלך הימים האחרונים, גם בעקבות הסרט, אז אנחנו יכולים לספר שבשנה וחצי-שנתיים האחרונות נעשים תהליכים מאוד משמעותיים, גם במשרד לבטחון פנים, כדי לתקן את זה וכדי להסתכל על הדברים בצורה אחרת ולנהל אותם בצורה אחרת.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר במאמר מוסגר, אולי זו הערה מיותרת, אבל היא כל פעם קופצת לי, גם אמרתי אותה בשקט למהרטה, גם בעיית המסתננים לא מקלה עלינו ומעצימה את התחושה של חוסר הביטחון בגלל הזהות בצבע העור.

יפעת שאשא ביטון: זה מחייב אותנו להיות ערניים שבעיים ומאוד מזוקקים בהתנהלות שלנו.

חנה אלעזר לגסה: - - - של יוצאי אתיופיה - - - לטפל בהם - - - ולעשות אותם - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל, ברשותך, אני עוד לא דיברתי על להכניס שוטרים לשום שכונה.

חנה אלעזר לגסה: אבל זו התכנית של המשטרה, זו התכנית, להכניס שוטרים - - -

יפעת שאשא ביטון: אני מאוד מבקשת, אנחנו לא - - -

חנה אלעזר לגסה: כולם יודעים טוב מאוד שבשכונות של - - -

יפעת שאשא ביטון: מי גברתי?

חנה אלעזר לגסה: חנה.

יפעת שאשא ביטון: חנה, אנחנו לא מתפרצים פה בצד, ואם את תרצי לדבר אני יותר מאשמח לאפשר לך, אבל בואו ננהל דיון מכובד כדי שנוכל לשמוע את כולם וגם אותך בהמשך.

יפעת שאשא ביטון: אמי, את רוצה לומר כמה דברים?

יפעת שאשא ביטון: אמי, מנכ"לית משרד המשפטים.

יפעת שאשא ביטון: אחר כך נעבור לעלם ואנחנו נחכה לנציג מהמשרד לבטחון פנים.

אמי פלמור: לא בשלב זה.

אמי פלמור: אסתר שלחה לי את הסרט וחשבתי שאפשר לדבר על הדברים בצורה תיאורטית, אפשר לראות את הדברים מנקודת מבט שבאמת משקפת, אני חושבת שזה נהיה יותר רלוונטי אפילו בימים אלה, את הגזענות במובן הכי פשטני שלה, כפי שהיא נאמרה על ידי הנער הראשון ואני מציעה לשמוע את מה שהוא אמר.

אמי פלמור: הוא אמר 'אפשר לעשות לי את זה כי חושבים שאני חלש', שאתה סתם נער.

אמי פלמור: אני חייבת להגיד שאני מעריצה מאוד את היכולת לשקף את המציאות כפי שהיא, חלק מהנערים בסיטואציה כזו או אחרת שתו או אולי עשו רעש ובמצבים אחרים שבהם הם לא עשו כלום, אבל הגזענות באה לידי ביטוי בזה שאתה מסתכל על הנער ואתה יודע שאין לו עורף וזה הדבר שמאפשר את ההתייחסות הזאת.

אמי פלמור: החשיבות של הדיון פה היום היא קודם כל להגיד בצורה מאוד מאוד ברורה שאין דבר כזה נער שאין לו עורף במדינת ישראל.

אמי פלמור: שיידעו כל הגורמים, כולל הגורמים שהם אצלי במשרד, אנחנו נתייחס לזה אחר כך, שאי אפשר יותר לקחת נערים לתחנת משטרה ולהניח שיש רק אמא בבית ולכן אף אחד לא יבוא ויהפוך שולחן בתחנה ויגיד 'מה פתאום נעצר נער ללילה?' זה דבר אחד.

אמי פלמור: הדבר השני הוא שאנחנו צריכים לקחת אחריות, וזה אני אומרת שוב, גם ביחס לפעילות שלנו, על המשמעות העמוקה של כל מפגש של כל נער בהקשרים האלה של מעצר, של הליכים משפטיים וכן הלאה, ולהבין שגם אם בסופו של דבר הנער, לא מוגש נגדו כתב אישום או הוא לא נכנס לתוך המערכת המשפטית, עצם המפגש המאכזב עם הרשויות בשלב מוקדם של החיים משפיע לאחר מכן על כל ההמשך, על התפקוד בתוך מערכת החינוך, על התפקוד החברתי, האזרחי, והאחריות היא עלינו.

אמי פלמור: היא עלינו כמדינה או כרשויות שונות, יש פה נציגים של השלטון המקומי ויש גם שיח, אני חייבת להגיד, השיח הזה שמטריד נערים הוא גם שיח של פקחים של הרשויות המקומיות, זה לא רק שיח של משטרה.

אמי פלמור: כלומר השיח הזה בפארקים, הרבה פעמים המפגש הוא לא, לא שאני רוצה לקחת משהו מהאחריות שמוטלת על המשטרה, אבל המפגש הזה, המטריד, הרבה פעמים הוא גם עם נציגים של הרשויות המקומיות.

אמי פלמור: אנחנו צריכים להבין שההשלכות הן הרבה מעבר, אז צריך לעשות איזון בין הצורך לשמור על הסדר לבין המשמעות העמוקה והקשה של המפגש הזה שנעשה בצורה לא רשמית.

אמי פלמור: אני אתייחס אחר כך, יש נתונים, אני חייבת להגיד שאני בטוחה שהם יעלו פה אחר כך - - -

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נחכה לנציג של בטחון פנים שנמצא בדיון אחר וכשהוא ייכנס אנחנו נעשה שיח - - -

אמי פלמור: אני רק אגיד משפט לסיום.

אמי פלמור: יש נתונים מבחינתי מאוד משמחים על הירידה באחוז הנערים יוצאי אתיופיה שנמצאים היום בכלא אופק.

אמי פלמור: לעומת מספרים מזעזעים שהיו בעבר יש היום נתונים אחרים לחלוטין.

אמי פלמור: זה אומר שיש תהליך וצריך לשים לב שהתהליך הזה קורה וחשוב שיהיה נרטיב שלא מנציח כל הזמן את התחושה שאין מה לעשות, המצב הוא אסוני ושום דבר לא ישתנה לעולם.

אמי פלמור: יש שינוי וחשוב לי שבתוך השינוי הזה תהיה מודעות לזה שקמה היום יחידה בתוך משרד המשפטים שעוסקת במאבק בגזענות הממסדית, היא מקבלת תלונות, היא רוצה לקבל את כל התלונות הקיימות כדי לפקח וכדי לוודא שבמקומות שבהם אפשר להתערב אנחנו נתערב.

אמי פלמור: אנחנו כמשרד המשפטים, כיחידה לתיאום המאבק בגזענות, נוכל להתערב ונוכל לא להשאיר אף אחד בתחושה שהוא נטול עורף.

אמי פלמור: זה חלק מהמשמעות.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, אמי, משרד המשפטים.

יפעת שאשא ביטון: עלם, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: תחליטו מי מציג ובאיזה סדר.

אירית אלוני: אני אתחיל.

אירית אלוני: אני אירית, אני ראש תחום של כל מרכזי הנוער בעמותת עלם, 26 מרכזים ברחבי הארץ, אני אתן סקירה כנציגה מטעם עמותת עלם על פועלנו עם בני נוער, אבל בגלל שבעלם אנחנו מאמינים ש'אל תדברו עלינו בלעדינו', אז רוב מי שידבר זה בעצם עובדי נוער שלנו וצעירים וצעירות שהגיעו כאן בנציגות כל כך יפה, כדי שהם באמת יוכלו להיות השגרירים שלנו את העבודה בשטח.

אירית אלוני: אז עלם עובדת כבר מעל 35 שנה עם נוער במצבי סיכון.

אירית אלוני: בשני העשורים האחרונים אנחנו עובדים עם 20,000 בני נוער כש-45% מהם הם בני נוער עולה ועולים, מברית המועצות, אתיופיה וצרפת, וגם מפתחים תכניות מיוחדות אל הנוער העולה, ומה שמאוד מאוד חשוב, ש-30% מהעובדים והמתנדבים שלנו הם בני עולים ועולים, גם מברית המועצות וגם מאתיופיה, כי ההבנה שלנו שהם הגשר, הם השגרירים, הם המתווכים והם המודלים בתוך המרכזים לעבודת נוער נכונה.

אירית אלוני: מה שאנחנו מגלים בשטח, וזה משהו שאנחנו רוצים לתת לו איזה שהוא דגש, כי ממנו ייצא כל הדיון, אני מאמינה, כי זה משהו מאוד מאוד חדש, לנו בתוך השטח, ואנחנו גם מסתמכים על מחקר שנעשה במכון ברוקדייל ב-2010 שאומר שמצבם של בני נוער עולה יוצאי אתיופיה הוא יותר חמור מאשר בני נוער עולה מיתר שאר המדינות, והנתון המפתיע הנוסף, שבני נוער עולה שנולדו בארץ המצב שלהם חמור יותר מבני נוער עולה שנולדו באתיופיה.

אירית אלוני: כלומר, מה אומר הדיסוננס?

אירית אלוני: אנחנו אמורים לחשוב שהם כבר נקלטו בארץ ועברו איזה שהוא תהליך של דה סוציאליזציה והתמקמו, קיבלו את התרבות, למדו, ואותו נרטיב שאנחנו כבר באמת יצאנו ממקומות הסיכון, אבל לא, המקומות הם הרבה יותר חמורים.

אירית אלוני: תחושת חוסר שייכות, לא אל המשפחה, לא אל התרבות שממנה באתי ולא אל הארץ שקלטה אותי הם עמוקים, חזקים והפער הוא מאוד מאוד גדול ולתוך זה נוצר ריק מאוד מאוד גדול.

אירית אלוני: מהמקומות של החוויה הם מגיעים אלינו מול אותם מקומות שהצגתם כאן, של גזענות, של ניכור, של חוסר שייכות, של בדידות ובעיקר של חוסר אמון בממסד.

אירית אלוני: לא רק בשיטור יש יתר, אלא גם ברווחה, גם במשרד החינוך, תחושה ש'לא מאמינים בנו, שאנחנו לא רצויים' ועם תחושת חוסר האמון הזו הם יוצאים החוצה וזה בא לידי ביטוי בהמון כאב, בהפחתתו על ידי חומרים ממכרים, אלימות, נשירה מבתי ספר, נשירה מהצבא.

אירית אלוני: את כל זה אנחנו יכולים לראות כסימפטום לתחושות המאוד מאוד מאוד קשות.

אירית אלוני: אז מה אנחנו עושים בעלם?

אירית אלוני: קצת ניתן בקצרה, מה אנחנו עושים אל מול התופעות?

אירית אלוני: כמובן שאנחנו נמצאים בכל השכונות, אנחנו יודעים שאוכלוסיות יוצאות אתיופיה נמצאות בשכונות מבודדות ומרוכזות, אז אנחנו מגיעים אליהם.

אירית אלוני: עלם מפתחת לאורך כל השנים פרקטיקות לבני הנוער.

אירית אלוני: כלומר אם יש חוסר אמון כל כך גדול הם לא יבואו אלינו, הם לא יצרכו את השירותים, אז מה אנחנו צריכים לעשות?

אירית אלוני: לחפש אותם, לחפש אותם עם הניידות של עלם, לחפש אותם עם המתנדבים שלנו, להגיע לשכונות.

אירית אלוני: בשנתיים האחרונות פיתחנו פרקטיקות עבודה שאנחנו מגיעים אל בתי הספר, פותחים מרכזי נוער בתוך בתי הספר.

אירית אלוני: אנחנו נגיע, אנחנו נעשה ריצ'ינג אאוט, אנחנו נאתר ואנחנו נצליח לגעת.

אירית אלוני: תכנית שלא תדע לגעת ולחזר לא תצליח לגעת בבני הנוער, כי המקום של חוסר האמון הוא כל כך עמוק.

אירית אלוני: אנחנו לא מוותרים, ומגיעים ולא מוותרים ואנחנו מחזרים ואנחנו מייצרים בתוך המרכזים אווירה לא מתייגת, כי יש בה מתנדבים ויש בה סטודנטים ויש בה אנשי מקצוע והם מגיעים ואנחנו מקבלים אותם לא ממקום שיפוטי, כמו שהם, בתוך מרכזים שמעוצבים בסטינג מזמין של בתי קפה, שנראים כמו בית.

אירית אלוני: הם מגיעים ואנחנו מנסים לתת להם את תחושת השייכות, מדברים על הגזענות, מדברים על הכאב, מדברים על האפליה, לא פוחדים לדבר אותה, שמים את המשקפיים המאוד מאוד כואבים שרואות דרכם ומרגע שהרכבנו את המשקפיים האלה אי אפשר להוריד אותם, אז אתה מתחיל כבר לראות הדרה ואתה מתחיל לראות פגיעה.

אירית אלוני: אנחנו בתוך המרכזים מנסים לתת מענה.

אירית אלוני: בניית הקשר והאמון היא רק אמצעי, היא לא המטרה, היא אמצעי כדי לפתח מסוגלות בכל אחד ואחד מהנערים המקסימים, לתת להם את התחושה שהם מסוגלים, שהם יכולים, לבדוק מה הם רוצים, להרחיב הזדמנויות, להוציא ממעגלי העוני, להחזיר את החוויה המיטיבה שיש עורף ולתת להם את העוגן, גם בקבוצת השווים שלהם, שמגיעה למרכזים, גם באמצעות המתנדבים המדהימים שלנו שיספרו וגם באמצעות אנשי המקצוע.

אירית אלוני: יש לנו תכניות ליווי אישיות, תכניות קבוצתיות, כלומר המרכזים מהווים חממה כשכל הזמן תזכרו ש-90% מהעבודה שלנו היא בניית אמון ולחזר ולהגיע אליהם.

אירית אלוני: בחוץ, בתוך הבתים, לתת מענה להורים, לתת ייעוץ להורים, גם למשפחות, התערבות בתוך המשפחות.

אירית אלוני: מה שמאוד מאוד כואב, שאנחנו עושים באמת את העבודה ומבינים שכשהם יוצאים החוצה הם נתקלים שוב אז זה חוזר חזרה, נתקלים שוב וחוזר חזרה.

אירית אלוני: אנחנו היום מבינים שזה חייב לעבוד בשני רבדים, בתהליכים מקבילים, שלנו, של אנשי המקצוע, ושלנו כחברה, כמדיניות.

יפעת שאשא ביטון: ושל הרשויות.

יפעת שאשא ביטון: כן.

אירית אלוני: אז אני לא ארצה להרחיב, כדי לא לקחת את הזמן, כי לידי נמצאת מנהלת מרכז הנוער 'הפוך על הפוך' בקרית ים שתוכל לדבר את זה ואחר כך מזל מרחובות ואחר כך נשמע מעלמה ונשמע את עמית ונשמע גם מעלמה גם את כל הצעירות.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

מזל דמוזה: אני חייבת להגיד שרוב הסיפורים פה די היו מוכרים מהשטח.

מזל דמוזה: הגעתי למרכז הנוער לפני שלוש שנים בערך, נולדתי וגדלתי בקרית ים וככה אני בתור נערה פחות הכרתי את הסיפורים האלה ופתאום זה, וזה ממש הכה בי.

