הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 255, 2018-11-27 13:37

יפעת שאשא ביטון: אני מתכבדת ברשותכם לפתוח את דיון הוועדה בנושא השפעת המדיה על דיכאון ואובדנות בגילאים צעירים.

יפעת שאשא ביטון: זה בעצם דיון שמתקיים במסגרת היום המיוחד שמקיים חבר הכנסת מרגי בכנסת בנושא זה.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר שחבר הכנסת מרגי לא מחכה לימים מיוחדים כדי לעסוק בזה.

יפעת שאשא ביטון: רק לפני כשבועיים אנחנו נפגשנו בוועדת החינוך כדי באמת לנסות ללבן את סוגיית התקצוב ולמנוע את הקיצוץ בתוכנית הלאומית למניעת אובדנות, ואנחנו גם עוסקים בזה במהלך השנה, הזדמנות מצוינת לומר לך, חבר הכנסת מרגי, תודה רבה על זה שלקחת את הנושא הזה באמת בשתי ידיים.

יעקב מרגי: הטילו עלי.

יעקב מרגי: ניסיתי להתחמק, לא הלך.

יפעת שאשא ביטון: על אף שהטילו עליך, לא נראה שאתה נופל מכובד המשקל.

יפעת שאשא ביטון: להיפך, נראה שאתה עושה את זה באהבה ובמסירות רבה, ובאמת הזדמנות לומר לך תודה על כך, ואני אשמח אם תאמר כמה מילים לפני שאנחנו נתחיל בדיון המקצועי.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

יעקב מרגי: בשמחה.

יעקב מרגי: היום, יום שלישי רווי אירועים ואזכורים וציונים בכנסת.

יעקב מרגי: יש את יום הפג, יום מעמד המורה והגננת שגם העסיק אותנו במהלך היום.

יעקב מרגי: אפילו את החדר שלי נידבתי ליפעת ואני קיימתי דיון לכבוד היום של מעמד הגננות, ודיברנו על האובדנות בוועדת החינוך, בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

יעקב מרגי: הנתונים מזעזעים למרות שהם לא בפוקוס.

יעקב מרגי: מה לעשות, לא אוהבים לדבר על זה.

יעקב מרגי: אמרתי באחד הדיונים, תארו לכם שאם לא היו מדברים במדינת ישראל על תאונות דרכים או לא מתקצבים את המועצה הלאומית למאבק בתאונות דרכים.

יעקב מרגי: נכון שזה היה בלתי אפשרי?

יעקב מרגי: יש יותר הרוגים מאובדנות מאשר בתאונות דרכים ולא מדברים על זה.

יעקב מרגי: יש יותר ניסיונות.

יעקב מרגי: אף אחד לא עולה לכביש בשביל להתאבד, לעשות תאונת דרכים.

יעקב מרגי: הוא רוצה להגיע למחוז חפצו, אבל מה לעשות, התרחשה תאונת דרכים וקיפח את חייו או נפצע.

יעקב מרגי: באובדנות יש ניסיונות אובדנות.

יעקב מרגי: נער או בוגר שעבר ניסיון התאבדות וניצל מהאובדנות של עצמו, הוא צריך טיפול, צריך ליווי של המשפחה שלו.

יעקב מרגי: אנחנו היום מציינים את היום בכנסת.

יעקב מרגי: לכאורה זה ימים שאנחנו צריכים להעלות על נס את העשייה, ואנחנו מעלים על נס את העשייה, אבל גם מבכים על המצב הנוכחי שאנחנו צריכים להיאבק על התקציבים.

יעקב מרגי: תוכנית לאומית שתוקצבה בתלת שנתי אמנם, 55 מיליון ₪, אנחנו נמצאים היום מ-18 מיליון ₪ ל-10 מיליון ₪, ואנחנו לא אנשי בשורות לשנה הבאה.

יעקב מרגי: אמרתי בדיון אצלי, השרים הנוגעים בדבר אומרים, שמע, אין לנו אומץ, אין לנו את האינטגריטי הציבורי לחסל את התקנה התקציבית או את התמיכה, אז אנחנו נותנים לה למות לבד.

יעקב מרגי: זה הפועל היוצא.

יעקב מרגי: אני מודה לך, יפעת, שהקדשת דיון בוועדה.

יעקב מרגי: אני חושב שהיום הזה כבר תורם את חלקו כפי שקרה בדיונים האחרים.

יעקב מרגי: כל אחד בדרכו הוא צריך להעצים, לחשוף את הדיונים האלה, את האמירות שנאמרו פה, את הסיכומים שהיו בדיונים.

יעקב מרגי: בכל דיון יש סיכום בסוף.

יעקב מרגי: אני קורא לאמצעי התקשורת כולם לשים זאת בפוקוס ביום-יומיים הקרובים, גם אם זה לא נושא שאוהבים לדבר עליו.

יעקב מרגי: מה לעשות, השרים הם לא יצורים על-אנושיים שמגיעים מכוכב לכת אחר.

יעקב מרגי: הם בשר ודם, יש להם רמ"ח איברים והם קשובים ויש להם רגישות ללחץ ציבורי ורגישות לאמירות בתקשורת.

יעקב מרגי: כשיש לחץ תקשורתי, יש גם מקור לתקציב פתאום.

יעקב מרגי: זה לא כסף גדול ואני לא מזלזל באף אגורה.

יעקב מרגי: זה לא כסף גדול למשרדים שאנחנו מדברים עליהם: חינוך, בריאות, עבודה רווחה, להוסיף עוד 4 מיליון על ה-4 מיליון שלהם.

יעקב מרגי: אם הם רוצים וקשה להם או ראש אגף תקציבים שלהם לא יודע אם הוא יכול לקחת את זה, אני מוכן להתנדב, לקחת פה כמה ימי חופש.

יעקב מרגי: המקצוע שלי זה איש כספים.

יעקב מרגי: הייתי גם שר.

יעקב מרגי: אני אמצא להם את המקורות ולא על חשבון שום דבר אחר, רק להראות להם מאיפה, במקום שיחזרו לאוצר.

יעקב מרגי