מזל דמוזה: החוויות זה חוויות שחוזרות על עצמן, בני הנוער שמגיעים אלינו הרבה פעמים הסיפורים הם לא תמיד, כמו הסיפור השני, של הנער שאמר שהוא לא היה מסוגל בכלל לספר את זה, הוא לא רצה שהחברים ישמעו על זה.

מזל דמוזה: אותו מקרה קרה גם אצלנו, זה לא קורה רק בלילות, בשכונה, אמצע היום, צהריים, שני נערים, אחד יוצא אתיופיה, אחד לא, מסתובבים להם ברחוב, קופצים עליהם שלושה שוטרים, עורכים עליהם חיפוש, מחליטים לעשות את החיפוש על הבחור יוצא אתיופיה, מפשיטים אותו באמצע השכונה לעיני עוברי אורח, ילדים, מבוגרים, פחות שמו לב למי נמצא באזור.

מזל דמוזה: ומה שמפתיע שאת הסיפור הזה אני לא שמעתי מאותו נער שזה קרה לו, דווקא מהחבר שלו, שהתבייש בשבילו.

מזל דמוזה: הוא ניסה למשוך את האש ולצעוק ולקלל אותם, אבל הוא הבין שהוא לא מעניין אותם, יותר מעניין קצת להציק למישהו שיותר קל להחליש.

יפעת שאשא ביטון: תספרי קצת על הפעילות שלכם, אני מבינה שאת מרכז את הפעילות בקרית ים?

מזל דמוזה: בקרית ים, כן.

יפעת שאשא ביטון: את רוצה לספר קצת על המפגש שלך, על התרומה שלך בעצם בגיוס בני הנוער, על התהליך שאתם עוברים ביחד?

מזל דמוזה: בגדול שלבי הגיוס הם השלבים הכי קשים.

מזל דמוזה: קודם כל עם בני נוער בכללית זה תהליך חיזור מאוד ארוך.

מזל דמוזה: תהליך החיזור אחרי בני נוער יוצאי אתיופיה הוא קצת יותר מורכב, בגלל שיש את המקום הזה של החשד והפחד - - -

יפעת שאשא ביטון: של חוסר האמון.

מזל דמוזה: כן.

פנינה תמנו: גם אולי בגלל המערכת הפורמלית.

מזל דמוזה: נכון.

מזל דמוזה: אנחנו לא גוף פורמלי, אבל המקום היותר קשה זה כשאנחנו נכנסים לבתי הספר, כשזה הגוף הפורמלי ואנחנו מגיעים בכובע לא פורמלי ועד שאנחנו יוצרים את המקום הזה של אמון, שהם יודעים שהם יכולים לבטוח בנו, שהם יכולים לשתף אותנו ולהעלות ולהציף את מה שעובר עליהם בצורה פתוחה, בצורה של לדבר בגובה העיניים, זה תהליך של כמה חודשים וזה יכול לקחת גם שנה.

מזל דמוזה: מעבר לזה אחד מהפרויקטים שאנחנו עושים זה בשיתופי פעולה בבתי הספר, זה קבוצה של נערות.

מזל דמוזה: להביא את השיח של בני נוער ונערות לתוך בתי הספר, משהו שמקשה עוד יותר את התהליך הזה של החיבור ושל בניית האמון ויצירת הקשרים המשמעותיים, מה שגורם להם בעצם להגיע אלינו בסוף, למרחב שלנו.

מזל דמוזה: קודם כל זה הדמויות שנמצאות שם, אם זה המתנדבים, אם זה העובדים, הצוות, הוא מאוד מגוון, מגיע מכל מיני תחומים, מכל מיני צבעים, נקרא לזה, והרעיון הוא לתת להם את המקום שהם יכולים לדבר את הכול, אם זה את הכאב, אם זה את השמחה, גם אם זה דיונים על גזענות, שהרבה פעמים זה מרגיש, 'אני לא אדבר עכשיו על גזענות כי אני אתפס כחלש' אבל פה אנחנו אומרים להם 'יש לכם את המקום, בואו נדבר על זה כולם מול כולם'.

מהרטה ברוך: כמה נערים ונערות יש במועדון?

מזל דמוזה: בסך הכול בשנה אנחנו עובדים עם 195 נערים.

מזל דמוזה: זה המספר האחרון.

יפעת שאשא ביטון: 190 בקרית ים, או בכלל?

מזל דמוזה: בקרית ים, כן.

אירית אלוני: בעמותת עלם אנחנו עם 2,000 בני נוער.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: ניתן לעוד נציג מעלם ואחר כך אנחנו נשמע את המשרד לבטחון פנים.

אירית אלוני: יש גם את מזל ואחריה תדבר ר'.

יפעת שאשא ביטון: אז ממש בקצרה, בסדר?

נגה אשגרטש: אני מתנדבת במרכז נוער בקרית משה ברחובות.

נגה אשגרטש: הגעתי לשם מתוך מקום של להחזיר למקום שבעצם פיתח אותי כי היה לי נורא קל להגיע מתוך קרית משה למקום אחר, שהוא יותר בעייתי, יותר פשיעה, יותר אלכוהול, יותר סמים ועוד דברים, והמקום הזה, פינת הנוער, המרכז של עמותת עלם, בא בשילוב עם המשפחה, שהוא ידע להוביל אותי למקומות הרבה יותר טובים.

נגה אשגרטש: זה היה לפני עשר שנים, ההורים שלי עוד לא היו כל כך במקום הזה של להבין ולכוון והפינה, זה מה שהיא עשתה בעצם, היא כיוונה אותי, היא ידעה לדבר איתי ואני היום בפינת הנוער מגיעה למקום של להבין את הנערים, לשמוע אותם, לקבל אותם, להראות להם שמה שהם עוברים היום, גם היום, אחרי עשר שנים, זה מה שאני עברתי.

פנינה תמנו: בת כמה את?

נגה אשגרטש: בת 24.

פנינה תמנו: יש את היתרון גם לדבר אליהם בגובה העיניים, את קרובה לגיל שלהם.

נגה אשגרטש: בדיוק בגלל זה באתי.

נגה אשגרטש: היו לי סיטואציות שם עם כמה נערים, היה שם נער שהתלהם, שצעק, שהפגין הרבה כוח, אמרתי לו 'תירגע, אני חלק ממך, אני אתה, אני עברתי את אותו דבר שאתה עברת, גם אותי לא קיבלו וגם אני חוויתי גזענות וגם אני הסתרתי מההורים שלי דברים שלא היו מחוברים בין התרבות האתיופית ולישראליות פה וזה בסדר'.

נגה אשגרטש: וככה יצרנו איזה שהוא סוג של קשר שבנוי על הבנה, שבנוי על אותו קו, אני פה, אתה שם, אנחנו באותו מקום.

נגה אשגרטש: זה מה שאני נורא אוהבת במרכזים של פינת הנוער, גם במרכזים של עמותת עלם, למקום שלנו קוראים פינת הנוער, אז סליחה.

נגה אשגרטש: יש לנו מתנדבים יוצאי אתיופיה גם מהשכונה וגם לא מהשכונה, שהנערים רואים שמה שקורה בקרית משה קורה רק בקרית שמונה, זה קורה גם - - - המנהל של פינת הנוער, הוא גר בגדרה, הוא ממוצא אתיופי, והוא גם מספר להם את אותם סיפורים שהוא חווה.

אירית אלוני: חשוב לציין שבני הנוער מגיעים לכל מרכזי הנוער וכל הפרויקטים של עלם מבחירה.

אירית אלוני: אין כפייה, הם מגיעים אלינו כי הם בוחרים להגיע גם אם זה אחרי תהליך חיזור.

אירית אלוני: הם גם בוחרים עם מי לדבר, זה לא שהם מדברים עם איש מקצוע מסוים, עם אחד מהמטפלים - - -

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת הם מנהלים את התהליך בעצם ולא מישהו מנהל אותם.

אירית אלוני: הם מנהלים את התהליך, בדיוק.

אירית אלוני: פרקטיקת השותפות היא מאוד מאוד חשובה, זה חלק מהתהליך.

יפעת שאשא ביטון: תודה.

ר.א.: אני ר'.

ר.א.: עברתי הרבה דברים בחיים שלי, הרבה גזענות, עברתי הרבה בתי ספר שלא קיבלו אותי כשהייתי עולה חדשה.

ר.א.: עליתי לפה, לא נולדתי פה.

פנינה תמנו: איפה את גרה?

ר.א.: בפתח תקווה.

פנינה תמנו: מהעיר שלי.

ר.א.: אני עוד חודש בת 18.

ר.א.: את הדברים האלה עברתי כשהייתי ילדה קטנה, כשמלא בתי ספר לא רצו לקבל אותי כי אני שחורה והעיפו אותי ממקומות שלמדתי בהם יום אחד.

ר.א.: הגעתי לפרויקט עלמה, שהם מצאו אותי מסתובבת ברחוב ועושה הרבה דברים שאני לא צריכה לעשות.

ר.א.: הייתי גם לא מרגישה טוב, לקחו אותי לבתי חולים, לא רציתי ללכת לטפל בעצמי, או שלא היה אכפת לי מעצמי, כי ראיתי הרבה דברים שלא הייתי צריכה לראות ונפגעתי מהרבה אנשים בעולם, בהרבה גזענות.

ר.א.: עלמה עזרו לי הרבה וזהו.

יפעת שאשא ביטון: את מרגישה שהפרויקט נתן לך מעין בית, מעטפת?

יפעת שאשא ביטון: מקום מוגן להיות בו?

ר.א.: מקום מוגן, עזרה, אהבה, תמיכה שבמקומות אחרים לא קיבלתי.

ר.א.: גם במעון צופיה קיבלתי הכי אהבה שבבתי הספר האחרים לא קיבלתי.

ר.א.: מעון צופיה זה - - -

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים.

ר.א.: יש מקומות שנתנו לי בחיים שלי הרבה חיוך ושמחה וחום ואהבה, ויש מקומות שלא נתנו לי, כאילו הרגשתי הרבה גזענות.

פנינה תמנו: ככה הרגשת במערכת החינוך בפתח תקווה?

ר.א.: כן.

פנינה תמנו: מאיפה את, יוספטל או עמישב?

ר.א.: תקומה.

פנינה תמנו: ואיפה למדת ביסודי?

ר.א.: למדתי בבית ספר, אני לא יודעת איך קוראים לו, אבל מול העירייה יש בית ספר חרדי שנכנסתי לשם ליום אחד וביום השני התקשרו בבוקר ואמרו להורים שלי שלא להביא אותי לבית הספר.

פנינה תמנו: באיזה כיתה היית?

ר.א.: הייתי עולה חדשה, רק עברתי לגור בפתח תקווה ופשוט אמרו לי לא להביא אותי לבית הספר.

יפעת שאשא ביטון: זה גם קטע ששמים אותם בבתי ספר דתיים ישר.

מהרטה ברוך: את תתגייסי?

ר.א.: כן, אני מתגייסת ב-4.11.

ר.א.: זה החלום שלי.

ר.א.: לא משנה כמה עברתי בחיים שלי אני תמיד אלחם על זה שאני אתגייס למשמר הגבול.

פנינה תמנו: יש בדיחה על מג"ב.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת, בכבוד על מג"ב פה בשולחן, יש פה רגישות.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו נציגות משפחתית ראויה שם.

יפעת שאשא ביטון: מהרטה, בבקשה, רצית להתייחס לדברים של עלם.

מהרטה ברוך: בהמשך למה שנאמר, התמונה לא נעימה, בלשון המעטה והשאלה מה אנחנו עושים, מה צריך לעשות כדי שהמצב הזה ישתנה, ישתפר.

מהרטה ברוך: אירית, את אמרת שמצבם של בני הנוער שנולדו פה רע יותר ממצבם של בני הנוער שעלו מאתיופיה, שהגיעו לפה כעולים ואני מסכימה איתך.

מהרטה ברוך: אני מרגישה את זה, רואה את זה ואני חושבת ששם יכולה להיות נקודה שאיתה אפשר להתחיל במערכת החינוך.

מהרטה ברוך: מה שקורה, אני הגעתי לארץ כילדה בת עשר לישראל והיה לי מזל, זה מזל גדול שלי כי מבחינתי אני הגעתי לפה כשהכרתי כבר את אתיופיה, הכרתי את ההורים שלי בחוזקות שלהם, אני זוכרת את אבא שלי חזק ונלחם ושומר עלינו בדרך, ממש מציל את חיינו והזיכרון של ההורים שלי בחוזקם הוא משהו שכבר היה קיים אצלי.

מהרטה ברוך: כשהגעתי לארץ הייתי מספיק צעירה כדי ללמוד פה את התרבות החדשה, כדי בסוף להגיע לאוניברסיטה וכו', הייתי מספיק צעירה כדי להשתלב גם פה.

מהרטה ברוך: אלה שנולדים בארץ או אלה שהגיעו בגיל מאוד צעיר, בעצם חסר להם החלק הראשון, חסר להם השורשים שלהם, הבית שלהם, חסרה להם החוויה שלהם את ההורים שלהם חזקים וההורים שלנו, שעשו את הבלתי אפשרי ובזכותם אנחנו פה, ההורים האמיצים האלה, כשהגיעו לפה אמרו לנו 'מה שהיה היה, משנה מה שקורה פה'.

מהרטה ברוך: אז לא, מה שהיה הוא מאוד מאוד חשוב ואני חייבת לציין גם שמערכת החינוך שלתוכה נכנסנו עודדה אותנו לזנוח את מה שהיה שם ופשוט להשתדל להיות כמה שיותר להיות ישראלים.

מהרטה ברוך: אני גם זוכרת שרקדתי ריקודי עם, שרתי שירי ארץ ישראל וקראו לי רוחמה וחשבתי שככה אני אהיה הכי ישראלית שיש.

מהרטה ברוך: לא, החיבור האמיתי שלי לעצמי התחיל בזה שהתחברתי לשורשים שלי.

מהרטה ברוך: לכן אני חושבת שהלימוד של התרבות האתיופית, החיבור של הנערים האלה להורים שלהם, לשורשים שלהם.

מהרטה ברוך: לא מזמן יצא מסע של נערים מתל אביב לאתיופיה, בעיניי זה דבר שראיתי שעשה שינוי עצום על הנערים, הם פתאום הבינו מאיפה ההורים שלהם באו, הבינו את ההורים שלהם, הבינו את התרבות שלהם, את הכוח שלה, את העוצמה שלה.

מהרטה ברוך: כשאתה מועצם מבחינת השורשים שלך, מבחינת מי שאתה, היכולת שלך להתמודד עם הסביבה הגזענית היא הרבה הרבה יותר טובה.

מהרטה ברוך: אז לצד זה שאנחנו צריכים להשתדל לשנות את המערכות, את המשטרה, את החינוך וכמה שיותר למגר את הגזענות, אני חושבת שתהליך של למידה של התרבות שלנו, של חיזוק של הילדים שלנו, במורשת שלהם, חיזוק של השורשים שלהם הוא מאוד מאוד משמעותי ובזה צריך, אני חושבת, לשים את הדגש.

מהרטה ברוך: אגב, החיבור הזה, הכרת הסיפור שלנו, הוא חשוב לנו, אבל לא רק לנו, גם לחברה הישראלית.

מהרטה ברוך: אני גם פוגשת אנשים שביקרו באתיופיה, שפתאום נחשפו לסיפור האמיתי של הקהילה האתיופית והם אומרים לי 'וואו, אנחנו לא ידענו, כמה זה מדהים, כמה זה יפה'.

מהרטה ברוך: פתאום היחס שלהם משתנה לחלוטין.

מהרטה ברוך: אולי נקודת התחלה יכולה להיות בללמוד באמת את הסיפור הזה ולהתחבר.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה לגמרי, מהרטה.

יפעת שאשא ביטון: אני כאשת חינוך כבר הרבה מאוד שנים אומרת שהפסיפס החברתי שלנו זה העושר התרבותי שלנו וביום שאנחנו נפסיק לפחד ובתוך מערכת החינוך אנחנו נלמד על התרבויות השונות שיש כאן, והילדים כולם, כשיושבים הילדים בכיתה, כל אחד בכל שלב שהוא ירגיש שהוא מחובר והתרבות שלו באה לידי ביטוי אנחנו נהיה חברה טובה יותר.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאנחנו גם מספיק בשלים כחברה לעשות את השינוי הזה.

יפעת שאשא ביטון: אני כל הזמן אומרת, עוד 5 יחידות במתמטיקה, עוד 2 ספרות, עוד זה, הכול חשוב, אבל אם אנחנו לא נביא את התרבות שלנו לתוך בית הספר ואנחנו נחנך שם ונלמד שם ונראה אחד את השני, אנחנו לא באמת נבנה חברה חזקה.

יפעת שאשא ביטון: אז אני לגמרי מסכימה וזה גם אפילו יהיה אחד הדברים שאנחנו נציין כסיכום הוועדה ואני מקווה שבמשרד החינוך - - -

אמי פלמור: צריך לעשות צדק בהקשר הזה.

אמי פלמור: קודם כל גם בדוח למיגור הגזענות נגד יוצאי אתיופיה וגם בתכניות של משרד החינוך, אגב ועדת ביטון וכן הלאה, הנושא של הלימוד של קהילת ביתא ישראל כחלק בלתי נפרד מתולדות עם ישראל נמצא היום כבר בתוך מערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: נמצא ונלמד או נמצא ומומלץ?

אמי פלמור: קודם כל צריך להגיד שזה שנים ראשונות, אנחנו נמצאים בתוך תהליך.

אמי פלמור: אני, כבוגרת מערכת החינוך לפני 30 שנה, עוד לא למדתי, התלמידים שהיום נמצאים במערכת החינוך בחטיבה העליונה אמורים להיחשף לדבר הזה.

קריאה: אמורים.

אמי פלמור: לא, לא, לומדים.

אמי פלמור: אני רוצה להגיד - - -

יפעת שאשא ביטון: אנחנו תיכף נשמע את משרד החינוך בצורה מסודרת ואז הם יוכלו לייצג את עצמם.

אמי פלמור: אני לא על תקן הסנגורית של מערכת החינוך פה, אבל אני רוצה להגיד, מדינת ישראל כבר הודתה ואמרה שהסיפור של ביתא ישראל הוא חלק בלתי נפרד מתולדות עם ישראל, מתולדות הציונות.

אמי פלמור: כלומר הצורך ללמוד מחדש את הסיפור - - -

פנינה תמנו: יש הכרה, חד משמעית, בשנתיים האחרונות יש עבודה על זה.

אמי פלמור: צריך לתת עוד הרבה רוח גבית לתהליך הזה, אבל זה כבר נמצא.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שאנחנו ניתן כאן, ניתן את הרוח הגבית כדי שזה לא רק יימצא שם, שזה יחיה וינשום שם ובסדר, אנחנו מקבלים את זה שדברים הם תהליכיים, אבל אנחנו צריכים להיות כאן כדי לוודא שזה באמת קורה.

פנינה תמנו: משרד החינוך דיברו?

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע את המשרד לבטחון פנים ואחר כך - - - אתה רוצה עכשיו, חבר הכנסת?

דב חנין: כן, כי אני צריך לרוץ.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז חבר הכנסת דב חנין ואחר כך המשרד לבטחון פנים.

דב חנין: תודה לך, גברתי יושבת הראש על כינוס הדיון הזה ותודה לכולכם שהגעתם ואתם משתתפים איתנו היום.

דב חנין: אני מתנצל בפניכם שהגעתי לדיון באמצע ואני גם אעזוב אותו באמצע כי היום הזה, יום השוויון ליוצאי אתיופיה, שאני אחד היוזמים שלו, הוא יום שבו אנחנו עושים דיונים בכל ועדות הכנסת במקביל.

דב חנין: אני הגעתי לכאן מהדיון בוועדת החוקה.

דב חנין: אני רוצה לומר לכם שעצם העובדה שהכנסת החליטה לקבל את ההצעה שלנו ולציין אחת לשנה את יום השוויון, יום המאבק לשוויון יוצאי אתיופיה, ביום שהוא יום השנה למחאה ציבורית המונית של בעיקר צעירים מקרב יוצאי אתיופיה, מחאה מאוד מאוד מרשימה שהתרחשה ברחובות תל אביב, הייתה לי הזכות להיות שם יחד עם המוני המוני צעירים יוצאי אתיופיה, בעיקר צעירים, מחאה שהתחילה באמת ברגע של המון אופטימיות וכוח, כי המון אנשים יצאו החוצה להשמיע את קולם, למרבית הצער היא הסתיימה באלימות משטרתית ובמראות מאוד קשים, אבל העובדה שהכנסת בחרה דווקא את היום הזה לציין כיום המאבק למען שוויון יוצאי אתיופיה בישראל, אני חושב שזו החלטה חשובה ואני מקווה שהיום הזה יישאר איתנו עוד שנים, עד אשר אנחנו נגשים - - -

אמי פלמור: להיפך, אנחנו מקווים שהיום הזה יתייתר תוך כמה שנים.

דב חנין: כן, כן.

דב חנין: אני מדבר בזווית ריאליסטית, אני מקווה שהוא יישאר איתנו עוד שנים עד אשר אנחנו נגשים את השוויון המלא שאנחנו רוצים להגיע אליו ביחס ליוצאי אתיופיה בישראל.

דב חנין: אני מודה לך באמת על ההיענות לבקשה לקיים את הדיון על מצבם של צעירים יוצאי אתיופיה בישראל.

דב חנין: זה ציבור מאוד גדול, 40,000 צעירים ובני נוער יוצאי אתיופיה זו קהילה מאוד צעירה ואני שמעתי בכאב מאוד גדול את האמירה, שהיא כנראה נכונה, שמצבם של יוצאי אתיופיה שנולדו בישראל קשה יותר מאשר של אלה שנולדו באתיופיה והגיעו לארץ בתור ילדים או בני נוער.

דב חנין: זו בסופו של דבר תעודה קשה לנו, לחברה הישראלית, וזה מחייב אותנו להרבה חשבון נפש על מה שקורה כאן.

דב חנין: אני שומע מאוד בהתרגשות את הדברים שלכן, הנציגות, החניכות והפעילות בעלם, העבודה של עמותת עלם היא מרשימה מאוד, מאוד מאוד מרשימה ומאוד מרגשת, אבל אני הייתי רוצה לראות את המדינה נכנסת פה לדבר הזה.

דב חנין: את המדינה, את הרשויות המקומיות.

דב חנין: זה שיש את עמותת עלם, כל הכבוד, אם היה לי כובע הייתי מוריד בפניכם, אבל איפה הרשויות המקומיות?

דב חנין: איפה מדינת ישראל?

פנינה תמנו: דב, יש פה גם תכנית עלמה לנשים.

אירית אלוני: של עלם.

דב חנין: עלם ועלמה, זה כל הכבוד, אבל עדיין המערכת הציבורית צריכה להתגייס לעניין הזה במלוא העוצמה ובמלוא הכוח.

דב חנין: נמצאת מולי עורכת הדין פלמור, מנכ"לית משרד המשפטים, שהובילה מהלך מאוד חשוב, אני מאוד מאוד מעריך אותו, של המדינה בנושא ההתמודדות עם הגזענות, היבט משלים של הדבר הזה הוא להבין שאנחנו לא רק צריכים להתייחס לבעיה כשהיא פורצת החוצה ונראית, אלא אנחנו צריכים להתמודד עם המורכבויות מההתחלה, מהגיל הכי צעיר, ללוות את בני הנוער, את בנות הנוער, לאפשר להם להתבטא, לבטא את עצמם, לקדם את עצמם, להוביל את עצמם, להשמיע את הקול שלהם, לחיות באופן מלא בחברה כאזרחים ואזרחיות שוויוניים.

דב חנין: אני, גברתי יושבת הראש, מאוד הסכמתי עם האמירה שלך, אני חושב שטוב מאוד שהיא תהיה חלק מהסיכום של הדיון הזה.

דב חנין: הפסיפס של החברה שלנו הוא העושר שלנו.

דב חנין: אנחנו, למרבית הצער, חיים בחברה שבה ביטויים של גזענות נעשים יותר ויותר רווחים, לא רק כלפי יוצאי אתיופיה, והם ביטוי של חולשה של החברה ושל המחלה של החברה.

דב חנין: צריך להבין שגזענות היא מחלה מאוד מאוד מיוחדת, היא כאילו תוקפת קודם את המותקף, אבל בסופו של דבר היא הורגת גם את המתקיף, היא מחסלת את החברה כולה.

דב חנין: ולכן רק אם אנחנו נבין שהכוח של החברה שלנו והיתרון של החברה שלנו הוא בזה שאנחנו אנשים שונים, ממוצאים שונים, מעדות שונות, לפעמים גם דתות שונות, לאומים שונים, זה כוח של חברה, שאנחנו יודעים לקחת את השוני הזה ולהפוך אותו לנכס, אני מאוד מאוד מקווה שנתקדם בכיוון הזה ותודה לכולכם שהגעתם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, חבר הכנסת דב חנין.

יפעת שאשא ביטון: המשרד לבטחון פנים יסלח לי, אבל חברת הכנסת פנינה תמנו-שטה צריכה לצאת לביקורת המדינה, אז היא תדבר ואחר כך אתם.

פנינה תמנו: האמת היא, גברתי היושבת ראש, שאני לחלוטין מצטערת על זה שאני לא אוכל להישאר, עם זאת יש לי שעות ארוכות וקילומטראז' עם מי מנציגי המשרדים.

פנינה תמנו: אני רוצה לקחת את זה לכיוון אחר, כמובן שאני גם רוצה לברך את דב, שיחד איתו אנחנו מובילים את היום הזה ועם חבר הכנסת נגוסה, יש לנו עוד שותף?

דב חנין: שלושתנו.

פנינה תמנו: בשנה הבאה בעזרת ה' - - -

יפעת שאשא ביטון: אז הפעם אני קיפחתי את הלבנים לצורך העניין, אני הזכרתי את חברי הכנסת נגוסה ותמנו-שטה וצריך לכתוב לפרוטוקול שגם חבר הכנסת דב חנין יזם את היום.

פנינה תמנו: ודב הוא המוביל העיקרי בעניין, אבל לא בקרדיט עסקינן.

פנינה תמנו: אני רוצה לשים זרקור, בגלל שאני לא יכולה לשמוע אתכם, אבל כן יש דברים שאני רוצה שנתייחס אליהם, אני רוצה להתייחס לביטחון האישי, גם הפיזי וגם הנפשי, של ילדים יוצאי אתיופיה בתוך המרחב החינוכי הפורמלי.

פנינה תמנו: אני מרגישה, עירית, שלמרות שיש מאמצים מלמעלה, ישבנו על מדיניות ויש 'הדרך החדשה', ובאמת כשאנחנו מביאים פנייה שקשורה לגזענות, של איש חינוך כזה או אחר, או אלימות או הדרה, היא נפתרת, אבל בסוף בסוף התחושה שלי זה שאנחנו צריכים לראות איך אנחנו גורמים לכך שהפיקוח יגבר, גורמים לכך שהאנשים בטח, שאותם מנהלים ומורים שנכנסים לחדרי חדרים, אני אומרת לך, דברים, עדויות מדברים לאחרונה, של פשוט מסחרה שעושים על ילדים יוצאי אתיופיה, כל אחד, 'אני מוכן לקבל ארבעה', בישיבה, ישיבה אמיתית של אנשי חינוך, 'אני מוכן חמישה', 'אני מוכן עשרה', כאילו מדובר בכבשים, אולי בכיסאות.

פנינה תמנו: זה עדיין מתמשך.

פנינה תמנו: עדיין יש קייטנות נפרדות שיש רק גדר.

פנינה תמנו: לצערי עוד פעם פתח תקווה, והיה לי שיח עם ראש העיר.

פנינה תמנו: רק בשנה האחרונה, אני שמה את הילד שלי בקייטנה, ליד קייטנה אתיופית, שזה אותה קייטנה, אנחנו לא מדברים על שני גופים שונים, וכשהוא בא לבקר הוא בא לבקר, בוודאי, לא את הקייטנה של יוצאי אתיופיה.

פנינה תמנו: וזה מרתיח את הדם כי עושים הסללה ואם זה באותו מקום אין שום סיבה שהם לא יהיו ביחד עם כל הילדים האחרים.

פנינה תמנו: אי אפשר לפגוע בביטחון האישי שלהם ובביטחון הפיזי גם, כולל הפיזי, אלה פשוט דברים שאני מרגישה, עירית, שאנחנו מאבדים זמן.

פנינה תמנו: זה כמו שעון חול מבחינתי, כל ילד כזה, כשילדה זוכרת - - - את יודעת, כשסיפרה הבחורה האמיצה שהגיעה לכאן ומספרת את העדות שלה, מה אותו יום עשה לה, שאותו בית ספר לא היה מוכן יום אחרי זה לראות אותה.

פנינה תמנו: אני אומרת לכם, אנחנו לא יכולים להמשיך.

פנינה תמנו: אם צריך להפעיל כלים יותר אגרסיביים, אז תפעילו, כי לא נראה לי שמישהו מפעיל - - - לא, לא מעיפים פה אנשים במדינת ישראל לבית, שאנשים יתחילו לשלם בכיסא שלהם, כולל מנהלי בתי ספר שמדברים ככה וכולל מורים.

פנינה תמנו: שיילכו הביתה, לא על הגב של הילדים השחורים במדינת ישראל.

פנינה תמנו: ואת יודעת כמה פניות ציבור מגיעות אליי?

פנינה תמנו: אני יושבת ובוכה, אם ילד בן ארבע, מתעללים בו כאילו היה חיה, זו פשוט בושה וחרפה.

פנינה תמנו: היה צריך להקפיץ מפקחת ארצית כדי שאותה גננת ואותם מורים יפסיקו להתעלל בילד הזה כי ההורים שלו לא דוברים מילה בעברית.

פנינה תמנו: לצערי זה לא דוגמאות של אחת ל-, זה קורה המון.

פנינה תמנו: אני חושבת שצריך להגביר את המענים ואת הכתובות.

פנינה תמנו: אני חושבת שאתם צריכים להנגיש, לא ייתכן שאנחנו, אנשי הציבור בתוך הקהילה, נצטרך כל הזמן לקבל את זה.

פנינה תמנו: שלוש שנים אני לא הייתי ישנה באחת בלילה, כי זה מה שהייתי עושה.

פנינה תמנו: זה לא התפקיד שלי, זה לא התפקיד של עלם, זה התפקיד של המדינה, תנגישו מענים, שתהיה כתובת אמיתית, בזמן אמת.

פנינה תמנו: ברגע שפוגעים בילד אתם תטפלו בזה.

פנינה תמנו: ולגבי המשטרה, ובזה אני אסיים ואצא, אתם חייבים להתחיל לחשוף את הנתונים.

פנינה תמנו: זה בכלל לא מעניין אם אתם אומרים 'אוקיי, תמונת המצב החדשה', כמה תיקים נסגרו, כמה כתבי אישום הוגשו יראו שבעצם צדקו יוצאי אתיופיה.

פנינה תמנו: אנחנו לא צריכים את האישור הזה, אנחנו יודעים שצדקנו, אנחנו מכירים, זו קהילה קטנה, אנחנו יודעים שכמעט בכל בית שני נפתחו תיקים לילדים, אנחנו חווינו בעצמנו אלימות משטרתית, כולנו היינו צעירים.

פנינה תמנו: תחשפו את הנתונים כי זה יכול לעודד את הקהילה.

פנינה תמנו: אם יש שיפור תחשפו אותו.

פנינה תמנו: זה בדיוק המקום לעשות את זה.

פנינה תמנו: אני מכירה חלק מהנתונים ואני יודעת שיש מי מכם שעושים עבודה מאוד מאוד קשה, אבל אם אתם מסתירים את זה אני לא מצליחה להבין מה - - - ופה המקום - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, הנתונים ייחשפו עכשיו בדיון, זה גם מה שסוכם, חיכינו גם לנציג שיגיע.

פנינה תמנו: אז אני אתעדכן לאחר מכן.

פנינה תמנו: תודה, גברתי היושבת ראש.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חברת הכנסת פנינה תמנו-שטה, על הדברים, וכן, האמת שאני מאוד מסכימה, לא רק לגבי יוצאי אתיופיה, אלא בכלל במערכת החינוך, מורים שלא מתאימים, אם הם יידעו שמקומם לא יהיה שם אז אולי אנחנו נתחיל לראות שינוי גם בהיבט הזה.

קריאה: רציתי להגיד, בהקשר למה שפנינה אמרה.

יפעת שאשא ביטון: המשרד לבטחון פנים, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע את המשרד לבטחון פנים, נאפשר להם ואז אני אתן לך.

שי יאסו: שלום לכולם.

שי יאסו: תודה רבה, גברתי.

שי יאסו: אני אתחיל באמת בתודה לקהילה כי הקהילה הביאה מתנה לחברה, לדעתי זה המחאה.

שי יאסו: המחאה עשתה דבר שלא היה פה, פשוט עוררה את כולם והבנו שאנחנו טועים, כחברה בכלל, לא רק משטרה, לדעתי כולנו טעינו והיינו צריכים להשתפר.

שי יאסו: ברוך ה', אני חושב שאחרי שלוש שנים יש שיפורים.

שי יאסו: אני אלך על הקטע היותר חיובי כי אני מטבעי חיובי, מה גם שזו המציאות, ברוך ה', דברים משתנים.

שי יאסו: אני אתייחס לעשייה המשטרתית בנקודות.

שי יאסו: ראשית, בשורה טובה זה שאנחנו עדים לעובדה שבכלא אופק יש ירידה מדו ספרתי לחד ספרתי, שזה בסביבות ה-8%, שזה מצוין.

שי יאסו: פעם דיברנו על 38%, על 40%, אנחנו מדברים פה היום על 8%.

שי יאסו: זה המון ביחס לאוכלוסייה, אבל עדיין יש פה ירידה שהיא משמעותית.

שי יאסו: זו בשורה כשלעצמה.

שי יאסו: למעשה זה חלק מהתוצרים של כל העשייה הכללית, של כל אלה שיושבים פה.

זיוה מקונן: אז יוצאי אתיופיה - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, סליחה, אנחנו לא מפריעים באמצע הדיון, אנחנו שומעים את הנתונים.

זיוה מקונן: או שמשטרת ישראל - - -

יפעת שאשא ביטון: סליחה, אני לא רוצה להוציא אותך ולא אף אחד, אז בואי נכבד את הדיון ונקשיב בבקשה אחד לשני.

יפעת שאשא ביטון: תודה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, שי.

שי יאסו: גברתי, אני חושב שהנתונים גבוהים, אבל עדיין אנחנו במגמה חיובית והעשייה הכללית, אחד מהתוצרים זה הנושא של הכמות הגדולה קטנה שנמצאים בכלא.

שי יאסו: זו נקודה אחת.

שי יאסו: הנקודה השנייה זה לגבי שוטרים.

שי יאסו: דיברנו על נושא של חינוך שוטרים, הכשרת שוטרים.

שי יאסו: אנחנו עדים לעובדה שבשנים האחרונות עשרות שוטרים הוכשרו, הודרכו, בנושא שיטור וחברה רב תרבותית.

שי יאסו: גברתי, אני מדבר על בסביבות 20,000 שוטרים, 15,000 שוטרים במכללה, מ-2015 עד כה, ועוד 9,000 שוטרים בשטח, ממש סדנאות, לתת שירות מותאם ומונגש כשהחוק שווה לכולם.

שי יאסו: זה יחס מותאם ומונגש לחרדים, לבני המיעוטים, ליוצאי הקהילה וכו', דבר שלא היה לפני כן.

שי יאסו: ברוך ה' אנחנו מתקדמים במגמה הזאת.

שי יאסו: הנקודה הבאה, גברתי, זה הנושא של גיוסים, דבר לא פחות חשוב, אפילו חשוב מאוד, כי חלק מהעשייה הכללית זה התמהיל בארגון, כשיש שם שוטרים יוצאי הקהילה הם למעשה משקפים את התרבות ואורחות החיים וזה נותן לנו פתרון טוב.

שי יאסו: מדברים פה על 1,000 שוטרים בני הקהילה, שזה כמות נכבדת, זה 2.6% מכלל השוטרים במשטרה, שזה דבר אדיר.

יפעת שאשא ביטון: כל מי שיעיר עכשיו, אני אומרת לאנשי המשמר, מי שלא מסוגל לשבת, שיוציאו אותו, שיירגע בחוץ.

קריאה: לא, ספציפית הוא מדבר - - -

יפעת שאשא ביטון: סליחה, יש פה את המשרד לבטחון פנים, הוא רשאי להביא את הנציגים שלו.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת לא להפריע.

קריאה: - - - את הנציגים השחורים.

קריאה: אלה מביאים את הנציגים השחורים, זה מביא את הנציג השחור - - -

שי יאסו: אני חושב שאני מספיק מחוספס ובעל ידע בשביל לענות פה על השאלות, אז אני אסתדר.

שי יאסו: תודה רבה.

קריאה: זה חלק מההצגה, לא פספוס.

קריאה: זו ההבנה הכי פשוטה שיש.

שי יאסו: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, אנחנו נמשיך.

שי יאסו: אנחנו מדברים על גיוסים, כמו שאמרתי, גברתי, 1,000 שוטרים זה המון וברוך ה' ממשיכים במגמה.

שי יאסו: מדברים פה למשל על הגיוס של השנה, גייסנו בסביבות 3%, רק השנה, שזה בסדר גמור ויש ביקוש רב לגיוס למשטרה.

שי יאסו: אני לא יודע איך זה מסתדר, אבל זה המצב.

שי יאסו: לגבי תמהיל הגיוס, אני מדבר פה, גברתי, למשל על הכפלה של קצינים, מ-27 קצינים ל-60 קצינים.

שי יאסו: ממש תוך שלוש שנים אנחנו מדברים פה על הכפלה ואף יותר מכך.

שי יאסו: אני מדבר על עורכי דין מבני הקהילה, מארבעה עורכי דין אנחנו מדברים על 14 עורכי דין שנמצאים במשטרה ולמעשה עוברים על התיקים, בוחנים, יש להם את הראייה שהיא קצת שונה ויותר בוחנת, שזה דבר אדיר לכשעצמו.

שי יאסו: אני מדבר על שוטרים קהילתיים שעושים עבודת מניעה.

שי יאסו: מניעה.

אמי פלמור: השאלה אם יש נתונים, זה דבר נורא בסיסי.

אמי פלמור: כל מה שאתה מדבר עליו, צריך לראות נתונים ברורים של השוואה של כמות תיקים שנפתחו.

אמי פלמור: עשינו את זה במהלך העבודה של הצוות, להבין כמה תיקים נפתחים נגד בני נוער בכל אחת מקבוצות הגיל, לראות מה היה ב-2014, 15', 16', 17' ומזה להסיק מסקנות.

אמי פלמור: לא לדבר על מניעה.

אמי פלמור: זה חשוב, אבל חשוב - - -

יפעת שאשא ביטון: המניעה היא גם חשובה, אני דווקא לא הייתי עוצרת כאן.

אמי פלמור: רגע, מכיוון שלא היית פה בתחילת הדיון אני אחזור ואני אגיד, יש היום נתונים לגבי כלא אופק ובכלא אופק יש ירידה חדה, זה מאוד משמח.

יפעת שאשא ביטון: הוא פתח עם זה.

שי יאסו: אני אמרתי במפורש.

אמי פלמור: רגע, אבל זה לא חוכמה לדבר על כלא אופק, בסוף השגרה - - -

שי יאסו: למה?

שי יאסו: כלא אופק זה התוצר, חלק מהתוצר, למה לא?

אמי פלמור: לא, זה לא, אני רוצה רגע לחדד.

אמי פלמור: תרשה לי, ברשותך, לחדד.

אמי פלמור: בסוף, גם ברגעים הכי איומים ונוראים, בכלא אופק היו 30 עד 40 ילדים יוצאי אתיופיה מתוך 100 פחות או יותר כלואים, שזה במספרים באחוזים איומים, אבל אם אנחנו מדברים על קבוצת גיל של 40,000 איש, מה שמעניין זה המסה הקריטית.

אמי פלמור: אנשים שעוצרים אותם, מבקשים מהם להזדהות, עוצרים אותם לכמה שעות, עוצרים אותם ללילה, מעמידים אותם לדין.

יפעת שאשא ביטון: אמי, תרשי לי רגע לעצור אותך.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נחזור לזה ולכל הנתונים האלה, כי הם חשובים ואת צודקת, רק שיש פה דינמיקה של דיון ואנחנו לא נוותר עליה.

יפעת שאשא ביטון: אני דווקא כן הייתי רוצה לשמוע על הנושא של המניעה, אבל, טלל, רק לפחות שישלים את העניין של המניעה, כי בעיניי הוא לא פחות חשוב.

טלל דולב: לא, שישלים את כל דבריו, אני פשוט מתנצלת, אני חייבת להיות - - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, יש מישהו אחר שיוכל להציג את הדברים או שאת תדברי אחריהם?

טלל דולב: ששי יסיים, אני אחכה עד שאני אוכל.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, מאה אחוז.

יפעת שאשא ביטון: שי, אני רוצה שתסיים את החלק של המניעה, כי עם כל הכבוד לנתונים, אנחנו תיכף נשמע אותם, חשוב לדעת גם מה אתם עושים כדי שלא נגיע למצבים שילד אחר כך צריך לשבת על כיסא ולספר מה קרה לו באיזה שהוא לילה בפארק.

יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה.

שי יאסו: אני חושב, גברתי, שאין נקודה אחת שאפשר להצביע עליה, זה מהלך, זה תהליך, זה כמה דברים שנותנים את התוצאה הסופית.

שי יאסו: אי אפשר להצביע פה על נקודה אחת ולהגיד 'תשמע, עשה את זה, נגמרה הבעיה', אין דבר כזה, אין מושג כזה.

שי יאסו: זה הכול אולי ככה בראש, אבל תכלס אי אפשר ככה, אז מה אני אומר?

שי יאסו: יש כמה פעילויות שנותנות את התוצר הסופי.

שי יאסו: אחת מהן זה למשל שילוב בני הקהילה בתוך המשטרה, מה הכוונה שלי?

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז את זה ציינת.

שי יאסו: לא, עוד לא ציינתי.

שי יאסו: ניסיתי להגיד, למשל, כשאנחנו מדברים כאן על מתנדבים מקרב הקהילה, אנחנו דאגנו שיהיה מתנדבים מקרב הקהילה בכל התחנות.

שי יאסו: זה לא ברור מאליו, לקחת מתנדב, בן הקהילה, שרואה את הנערים בשטח, שמונע, במקום שייפתח תיק הוא מדבר עם הנערים ומונע את זה.

קריאה: למה אתה - - -

יפעת שאשא ביטון: חברים, אני מבקשת לא להפריע.

קריאה: מה זה?

שי יאסו: חברים, בואו נהיה אמיתיים, מספיק עם כל רעשי הרקע מסביב, בוא נדבר תכלס.

שי יאסו: יש פה מצב נתון, גברתי, צריך לטפל בו, נכון?

שי יאסו: מה יותר פשוט?

שי יאסו: קודם כל לעשות, אני רוצה לעשות.

שי יאסו: תכלס.

שי יאסו: אנשים פה מדברים, מדברים, זה בסדר גמור, אבל צריך לעשות.

שי יאסו: אנחנו עושים, גברתי.

שי יאסו: להביא מתנדב, בן הקהילה, לתוך המשטרה, זה לא פשוט.

שי יאסו: זה מהלך שהוא לא פשוט וברוך ה' זכינו להגיע למצב - - -

זיוה מקונן: אי אפשר לסמוך על המערכת הזאת.

שי יאסו: הגענו למצב שהמתנדבים - - -

זיוה מקונן: החבר שלו - - - לסמוך - - - להתגייס.

זיוה מקונן: מה לעשות?

זיוה מקונן: ואחוז העובדים הכי גבוה ברשות המדינה זה במשטרת ישראל, מה זה משנה?

זיוה מקונן: זה משנה את המצב?

יפעת שאשא ביטון: גברתי, בואי.

יפעת שאשא ביטון: באמת, אני לא רוצה להוציא אתכם, אבל אי אפשר לנהל ככה דיון.

זיוה מקונן: אבל הוא מדבר - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, הוא יגיד את מה שיש לו ואם תרצי אחר כך את - - -

זיוה מקונן: לא, על הנתונים - - -

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת ממך לשבת או לצאת החוצה.

זיוה מקונן: אני יוצאת.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, שי.

זיוה מקונן: לא, אני יוצאת.

זיוה מקונן: אנחנו רוצים לשמוע נתונים של המעצרים של יוצאי אתיופיה, זה לא - - -

יפעת שאשא ביטון: אז חבל שאת לא יושבת ומחכה כדי לשמוע את הנתונים ואת בוחרת להתפרץ לדבריו.

זיוה מקונן: לא, הם לא נותנים את הנתונים.

יפעת שאשא ביטון: תמתיני בסבלנות.

שי יאסו: משפט אחרון, גברתי.

יפעת שאשא ביטון: לא, משפט אחרון על מה שאתה רצית לדבר ואנחנו רוצים לשמוע את הנתונים שאמי בעצם העלתה, לדעת מה לגבי מספר התיקים, מעצרים.

שי יאסו: מה שיש לי אני אענה, מה שאין לי, נפנה לפיקוד.

שי יאסו: הנקודה האחרונה זה מצלמת גוף.

שי יאסו: אנחנו מדברים פה על מצלמת גוף שזה למעשה הצלחה בפני עצמה.

שי יאסו: אנחנו הולכים פה לאייש את השוטרים ב-8,000 מצלמות גוף, ההתחלה תהיה באוגוסט, ממש חודשי הקיץ, בתל אביב ואז מרכז וכו'.

שי יאסו: זה דבר אדיר, זה למעשה ירסן את אותו שוטר, ירסן את האזרח, ירסן את כולם והתוצאה תהיה חיובית.

שי יאסו: מה גם שהפיילוט הראה הצלחה, 100%, זה הראה שאירועי האלימות ירדו ב-100%.

שי יאסו: אז אין ספק שיש פה עוד בשורה.

שי יאסו: בואו נחכה קצת, בואו נתאפק, בואו נעבוד יחדיו וברוך ה' אני מניח שיהיה בסדר.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: שי, יש לך נתונים לגבי מה שאמי ציינה לגבי מספרי מעצרים, פתיחות של תיקים, איזה שהוא נתון השוואתי כדי שנראה אם לצד התהליך היפה שקורה בכלא אופק יש גם תהליכים נוספים אחרים.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

איריס ענבים: אני נציגת מדור נוער, איריס ענבים.

איריס ענבים: אני רוצה להתייחס לנושא של התיקים, תיקי מגע של תושבים, חשודים יוצאי אתיופיה עם שוטרים.

איריס ענבים: באמת אנחנו רואים הלימה בין הנתונים של כלא אופק לבין הנתונים שיש בידינו.

איריס ענבים: משטרת ישראל לקחה על עצמה בין השנים 2015 ל-2016 להוריד את הנתונים של תיקי מגע ובאמת אנחנו הצלחנו לעמוד ביעד, עכשיו התפקיד שלנו - - -

יפעת שאשא ביטון: את יכולה לומר מספרים?

איריס ענבים: אין לי כרגע מספרים.

יפעת שאשא ביטון: מה זה תיקי מגע?

יפעת שאשא ביטון: שואלים פה.

איריס ענבים: תיקי מגע זה כל הנושא של חיכוך, זה בעיקר תקיפות שוטר, הכשלת שוטר בתפקידו, אלה - - -

קריאה: - - - בגלל זה אנחנו תוקפים שוטרים.

קריאה: אם לא, לא נתקוף שוטרים.

יפעת שאשא ביטון: זה לא מוסיף לדיון.

איריס ענבים: תנו לי להשלים את הדברים.

איריס ענבים: התיקים האלה מראים על חיכוך בין חשודים ממוצא אתיופי לבין שוטרים ואלה נותנים לנו את המדד, האם יש פחות חיכוך, האם פותחים יותר תיקים.

איריס ענבים: יש ירידה בין השנים 2015 ו-2016.

יפעת שאשא ביטון: יודעים לומר מספרים?

איריס ענבים: אין לי כרגע את המספרים.

זיוה מקונן: אבל מה זה אין לך כרגע את המספרים?

זיוה מקונן: את באה לדיון בוועדה בכנסת ואת לא מביאה את המספרים?

יפעת שאשא ביטון: סליחה, סליחה, סליחה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יכולים להמשיך להתלהם כולנו, לספר כמה כואב, לצעוק, ללכת וזהו, ואנחנו יכולים גם לנהל פה דיון ודברים שלא יגיעו עכשיו לשולחן, מכל סיבה שהיא, אנחנו נדרוש כוועדה שיגיעו תוך איקס זמן.

יפעת שאשא ביטון: הדברים יהיו מאוד מאוד ברורים, זה שאנחנו נצעק עכשיו למה אין לה את המספרים פה הם לא יצוצו פתאום.

יפעת שאשא ביטון: אז בואו ננסה להתקדם עם זה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

איריס ענבים: לצד זה משטרת ישראל לקחה על עצמה, גם אגף החקירות והמודיעין, מספר תחומים כדי להגיע לתוצאה הזאת.

איריס ענבים: אנחנו גם כמשטרת ישראל, אני כנציגת מדור נוער, כשאני עושה בקרות ברחבי הארץ אני באמת בודקת את התיקים של קטינים ממוצא אתיופי ואנחנו בודקים כל תיק ותיק את עילת המעצר והאם היה צורך לפתוח בתיק ובאיזה תיק.

יפעת שאשא ביטון: ומה קורה במקרה שאת מגלה שדברים לא התנהלו?

יפעת שאשא ביטון: יש סנקציות, יש דין משמעתי, יש משהו שבעצם פועל כנגד שוטרים שלא פעלו לפי הדין?

איריס ענבים: ברגע שאנחנו מוצאים תקלה אז אנחנו משפרים את ה - - - תלוי איזה סנקציה אנחנו צריכים לנקוט, כל מקרה לגופו, אבל זה לגבי - - -

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לומר משהו.

יפעת שאשא ביטון: את מגיעה לפה ומספרת על ירידה במספר התיקים.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שראוי לכבד, לא רק אותנו, גם את הבט"פ, לבוא עם מספרים.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת הקביעה שלך שיש ירידה או שיש איזה הלימה בין המגמה אצלכם לבין כלא אופק היא נובעת מנתון, מאיזה שהוא דאטה.

יפעת שאשא ביטון: חבל שלא הבאתם את הדאטה לכאן, אני בטוחה שזה היה גם חוסך הרבה מאוד מרמור בקרב אלה שנמצאים כאן.

יפעת שאשא ביטון: אז אני רוצה לבקש מהמשרד לבטחון פנים, תוך חודש ימים אנחנו מבקשים לדעת את כל הנתונים של מספר המעצרים, מספר התיקים שנפתחו, בין השנים 2015 לבין היום ומקומות שבהם או תיקים שבהם מצאתם שיש פגם בהליך, לדעת כמה תיקים כאלה היו ומה נעשה בעקבות הגילוי.

יפעת שאשא ביטון: מאוד ברור ופשוט.

יפעת שאשא ביטון: אם משהו לא ברור, אז אני אשמח לקבל טלפון ולחדד את הדברים.

יפעת שאשא ביטון: תוך חודש ימים אנחנו מבקשים לקבל את זה בוועדה.

יפעת שאשא ביטון: טלל, בבקשה, כי את צריכה לצאת.

טלל דולב: אני מאוד מתנצלת, אני חייבת לצאת.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מבינים.

טלל דולב: אני חושבת, כמו שנאמר פה, יש חשיבות מאוד גדולה לקיים יום דיונים שעוסק בשילוב יוצאי אתיופיה, מצד שני זה מאוד מקשה בעצם לקיים דיונים בהשתתפות כולם בכל אחד מהנושאים ולכן יוצא לנו יום מאוד עמוס.

טלל דולב: אני חושב שבנוסף לקיום יום דיונים יש פה נושאים שצריך לקיים עליהם דיון גם בימים אחרים וככה אנחנו נוכל לתת את המקום לכל נושא ונושא ולכל קבוצה וקבוצה.

טלל דולב: עלתה פה השאלה מה עושה מדינת ישראל, אני חושבת שגם מנכ"לית משרד המשפטים וגם אנשים אחרים פה הסבירו שיש עשייה.

טלל דולב: אני ראש מטה היישום לשילוב יוצאי אתיופיה במשרד ראש הממשלה, אנחנו לא עושים את העבודה בעצמנו, אלא בעצם העבודה נעשית בכל אחד ואחד מהמשרדים.

טלל דולב: יש עבודה מאוד משמעותית עם בני נוער, אנחנו גם רואים שבני הנוער, הקבוצה אחת הגדולות מקרב יוצאי אתיופיה, זאת אומרת אם אנחנו רוצים להפוך את הקערה ובאמת לקדם את יוצאי אתיופיה הזמן הוא עכשיו, כי בני נוער בין 16 ל-18 וצעירים בין גיל 20 ל-35, אלה קבוצות הגיל הגדולות והמשמעותיות ביותר.

טלל דולב: זאת ההזדמנות של מדינת ישראל.

טלל דולב: אני חושבת שאנחנו יכולים לראות עשייה באמת בכל אחד ואחד ממשרדי הממשלה.

טלל דולב: בתחום החינוך ההשקעה בבני הנוער היא גדולה ומשמעותית, גם בחינוך פורמלי, גם במצוינות, יש השקעה של המשרד לבטחון פנים גם בנושא המשטרה, אבל גם בנושא מניעה, גם בנושא מניעת שימוש באלכוהול ובסמים.

טלל דולב: יש שילוב של בני נוער בתנועות נוער.

טלל דולב: יש באמת עשייה בכל אחד ואחד מתחומי החיים ואנחנו רואים את העשייה הזאת באה לידי ביטוי ברשויות המקומיות.

טלל דולב: יחד עם זה אני חושבת שאני מאוד מסכימה שיש פה מהלך והמהלך לפעמים מתחיל מלמעלה ולפעמים מתחיל מלמטה, אבל באמת צריך לחלחל לכל אחד מהקצוות.

טלל דולב: אני חושבת שלכם יש משמעות מאוד גדולה, לרשויות המקומיות, שחלק מהנציגים שלהם יושבים כאן, וגם המשטרה וגם ארגונים אחרים בעצם מנהלים דיון עם הרשויות.

טלל דולב: אני חושבת שיש משמעות מאוד גדולה למהלכים של הכשרה של אנשי מקצוע, שנעשים בכל הארגונים, במשרד החינוך, במשרד הבריאות, במשרד הרווחה, כדי שאנחנו נלמד איך לעשות את העבודה יותר טוב.

טלל דולב: יש עדיין דרך ארוכה, אם אנחנו מסתכלים, בעבר אני ניהלתי תכנית 360 לילדים ונוער בסיכון, התכנית משלבת מאוד יפה יוצאי אתיופיה במענים, יש לנו קושי בהשגת התוצאות.

טלל דולב: אני חושבת שמהרטה נגעה בחלק מהסיבה של הקושי בהשגת התוצאות והיא לאו דווקא השכנוע של בני הנוער להגיע ובניית האמון, אלא חוסר ההתייחסות למשפחה, לתא המשפחתי, למסורת ולמורשת, שזה התחום שבו יוצאי אתיופיה נמצאים יותר בסיכון מבני נוער אחרים, זה גם התחום שבו יש הכי פחות התקדמות במתן המענים.

טלל דולב: אז אני חושבת שאנחנו בתחילתו של תהליך, כל המשרדים שמיוצגים פה יספרו על העבודה שנעשית, יש משמעות מיוחדת לעבודה ברשויות המקומיות.

טלל דולב: יש גם משמעות מיוחדת לשמוע את הנערים, את הנערות, את אנשי המקצוע שעובדים בנקודות הקצה, מתכללים ברשויות המקומיות שעושים עבודה נוסף לתפקידם שחלק מהם יושבים כאן.

טלל דולב: יש לנו עוד דרך ארוכה ללכת, אבל אני מקווה שאנחנו באמת בדרך הנכונה, אנחנו רואים נקודות של שיפור, אנחנו רואים נקודות של שיפור גם בנתונים שהציג משרד החינוך, גם בנתונים שאני מקווה שהמשטרה באמת תציג.

אמי פלמור: יש משהו משמעותי שאת יכולה להציג מהפרספקטיבה שלך, כמי שמתכללת את זה ברמה הלאומית, שאת יכולה להגיד, יש פה השקעה שמאוד הצליחה?

אמי פלמור: יש פה תחום שמאוד הצליח ביחס לבני נוער?

טלל דולב: יש כמה תחומים שמאוד הצליחו ביחס לבני נוער.

טלל דולב: אני לא רוצה לגנוב את הבכורה משרד החינוך, משרד החינוך - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, את לא גונבת את הבכורה, אבל חשוב שתצייני ויש לי שאלה נוספת בהתייחסות לגילאים.

טלל דולב: אני חושבת שיש שיפור מאוד מאוד משמעותי בתוצאות מבחני בגרות בשנה האחרונה, וזה עולה בקנה אחד עם ההשקעה המסיבית שנעשתה בקבוצה הזאת.

טלל דולב: יש פחות שיפור בקבוצות אחרות.

טלל דולב: אנחנו רואים את הקשר בין ההשקעה והשיפור.

טלל דולב: אנחנו עושים מיפויים ברשויות המקומיות, אנחנו מסתכלים - - -

קריאה: תלמידים - - -

יפעת שאשא ביטון: סליחה, סליחה.

יפעת שאשא ביטון: יש לי שאלות מהמשפט הראשון שהיא פתחה את הפה ואני מחכה בכבוד שהיא תסיים את הדברים שלה כדי לשאול.

יפעת שאשא ביטון: כשאני אשאל אתם גם תבינו כמה זה ממש ראשית דבריה.

יפעת שאשא ביטון: אז בואו נכבד, אם כל אחד כל פעם יתפרץ אנחנו לא נגיע לשום מקום.

טלל דולב: אני חושבת שאם אנחנו מסתכלים על מיפויים שנעשים ברשויות המקומיות אנחנו רואים באחוזים הרבה יותר ממה שאנחנו מצפים למצוא נוער יוצאי אתיופיה משולבים בתנועות נוער, נוער יוצאי אתיופיה משולבים במסגרות התנדבותיות.

יפעת שאשא ביטון: טלל, אני רגע אעזור לך, כי אני יודעת שאת צריכה לצאת.

יפעת שאשא ביטון: שתי סוגיות, אני אתחיל מהסוף ואחר כך לדברים שאמרת בראשית דברייך.

יפעת שאשא ביטון: את מדברת על שילוב של בני נוער ואנחנו ישבנו כאן בדיון לפני שנה, את ישבת שם, אם אני זוכרת נכון, ודיברנו על כך שהשילוב צריך להיעשות באופן אמיתי ומלא, זאת אומרת שלא יקרה מצב, כמו שסיפרה לנו חברת הכנסת פנינה תמנו-שטה, שמאפשרים להם להגיע לקייטנה, אבל יש קבוצה של אתיופים ויש קבוצה של כולם, וסוכם שאנחנו עושים את החיבורים.

יפעת שאשא ביטון: אגב, לא רק בנושא של חינוך וקייטנות וכל התחום הזה, אלא גם בנושא של טיפולים.

יפעת שאשא ביטון: אפילו כשאנחנו עושים קבוצות טיפוליות אנחנו משלבים גם יוצאי אתיופיה וגם ותיקים כדי לא לתת לקבוצה את התחושה שהיא אחרת, שהיא שונה.

יפעת שאשא ביטון: והשאלה אם אתם באמת מקפידים על זה, כי ישבה כאן חברת כנסת וסיפרה שאנחנו נמצאים בכאן ועכשיו וזה קורה, מי מפקח?

טלל דולב: קודם כל מבחינת המסגרת של התכנית הממשלתית כל משרד על תכניותיו.

טלל דולב: עוד פעם, אנחנו נמצאים בתקופת מעבר, ברשויות המקומיות אנחנו עובדים היום עם 24 רשויות שבהן יש 1,500 יוצאי אתיופיה ויותר, כי בכל אחת מהרשויות הרשות נדרשה, יושב מולי מתכנן מפתח תקווה, שכבר חורק שיניים, הרשות נדרשה לעשות מיפוי מלא של כלל השירותים הקיימים ברשות, לא ליוצאי אתיופיה, לכלל התושבים, ועל בסיס המיפויים האלה באמת נעשית בחינה עד כמה יוצאי אתיופיה מקבלים שירותים ביחד ועד כמה הם מקבלים שירותים נפרדים.

טלל דולב: מתוך 24 הרשויות 16 רשויות כבר סיימו לבצע את תהליך המיפוי הזה.

טלל דולב: על בסיס המיפוי הרשויות צריכות גם לגבש תכנית עבודה.

טלל דולב: אני מוכרחה להגיד שקשה מאוד לשנות נוהגים ישנים.

יפעת שאשא ביטון: בסדר.

יפעת שאשא ביטון: אם זה לא היה קשה לא היינו כאן.

טלל דולב: נכון, ולכן אנחנו קודם כל מסתכלים ביחד עם הרשויות על התוצרים של המיפוי, אנחנו רואים איפה יש שילוב, אנחנו רואים גם איפה התכניות שהן תכניות שמיועדות אך ורק ליוצאי אתיופיה.

טלל דולב: אנחנו מאפשרים לרשויות לעשות שינויים בתכניות ואנחנו מעודדים - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, זהו, השיח צריך להשתנות.

יפעת שאשא ביטון: 'אנחנו לא מאפשרים ומעודדים', אנחנו מקבלים החלטה שאין פעילויות נפרדות, שאין הדרה של אתיופים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מקבלים החלטה, אנחנו עכשיו לא נחמדים עם מי שנמצא שם ונותנים לו את האפשרות הזאת.

טלל דולב: בתוך התכניות הממשלתיות אין תכניות נפרדות כמעט ואין הדרה של יוצאי אתיופיה.

טלל דולב: בתוך התכניות ברשויות המקומיות ש - - -

יפעת שאשא ביטון: רשות מקומית מבחינתי זה המדינה, חברים, שלטון מקומי.

טלל דולב: אבל זה תהליך עבודה וזאת העבודה שאנחנו צריכים לעשות.

טלל דולב: חלק מהעבודה שאנחנו צריכים לעשות זה גם ללמוד איך לתת את המענים האלה בצורה אופטימלית בתוך המסגרות המשלבות, כי אחרת אנחנו נלך אחורה.

טלל דולב: זה תהליך שמערב באמת מאות ואלפי אנשי מקצוע בנקודות קצה, מאות ואלפי מקבלי החלטות בנקודות קצה.

יפעת שאשא ביטון: טלל, אני רוצה לשאול שאלה שעלתה לי בראשית דברייך.

יפעת שאשא ביטון: דיברת על קבוצות גדולות שהן בעצם 18-16 ואחר כך 20 ומעלה ועלה כאן בשולחן שעיקר המצוקה או הקושי הגדול הוא בקרב אלה שנולדו כאן.

יפעת שאשא ביטון: מה קורה עם כל אלה שנמצאים בטווח הגילאים הצעיר יותר מ-16?

טלל דולב: אני רוצה רגע לסייג את הדברים האלה.

טלל דולב: אנחנו מדברים על מחקר שנעשה בשנת 2010 - - -

יפעת שאשא ביטון: לא משנה, עם המחקר ובלי המחקר, מה קורה עם הגילאים הצעירים?

יפעת שאשא ביטון: הם לא רלוונטיים?

טלל דולב: אני רוצה עוד פעם באמת - - - כולם רלוונטיים, אני חושבת שכשאנחנו מדברים על עשר שנים לפני, הקהילה משתנה מאוד מהר.

טלל דולב: היום הנתונים שמנותחים במשרד החינוך, לפחות מבחינת הישגים לימודיים, לא מעידים על זה שילידי הארץ במצב יותר קשה, אלא להיפך.

יפעת שאשא ביטון: רגע, רגע.

יפעת שאשא ביטון: אני רגע רוצה לומר משהו, באמת, זה כל פעם מחזיר אותי חזרה, אתם יודעים מה?

יפעת שאשא ביטון: לא בהקשר של האתיופים, בכלל בסימפטום של משרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: ככה אנחנו שופטים, לפי הישגים לימודיים?

יפעת שאשא ביטון: יש פה אנשים שנפצעים רגשית, שחברתית - - -

קריאה: פצועים.

יפעת שאשא ביטון: נפצעים רגשית, שחברתית יש להם את הקושי, שההסתגלות והיכולת של החברה בכלל לקלוט אותם בלי לפגוע בהם כל פעם מחדש, ואתם מדברים איתי על הישגים לימודיים?

יפעת שאשא ביטון: כאילו אנחנו בכלל לא שם, טלל.

טלל דולב: אני מאוד מצטערת, אני מרגישה לא נוח בתוך הסיטואציה הזאת מפני שלצערי הרב - - -

יפעת שאשא ביטון: אני מצטערת שאת מרגישה לא נוח, אבל אני - - -

טלל דולב: לא ממה שאת אומרת, אני מרגישה לא נוח עם מצבנו מפני שלצערי הרב יש לנו מעט מאוד היום נתונים כוללים על מצבם של בני נוער יוצאי אתיופיה שהם מאחרי שנת 2008 ועל כל הקבוצה הזאת - - -

מיכל רוזין: אז איך את יודעת לייצר תכניות אם את לא יודעת את המצב?

טלל דולב: שנייה, על כל הקבוצה הגדולה הזאת - -

מיכל רוזין: הנה הכשל הראשון.

טלל דולב: - - גם של בני נוער וגם של צעירים יש לנו באמת מעט מאוד מידע.

טלל דולב: אני חושבת שבהחלט את צודקת, לכן אנחנו הולכים לרשויות המקומיות, לכן אנחנו רוצים לשתף את הציבור.

טלל דולב: יש לנו מעט מדי מידע - - -

מיכל רוזין: זה לא תכנית שהוקמה בשנת 2015?

טלל דולב: התכנית הוקמה ב-2015.

מיכל רוזין: זה אומר ששלוש שנים ואין לכם בעצם אפילו את התשתית היסודית של הנתונים כדי להתחיל מפה להבין מה נכון לעשות?

יפעת שאשא ביטון: לא, יש נתונים, רק לא את כל מה שאנחנו ביקשנו.

מיכל רוזין: היא אומרת שעדיין לא סיימה למפות ולעשות.

טלל דולב: יש הרבה מאוד נתונים והתכנית תוכננה ב-2015 על בסיס הנתונים שהיו קיימים ב-2013 וב-2014, אנחנו מדברים על קהילה צעירה, אנחנו מדברים על קהילה דינמית, אנחנו מדברים על קהילה - -

מהרטה ברוך: העולם דינמי, אבל בואו נתקדם ונעשה את זה מהר.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, טלל, אנחנו נשחרר אותך לוועדה לביקורת המדינה.

טלל דולב: - - שהמוביליות החברתית שלה היא הגבוהה ביותר במדינת ישראל, אני חושבת ש - - -

מהרטה ברוך: טוב שכך.

מיכל רוזין: אבל אם יש תכנית אז אולי כדאי לראות איך ומה עושים כדי לקדם עוד יותר.

טלל דולב: אני חושבת שזה בדיוק הכיוון שאנחנו מכוונים אליו בעבודה עם הרשויות המקומיות השונות.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, טלל.

יפעת שאשא ביטון: ההערה גם לא הייתה אלייך, היא הייתה למשרד החינוך ולא קשורה רק ליוצאי אתיופיה, היא קשורה לבכלל, שאנחנו נפסיק לנתח כל דבר דרך המספר וההישג ונתחיל להתייחס קצת להיבטים החברתיים והרגשיים של הילדים במדינת ישראל.

יפעת שאשא ביטון: אני מבטיחה לכם, אתם מוזמנים לבדוק אותי בעוד כמה שנים, זה יעשה את השינוי, זה יעשה את השינוי, אגב, גם במספרים.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת מיכל רוזין, את רוצה לדבר עכשיו?

יפעת שאשא ביטון: ואחר כך המועצה לשלום הילד.

מיכל רוזין: קודם כל אני מתנצלת שאיחרתי, אני מתשע בבוקר פה התחלתי בדיון על מעצרים וחקירות ואלימות שוטרים כלפי עצורים מקרב הקהילה האתיופים, יוצאי הקהילה, ולא קיבלנו שם לא תשובות ולא מספרים ולא נתונים ואני מבינה שגם פה לא.

מיכל רוזין: האנשים שלי היו פה מתחילת הדיון, אני מבינה שגם פה לא נתנו את הנתונים וזה לא סתם.

מיכל רוזין: ידעו על היום הזה, היא אמרה 'חבל שעושים ביום אחד את כל הוועדות', זה נכון, זה מריץ אותנו מוועדה לוועדה, אבל בסוף לא יכולים להגיד ברשויות שהם לא היו מוכנים ליום הזה ולא ידעו לאסוף את הנתונים ולהביא וכדומה.

מיכל רוזין: שמענו פה הרצאה מצוינת, נפלאה, על הכול, מתוך זה יכולתי לסכם בשורה, לא הבנתי באמת מה נעשה בפועל, לצערי הרב.

מיכל רוזין: לא באו לכאן עם דברים מה נעשה, איך עשו מיפוי ורישות של העבודה מול כל הרשויות המקומיות.

מיכל רוזין: אני באה מעבודה ברווחה והיו שם שתי דוגמאות של מלאכים, באמת, אני בדרך כלל לא מאמינה במלאכים ולא מתייחסת לאנשים, בני אדם הם בני אדם.

מיכל רוזין: מלאכים, דוגמאות של שני ילדים עם שני מדריכים, אחד בכפר הירוק ואחד בכפר מוסינזון, איך הם הצילו את החיים של הילדים האלה, ולא רק כי הם עזרו להם ללמוד יותר טוב ולעשות 5 יחידות מתמטיקה או אנגלית או לא משנה מה.

מיכל רוזין: אלא הם לקחו אותם יד ביד ופשוט עזרו להם, דרך אגב, לכל אורך הדרך, אחר כך גם בצבא ואחר כך גם אחרי צבא, כי אי אפשר לנטוש את הילדים האלה.

מיכל רוזין: הילדים, מדהים, אחד התחיל ללמוד רפואה והשני - - - לא משנה, כל אחד מוצלח ומדהים כשלעצמו והם אומרים 'לא הייתי עושה את זה בלי המלאך הזה שיושב לצדי'.

מיכל רוזין: זה מה שמערכת החינוך מפספסת.

מיכל רוזין: אנחנו לא צריכים עובדים סוציאליים, אנחנו צריכים אנשי חינוך, מה שאתם קוראים מורים לחיים.

מיכל רוזין: היה לי אחד כזה, אחד, הבאתי אותו פה לוועדה לפני שנה.

מיכל רוזין: אחד כזה.

מיכל רוזין: צריך שהמורים יהיו מורים לחיים, שהם ייתנו לילדים, לכולנו דרך אגב, אתה שומע את הסיפורים של הילדים האלה, כמה ילדים אחרים מפוספסים?

מיכל רוזין: כמה ילדים מפוספסים במערכת החינוך?

מיכל רוזין: הוא אומר, הייתי שובב, לא רציתי להיות בכיתה, רציתי להיות בחוץ בהפסקה.

מיכל רוזין: הזדהיתי לחלוטין, גם אני רציתי להיות בהפסקה ולא רציתי להיות בכיתה.

מיכל רוזין: צריך את המורה האחד הזה שמרים אותך, שלוקח אותך יד ביד, שמאמין בך, שאומר לך 'תשאף ליותר כי אתה יכול יותר', וזה מה שהמערכת מפספסת.

מיכל רוזין: את זה בדיוק ולא 'תלמד תלמד תלמד, תוציא 5 יחידות ו-3 יחידות' - - -

יפעת שאשא ביטון: והם לא יוציאו, ילדים שלא פנויים רגשית, אמר פה אחד הנערים בסרטון, 'ביום של ההתנגשות התחילו הבעיות' וזה מה שאנחנו מפספסים.

יפעת שאשא ביטון: את צודקת.

מיכל רוזין: כמובן שזה בנוסף - - -

אירית אלוני: לא רק זה.

אירית אלוני: הם מגיעים ממקום של עוני מאוד מאוד קשה והדרה חברתית וגם קשיים.

מיכל רוזין: לא רק עוני, גם יחס של החברה, יחס מפלה ויחס פוגעני, בטח ובטח באלימות המשטרתית ובמעצרים וכל הדברים האלה.

מיכל רוזין: אני יכולה לספר לכם סיפור אישי, הבן שלי, החבר הכי טוב שלו בתיכון היה ממוצא אתיופי, הוא היה אומר לי, 'אמא, אנחנו הולכים ביחד בגינה ציבורית, בפתח תקווה, ואליו ייגשו השוטרים ואליי לא, כי אני נראה ככה', מה לעשות, זה הצבע, 'והוא נראה ככה'.

מיכל רוזין: הוא אומר 'אני רואה את זה כל הזמן, ובטח אם אנחנו יושבים', אתם יודעים, החבר'ה בפתח תקווה, תעברו בכל שכונה, גם השכונות הכי טובות, כולם יושבים בגינות, זה חלק מהבילוי, ואליו ייגשו ולבן שלי לא.

מיכל רוזין: ואתם רואים את זה בכל מקום ובכל שכבת אוכלוסייה ובכל שכונה.

מיכל רוזין: זה מתחיל מפה, כשהחברה לא מאמינה בך, אתה לא מאמין בעצמך.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חברת הכנסת רוזין.

יפעת שאשא ביטון: המועצה לשלום הילד.

בת שבע פיק: ממש במשפט.

בת שבע פיק: אני חושבת שמאוד ברור שאנחנו עוסקים פה בשיפור האמון בין הרשויות לבין קטינים ממוצא אתיופי.

בת שבע פיק: יחד עם זאת אנחנו שומעים פה שהקטינים עושים את שלהם, זאת אומרת נעשית עבודה ויש פה מתנדבים שעובדים יחד עם הקטינים.

בת שבע פיק: אנחנו רוצים לקרוא לרשויות לעשות את האקסטרה מייל הזה ולהבין את המורכבות.

בת שבע פיק: כשאני מדברת על הרשויות אני מדברת הן על משרדי הממשלה, שמפניות שאנחנו מקבלים במועצה לשלום הילד בכל מה שקשור למשרד החינוך, למשרד הרווחה, כמובן המשטרה, והן הרשויות המקומיות.

בת שבע פיק: באמת לא להשאיר את כל האחריות על הקטינים, שייתנו את האמון ברשות, אלא שגם הרשות תעשה את העבודה שלה ביצירת האמון ובשינוי השיח אל מול אותם קטינים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים, המועצה לשלום הילד.

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך, בבקשה.

עירית בירן: אני עירית בירן, אני סגנית של מנהלת המינהל הפדגוגי.

עירית בירן: אני לא אענה לכל מה שפנו, אני רוצה רק להביא כמה נושאים שאנחנו פועלים בהם.

עירית בירן: אני אתחיל ממה שהעלתה חברת הכנסת פנינה תמנו-שטה, כי הוא נושא שאנחנו כבר עובדים עליו כמה חודשים.

עירית בירן: ברור לנו שצריך לטפל בנושא של אפליה וגזענות בכלל במערכת החינוך.

עירית בירן: מה שקורה מעבר לדלת הוא נושא שמאוד מטריד אותנו ומאוד קשה לזקק אותו, לקבל אינפורמציה ברורה, לקבל נתונים ברורים וכן הלאה.

עירית בירן: מה שאנחנו עושים כרגע זה אנחנו מעבים את חוזר המנכ"ל שמדבר על זכויות התלמיד ומכניסים פרק גדול לנושא של גזענות ואפליה בכלל, כולל מה הסימפטומים ומה ילד יכול לזהות שקרה לו ושהוא עבר חוויה, כולל יהיה באתר משרד החינוך קשר עם אי-מיילים וטלפונים ברמת מחוז או ברמת מטה.

עירית בירן: בתוך מערכת CRM של התלונות שלנו נרכז את הדבר הזה כי אנחנו רוצים לעבוד בצורה מדויקת.

עירית בירן: אני מקבלת כמעט כל שבוע פניות מפעילים שקיבלו את הטלפונים שלי, המשנה למנכ"ל, גילה נגר, מקבלת את התלונות, אנחנו מטפלים נקודתית בכל תלונה שאנחנו מקבלים, פעילים ולא פעילים, ואנחנו חושבים שצריך לטפל בזה לעומק.

עירית בירן: יש בתוך הנהלים גם מה מנהלית, אם מישהו נפגע, או פיטורים, מבחינה חוקית בכל הנושאים יש את כל הכלים, הבעיה היא להגיע למצב שיש לך אינפורמציה מדויקת.

עירית בירן: הרבה פעמים ילדים מסתובבים ומשפחות מסתובבות עם תחושה שעברו חוויה כזו או אחרת והתלונה לא מגיעה בצורה - - - אנחנו מקווים שהחוזר ואחרי הפירוק שלו אנחנו נוכל לעשות עבודה.

עירית בירן: במקביל, יחד עם היחידה שלנו לנושא של זכויות תלמיד אנחנו רוצים לעבוד עם הנוער שמתנדב בנושא כדי שחברים בתוך הקהילה, בתוך בית הספר, אם יש קבוצה של פעילים, יידעו לעזור למלא את הטפסים כי הרבה פעמים ההורים לא יודעים.

עירית בירן: אני זוכרת את עצמי בתור תלמידה שההורים שלי לא ידעו להגן על הזכויות שלי, אני חושבת שצריך ללמד בני נוער וילדים גם להגן על הזכויות שלהם ולהשתמש בדבר הזה.

עירית בירן: היום לכל ילד יש טלפון, הם יודעים להגיע לאינטרנט, אני מקווה שנצליח עם זה להתקדם ולקבל באמת תלונות מאוד מסודרות ולטפל בתלונות.

עירית בירן: זה נושא שהיה חשוב לי להגיד.

עירית בירן: המנכ"ל ביקש עד סוף חודש יוני שהחוזר יעלה לאוויר.

עירית בירן: אם תרצו, נשלח לכם את הלינק כי בזה בעצם הוועדה הזאת מטפלת.

עירית בירן: אנחנו שמענו את כל הפעילים שדיברו, גם משרד החינוך מפעיל מרכזי נוער, עם עלם, בלי עלם, דרך הרשויות המקומיות בתכניות שונות, יש לנו אגף שח"ר, יש לנו אגף לקידום נוער ויש לנו את המינהל של צעירים ונוער אצלנו במשרד החינוך, לכולם יש לנו מסגרות ואנחנו עוקבים אחרי הילדים ואנחנו ממפים.

עירית בירן: אני לא אחזור על מה שטלל אמרה, הבעיה המרכזית שאנחנו חושבים שצריך להיכנס יותר לעומק זה הנושא של הנשירה הסמויה, ולא הגלויה.

עירית בירן: הרבה פעמים בית ספר, אם ילד מגיע, אפילו אם הוא לא מגיע באופן סדיר, עושה וי על יד הילד.

עירית בירן: נושא שאנחנו כרגע, עם הדרכה שהכנסנו לתוך המערכת לבתי הספר, חטיבות הביניים והתיכונים, רוצים להתחיל ללמד להיות הרבה יותר ערניים בעניין הזה.

עירית בירן: יכול להיות שילד עבר חוויה, וסיפרו כאן כמה חוויות - - -

דוד מהרט: אנחנו יודעים את זה 30 שנה.

עירית בירן: אבל לא היו לנו כלים לעשות את זה ואתם לא עזרתם, למרות שניהלתם את המגשרים שלנו, לא עזרתם לנו מספיק.

עירית בירן: עכשיו אני מקווה שאנחנו - - -

דוד מהרט: אנחנו לא - - - יכולת הזיהוי שלכם את הילדים הנושרים?

עירית בירן: בשיטה החדשה, שהתחלנו לעבוד בחטיבות העליונות ובחטיבות הביניים, עם הכנסה של אנשי מקצוע לתוך בתי הספר, שיסתכלו ילד ילד, יסמנו אותו, יראו מה התכנית שלו, מה בית הספר עושה איתו, יהיה לנו איש מקצוע שיוכל בתוך בית הספר לעשות את השינוי.

עירית בירן: בחינוך היסודי אנחנו קצת יותר מתקשים, אבל אני מקווה שאנחנו נוכל לבוא בעוד כמה חודשים עם תכנית יותר מסודרת גם לחינוך היסודי ותהליכי שינוי.

עירית בירן: ברור לי שיש בעיות ויהיו בעיות, אבל אנחנו מתקדמים.

יפעת שאשא ביטון: עצוב לי לשמוע על בתי הספר היסודיים, אני מכירה את הסיפור הזה עוד, לפני כמה?

יפעת שאשא ביטון: 200 שנה בערך, כשהייתי סגנית ראש עיר וקיבלנו את ה - - -

עירית בירן: יש לנו 200 בתי ספר שיקבלו - - -

יפעת שאשא ביטון: צריך לשנות תפיסה, עירית.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לומר משהו, לעזור לך פה בסיפור הזה.

יפעת שאשא ביטון: צריך לשנות תפיסה גם בבתי הספר היסודיים.

יפעת שאשא ביטון: עדיין יש כיתות אתיופים.

יפעת שאשא ביטון: יש כיתות אתיופים בשנת 2018 והם נולדו פה.

יפעת שאשא ביטון: יש כיתות אתיופים.

יפעת שאשא ביטון: העניין הזה שמכניסים אותם לחינוך הדתי, קיבלתי על זה גם לא מעט פניות של תלמידים אתיופים שרוצים להשתלב בבתי ספר רגילים ממלכתיים, אבל שמים אותם בממלכתי דתי.

יפעת שאשא ביטון: כשניסיתי לברר - - -

עירית בירן: הם לא חייבים, זה בחירת הורים.

יפעת שאשא ביטון: זה לא בחירת הורים, עירית.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת את זה, באים ומביאים אותם ככיתות ממוסדות, בדרך כלל לבתי ספר דתיים ממלכתיים, סיפרו שזה חלק מהתהליך שלהם ללמוד את היהדות, בלה בלה בלה.

יפעת שאשא ביטון: ואני לא סתם אומרת את זה ככה, למרות שאנחנו בדיון בכנסת, אני אומר לך למה, כי גם אנחנו שנולדים כאן במדינת ישראל, לא שמים אותנו בבית ספר ממלכתי דתי שנלמד את היהדות, אנחנו לומדים את זה מהסביבה שאנחנו גדלים וחיים בה.

יפעת שאשא ביטון: אז אני אומרת שיש כמה דברים שתפיסתית צריך לקחת אותם בחשבון ולשנות שם וברגע שיתק

יפעת שאשא ביטון: בלו החלטות אז אני בטוחה שזה גם יתורגם למעשים.

עירית בירן: אבל הדוח שלכם מראה שיש שינוי.

עירית בירן: בדוח שלכם רואים שכמעט 50% מהילדים לא לומדים במערכת הדתית.

עירית בירן: זה הדוח שלכם.

יפעת שאשא ביטון: ביסודי?

עירית בירן: ביסודי.

עירית בירן: תסתכלי על הדוח שלכם, אתם כתבתם, בדקתם את זה.

עירית בירן: אז סימן שאנחנו בתהליכי שינוי.

יפעת שאשא ביטון: הדוח של הממ"מ, אני מכירה אותו, הוא נכתב בשנה שעברה, בשנת 2017, ועדיין אני אומרת לך, באחריות מלאה, תבדקי אותי ואם תרצי אחר כך אני גם אתן לך שמות של יישובים - - -

עירית בירן: אני אשמח להיכנס לעומק.

יפעת שאשא ביטון: הילדים האתיופים מוסללים לבתי ספר ממלכתיים דתיים ולרוב הם באים ככיתות.

יפעת שאשא ביטון: גם את זה צריך לפרק, כי כל עוד שהם יישארו כיתה אתיופית, יש לי שלוש כיתות א', אחת כיתה אתיופית, גמרנו, אין לנו שום סיכוי לשנות את זה.

עירית בירן: ברור שזה לא חוקי ואנחנו נשמח לקבל מידע כי זה לא חוקי.

יפעת שאשא ביטון: בשמחה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, דוד.

דוד מהרט: דוד מהרט, מנהל מרכז ההיגוי של עולי אתיופיה במערכת החינוך לשעבר.

דוד מהרט: רק רציתי להגיד לגב' בירן, להגיד שבגללנו או בגלל המגשרים משרד החינוך לא היה מסוגל לזהות או לטפל בילדים הנמצאים בנשירה סמויה, זה ממש הסרת אחריות ממשרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, ועכשיו לעניין.

דוד מהרט: אני רוצה להגיד כמה דברים.

דוד מהרט: אחת, זה באמת היה מאוד עצוב פה שהגורמים שמייצגים את המערכות הגדולות באים בלי נתונים.

דוד מהרט: מה זה אומר?

דוד מהרט: מה שזה אומר, מה שגם מבקר המדינה בדוח הקודם מצא, שבעצם מדברים על השקעות.

דוד מהרט: אנחנו משקיעים, משקיעים, בעצם מדברים רק על התשומות, מה שהם שמים, אבל מה עם התשואה, מה קורה.

דוד מהרט: למה לא משקיעים חלק קטן מהכסף במה שנקרא הערכה מעצבת, הערכה שבודקת את התהליך, לא את התוצאות הסופיות בעוד שלוש-ארבע שנים ואז אנחנו נגלה ויגידו 'עוד פעם עשינו דרך חדשה לקהילה, השקענו בהם כמעט מיליארד שקל' ובסוף עוד יגידו שאנחנו אשמים בזה שאנחנו לא משתפרים.

דוד מהרט: למה לא הולכים על תהליך שבוחן, לא את התוצאות, את התהליך.

דוד מהרט: אפשר לשנות את הכיוון.

דוד מהרט: זה לא עושים וזה חבל.

דוד מהרט: הדבר השני שרציתי להגיד, שמעתי את הנערים בסרט, אני רוצה לחזור לזה.

דוד מהרט: אחד הנערים דיבר על כך שאחרי מה שהוא חווה עם השוטר אחר כך היה לו קשה עם המורה.

דוד מהרט: הוא לא בדיוק הצליח להבחין, כי ההוא לבן, ההוא לבן, ואני לא יודע להבחין מתי הוא האדם הגזען ומתי הוא האדם הלא גזען.

דוד מהרט: הדבר הזה פוגע ביסודות הכי חיוניים של הביטחון העצמי.

דוד מהרט: התחושה של שייכות, שאתה חי, שאנחנו, סליחה שאני הולך רחוק, אבל העם היהודי יודע יותר מכל עם אחר, כשאתה הולך למדינה שסובלת מאנטישמיות וכו', אתה לא צריך לחוות את זה באופן עצמי כדי להרגיש שכל מי שנמצא סביבך מבחינתך הוא חשוד בזה.

דוד מהרט: גם בגזענות זה אותו דבר, כשבן אדם מרגיש שלא מאמינים בו, כי הוא בעל צבע עור, את דיברת על העניין הזה של - - - דובר על אמון, האמון הוא הדדי.

דוד מהרט: אם המורה מאמין בי שאני יכול להצליח אני אצליח, אם המורה לא מאמין בי אני לא אצליח ואני חושב שהאמון התערער, צריך לחזק את האמון בין שתי המערכות.

דוד מהרט: כל עוד שיש תחושה של אפליה, של גזענות, הדבר הזה פוגע בדימוי העצמי, בשאיפות של בני הקהילה, בתחושה שהם חלק אינטגרלי מהחברה הישראלית, לא ישתנה שום דבר.

דוד מהרט: לכן צריכים לבדוק את הדברים.

דוד מהרט: חבל שהתכנית 'הדרך החדשה' היא לחמש שנים, כבר עברנו ארבע או שלוש שנים - - -

יפעת שאשא ביטון: שנתיים וחצי.

דוד מהרט: עוד שנתיים היא תיגמר ואז מה אנחנו נגלה?

דוד מהרט: נגלה שכל ההשקעות לא הניבו את התוצאות.

דוד מהרט: זה צריך להשתנות.

יפעת שאשא ביטון: דוד, משפט סיכום, כי גם חזרת על הדברים.

דוד מהרט: משפט סיכום.

דוד מהרט: רק רציתי להגיד בעניין של הישגים.

דוד מהרט: הישגים הם דבר חשוב, אבל תחושה, וזה משרד החינוך יודע לבדוק בעצמו בנתוני המיצ"ב, באקלים הבית ספרי ילדים בני הקהילה מספרים שהם סובלים מאפליות, מהדרות, מהערות על רקע הצבע שלהם.

דוד מהרט: יכול להיות שהציון ישתפר, אבל אם התחושה שלהם תהיה תחושה רעה הדבר הזה מערער את הביטחון שלהם בכל מערכת שיפנו בה בחברה הישראלית.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לומר לך שילדים שיש להם תחושות קשות והם לא פנויים רגשית גם לא משיגים הישגים.

דוד מהרט: ודאי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

מהרטה ברוך: אני רוצה להתייחס.

יפעת שאשא ביטון: אחר כך אני אתן לך, אבל אל תחזרו על דברים שנאמרו, כי אנחנו כבר הרבה אחרי סיום הדיון.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

דניאל מהרט: תודה לך, יפעת, על הדיון הפורה.

יפעת שאשא ביטון: מה השם והתפקיד?

דניאל מהרט: שמי דניאל, דניאל מהרט, אני חבר מועצה בעיר נתניה ואני עובד בפתח תקווה, ברשות.

דניאל מהרט: באמת שמענו על פתח תקווה הרבה ויש המון דברים שהם - - - הייתה פה אחראית על התחום של החינוך, אבל יש פוליטיקה שהיא פוליטיקה שמאוד מאוד קשה למערכות פה להיכנס ולעסוק בהן.

דניאל מהרט: בתי ספר שהם ממלכתי דתי, שהם מתחרים ביניהם כמה פחות יוצאי אתיופיה יש באותם בתי ספר וככל שיש פחות, אז אותו בית ספר נחשב.

דניאל מהרט: זה באליטה של הכיפות הסרוגות, הציונות הדתית, שם אנחנו צריכים - - -

מיכל רוזין: ששולטת היום בעירייה.

מיכל רוזין: אני אגיד את זה.

מיכל רוזין: חד משמעית.

דניאל מהרט: כן, ואני חושב שאנחנו צריכים - - -

קריאה: בעיקר בפתח תקווה.

דניאל מהרט: זה לא רק בפתח תקווה, זה בעוד ערים.

דניאל מהרט: אנחנו יכולים לבוא עם תכניות, אבל בסופו של דבר הפוליטיקה המקומית היא זו שקובעת את הלך הרוח ולצערי אנחנו שם לא נמצאים ואנחנו לא מצליחים לעשות את השינוי.

יפעת שאשא ביטון: בשביל זה אמרתי למשרד החינוך, אנחנו לא מאפשרים לרשויות להחליט, אלא אנחנו אומרים בדיוק איך זה צריך להיראות וביום שיהיה אומץ למשרד החינוך לומר את הדברים, אז אולי גם דברים ייראו אחרת.

דניאל מהרט: דבר נוסף שהייתי רוצה, קודם כל להגיד תודה ל-י' ולבית הספר קרית יערים שעשו עבודה נפלאה וראינו, הסרטון בעצם הראה את הכול, את התחושות של בני הנוער.

דניאל מהרט: התחושה שמלווה את בני הנוער היום זה שהם לא מוגנים והתחושה הזאת זו תחושה קשה מאוד.

דניאל מהרט: אנחנו צריכים לתת לזה פתרון, קודם כל.

דניאל מהרט: כל תלונה שמוגשת למח"ש, אנחנו צריכים לעקוב אחרי התלונות האלה, לא יכול להיות מצב שאין תשובות לאותם תיקים או לאותן בעיות שמוצפות למח"ש.

דניאל מהרט: אני חושב שהיום, אם מח"ש יהיה סוג של אבא ויאמר 'אני פה כדי להגן עליכם', אני חושב שהאנשים יוכלו להסתובב בבטחה וזה היום לא קורה.

דניאל מהרט: משפט אחרון זה לגבי נתוני הזכאות לבגרות.

דניאל מהרט: אני מדבר על בגרות איכותית.

דניאל מהרט: יש ירידה, 25% בלבד מהנערים היו זכאים לבגרות איכותית לעומת 37% מהנערות.

דניאל מהרט: הנתון הזה בעצם מסביר את הכול.

דניאל מהרט: אנחנו חייבים להשקיע כדי להעלות את הזכאויות לבגרות.

דניאל מהרט: תעודות איכותיות, בסופו של דבר אנחנו בסוף נצטרך לראות אותם באוניברסיטאות.

דניאל מהרט: היום האוניברסיטאות מתקשות לקלוט כי הכמות ירדה, האיכות גם ירדה, וזו התוצאה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, משפט, אבל, גברתי, לא לחזור על דברים שנאמרו, רק אם יש לך משהו להוסיף ולתרום לדיון כי אנחנו חייבים לסכם.

הבטמו מקונן: יש הרבה מה לומר, בהמשך לדברייך, הנושא החשוב ביותר בעיניי פה שהוא לא קיים, פרט למהרטה, שהיא סגנית ראש עיר, מי שחסר פה זה ראשי רשויות.

הבטמו מקונן: האזרחים הם - - -

יפעת שאשא ביטון: יש פה נציגים של השלטון המקומי.

הבטמו מקונן: האזרחים הם תושבים של הרשויות המקומיות, ראש מינהל החינוך, מי שמטפל בסופו של דבר זה העיר, פה בוועדה, בכנסת, הפתרונות לא נמצאים רק פה, אלא הפתרונות נמצאים ברשויות המקומיות.

הבטמו מקונן: מה שחסר פה זה ההטמעה.

הבטמו מקונן: כל תכנית, כל פרויקט שיוזמים אותו ויוצא לפועל, הרשויות המקומיות לא מחוברות, הם לא מחוברים.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה רק לתקן, כי לא ניתן לך להאריך וחשוב שאת תדעי, יושבים כאן נציגי השלטון המקומי, הם יושבים כאן מראשית הדיון ושותפים לכל הדיונים בכנסת.

יפעת שאשא ביטון: הם מייצגים את הרשויות המקומיות על כל ענפיהן ומעבירים אחר כך את המסר.

יפעת שאשא ביטון: יש מאות רשויות מקומיות ובסופו של דבר מישהו צריך לתווך את זה והם שותפים.

הבטמו מקונן: גברתי, אין לי שום ספק שכל האנשים האמונים פה עושים את עבודתם - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, יש פה נציגים של השלטון המקומי.

הבטמו מקונן: שוב, את יודעת מה?

הבטמו מקונן: אני באה מהשטח, אני מתנדבת, אני מתנדבת בשכונת רמת אליהו, בלילה בשכונה, אני באה ואומרת לך, בתור מי שפוגשת ורואה את ההיתקלות האמיתית, את המפגש, את התחושות של בני הנוער, את מה שקורה באמת.

הבטמו מקונן: אני לא באה לסבן פה, לבוא ולהגיד 'וואו, כמה עשינו ולא עשינו', אנחנו עושים, אני לא אומרת שאנחנו לא עושים, כן, גם אני בעצמי תוצר של המדינה, זאת אני, אבל עדיין יש לנו הרבה מה לעשות.

הבטמו מקונן: יש בעיה אמיתית ברשויות המקומיות, שראשי רשויות, סגני ראשי רשויות, הם צריכים להיות חלק בלתי נפרד, לא מנהל אגף כזה או אחר, אלא אני באמת רוצה שינוי אמיתי.

הבטמו מקונן: השינוי יבוא משם, לא מפה.

הבטמו מקונן: השינוי, הם משלמים מסים לרשות, לא לירושלים, לא למשרד החינוך.

הבטמו מקונן: תודה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה לך.

טל ליפובצקי טשורני: רק הערה קצרה, אם אפשר.

יפעת שאשא ביטון: על הרשויות המקומיות?

טל ליפובצקי טשורני: אני מייצגת את הרשויות המקומיות, אני מגיעה מראשון, אני מנהלת אגף הקליטה שם.

טל ליפובצקי טשורני: הבטמו ואני מכירות, כך שיש פה ייצוג גם לשלטון המקומי.

טל ליפובצקי טשורני: רציתי להאיר נקודה אחרת.

טל ליפובצקי טשורני: אמנם הדיון הזה מתרכז בבני הנוער - - -

חנה אלעזר לגסה: למה דווקא אגף קליטה?

טל ליפובצקי טשורני: בני הנוער האלה היו פעם תלמידים ביסודי, לפני זה הם היו ילדים בגנים ולפני זה הם היו פעוטות במעונות היום ואנחנו צריכים לעשות פה איזה שהיא חשיבה איך אנחנו לא פותרים רק את סוגיית בני הנוער ביסודי אלא איך אנחנו לוקחים את זה הרבה הרבה יותר אחורה, מהגיל הרך, מגילאי שלוש-ארבע, איפה שהקרקע פורייה, איפה שאפשר לעשות את העבודה המשמעותית ביותר עם הילדים בשביל לא להגיע בסופו של דבר לדון בפערים הגדולים שהולכים וגדלים ביסודי ולאחר מכן בחטיבות ושהתיכונים איפה שהוא מצליחים לצמצם את הפערים האלה, אלא לראות איך אנחנו מחזקים שם, מצמצמים את הפער השפתי, איך אנחנו נותנים את המענה הרגשי המתאים לילדים האלה, איך אנחנו מחזקים את המשפחות ואת התא המשפחתי - - -

מיכל רוזין: איך את עושה את זה?

מיכל רוזין: אני כל הזמן שומעת 'איך אנחנו, איך אנחנו, איך אנחנו', אני שומעת את זה מכל הגורמים, אוקיי, איך עושים את זה?

טל ליפובצקי טשורני: אנחנו ברשות בוחנים את הצרכים ו - - -

מיכל רוזין: אתם בוחנים.

מיכל רוזין: אז כולם ממפים ובוחנים ועשייה עוד אין.

טל ליפובצקי טשורני: בעקבות המיפוי, בעקבות הדברים שנעשו, אנחנו הולכים להשקיע משאבים - -

מיכל רוזין: יש תכנית?

מיכל רוזין: יש כסף?

טל ליפובצקי טשורני: - - בתוך הגיל הרך ויש תכנית ותהיה תכנית.

מיכל רוזין: אה, תהיה תכנית.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: מהרטה, מילות סיכום.

חנה אלעזר לגסה: אני רוצה כמה מילים, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: אבל לא לחזור על כל הדברים.

יפעת שאשא ביטון: את כל פעם זרקת.

חנה אלעזר לגסה: אני חנה אלעזר, מאגודת יהודי אתיופיה, אנחנו שותפים בארגון של היום הזה.

חנה אלעזר לגסה: אנחנו מקיימים אותו אחת לשנה כי פשוט במהלך השנה הוועדות האחרות לא מוכנות לקיים דיונים.

חנה אלעזר לגסה: הוועדה היחידה שמוכנה לקיים דיונים בנושא של יוצאי אתיופיה זה רק ועדת עלייה וקליטה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו קיימנו שני דיונים.

חנה אלעזר לגסה: אז יש לנו פה בעיה ואנחנו מאוד מאוד מאוד נשמח שגם ועדות אחרות - - - פני החברה כפני השלטון, אז גם פה צריך להיות שוויון פה בכנסת.

חנה אלעזר לגסה: זה דבר אחד.

חנה אלעזר לגסה: דבר שני, אנחנו פה מדברים על ילדים, על ילדים שנמצאים פה במצוקה והסרטון שראינו זה סרטון שהורס.

חנה אלעזר לגסה: זאת אומרת שכל ילד, הילד שלי פוחד להסתובב ברחוב, זה לא נורמלי, זה ילד שנולד פה וגדל פה והתחנך פה.

חנה אלעזר לגסה: לא יכול להיות שאני צריכה להגיד לו איך הוא צריך להתנהג ואיך הוא צריך לענות לשוטר כשהוא יפגוש אותו ומה הוא צריך לעשות.

חנה אלעזר לגסה: זה לא הגיוני.

חנה אלעזר לגסה: מי שאחראי על כל הדברים האלה זה רשויות המדינה ורשויות המדינה, אני חושבת שכמו שאת אמרת, זה עניין של תודעה, תפיסה, זה כל הבעיה.

חנה אלעזר לגסה: גם משרד החינוך יכול להמציא פה מיליון תכניות - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, זה שינוי של ה - - -

חנה אלעזר לגסה: הם לא משתנים בכלל.

מיכל רוזין: לא צריך שילוב, צריך לעשות סוויץ'.

חנה אלעזר לגסה: נכון, צריך פה שינוי תפיסה ממש, בתודעה ובתפיסה.

חנה אלעזר לגסה: זה הכול.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חנה.

יפעת שאשא ביטון: מהרטה, בבקשה.

מהרטה ברוך: רק לסיכום.

מהרטה ברוך: באמת שמענו פה, דיברנו פה הרבה על אמון, יותר נכון על חוסר אמון וכל הסיפורים ששמענו פה מבטאים חוסר אמון משווע ואני מוכרחה לציין, יפעת, שהדיון הזה הוא חשוב ביותר, אבל אני יושבת פה ויושבים פה נציגי תכנית ממשלתית מ-2015, יושבת פה המשטרה, ואף אחד מהם לא מבין את מי.

מהרטה ברוך: אני יושבת מהישיבה הזאת כיוצאת אתיופיה והאמון שלי במערכות נפגע - - -

יפעת שאשא ביטון: מתערער.

מהרטה ברוך: ובאמת, מה מסתירים?

מהרטה ברוך: אני שואלת את עצמי למה לא נותנים לנו את הנתונים האלה?

מהרטה ברוך: אני מתחילה לחשוב בכלל שאולי יש הידרדרות, לא שיפור.

מהרטה ברוך: זה בסדר להציג את הנתונים, גם אם הם לא טובים, אנחנו נתקן, נדבר עליהם, אבל אי אפשר להסתיר אותם.

מהרטה ברוך: מה מפחיד פה?

מהרטה ברוך: ואני יוצאת מהישיבה הזו מוטרדת יותר ממה שנכנסתי אליה.

יפעת שאשא ביטון: ראשית, תודה רבה, מהרטה, על הנוכחות ועל הדברים.

יפעת שאשא ביטון: ותודה רבה לכולכם על ההשתתפות שלכם ועל הסבלנות, אנחנו יושבים כאן כבר שעתיים.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להתחיל את הסיכום דווקא מהדברים של הנתונים, הדרישה מהבט"פ ובכלל.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מוטרדת מזה שאולי הנתונים הם אחרים, אני מוטרדת מזה שכשאין נתונים אז לא תופסים ברצינות את מה שצריך לעשות.

יפעת שאשא ביטון: זה מחזיר אותי עוד פעם לעניין של התפיסה ולעניין של איך אנחנו מתייחסים לתהליכים שאנחנו צריכים לעשות, ומה לעשות, בלי דאטה אנחנו לא יכולים ללמוד, אם אנחנו מצליחים או לא מצליחים בדרך.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו רוצים להצליח אנחנו חייבים, לצד כל העשייה שאנחנו עושים, אנחנו מדברים כבר על שלוש שנים, לדעת מה באמת קורה בשטח, איזה מגמות יש לנו בשטח.

יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת אם זה ינחם אותך, גם במערכת החינוך וגם בעוד מערכות יוצאים עם תכניות, רצים עשר שנים ואחר כך בודקים ואומרים 'היי, טעינו, בואו נשנה'.

מהרטה ברוך: זה לא מנחם, כי הילדים שלנו חווים מצוקה קשה, דיברנו גם על המצוקות הקשות.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: אז אני רוצה לנצל את ההזדמנות ולומר, חבר'ה, אנחנו מתעסקים פה באמת בנפש של ילדים, אנחנו מתעסקים בנפש של הילדים שלנו ושל בני הנוער שלנו והספיק לשמוע רק כמה דוגמאות כדי להבין עד כמה זה דיני נפשות.

יפעת שאשא ביטון: בגלל שזה במקום הזה אז אני מבקשת מכל משרדי הממשלה, לאסוף נתונים, שטלל תרכז אותם, שכל משרד ירכז אותם, זה לא משנה איך, לאסוף נתונים על ההתקדמות של התהליכים שהם מקיימים בכל אחד מהמשרדים השונים.

יפעת שאשא ביטון: מהמשרד לבטחון פנים ביקשתי קודם בצורה מפורטת גם את הנושא של מעצרים, תיקים, פגמים בתהליכים שנמצאו, לקבל את הכול תוך חודש ימים.

יפעת שאשא ביטון: הם לא צריכים יותר מזה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לפנות למשרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: פעם אחת להקפיד, ברמה של החלטה, לא ברמה של לאפשר לרשויות להתנהל, אלא ברמה של החלטה, שאין הדרה של ילדים אתיופים, אין יצירה של קבוצות נבדלות של אתיופים אל מול אחרים, אלא באמת לייצר שילוב אמיתי, ולחזק את הנושא של לימוד רב תרבותי.

יפעת שאשא ביטון: אני חוזרת חזרה על המשפט שהפסיפס החברתי שלנו הוא העושר החברתי שלנו ואם אנחנו נדע לקחת את זה ולהפוך את זה למגדלור אנחנו גם נדע להתנהל בצורה אחרת ונדע לתת ביטוי לכל אחת מהתרבויות שקיימות במדינת ישראל.

יפעת שאשא ביטון: בני הנוער שלנו ירוויחו, אבל גם החברה שלנו תרוויח מכך ואני כן חושבת, לצד כל עוגמות הנפש עם המשטרה ולצד כל החוויות שיש מול הרשויות השונות, שהמפתח הוא במערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: הילדים מגיעים לשם כשהם עוד רכים בשנים ושם אנחנו צריכים לעשות את השינוי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכולם.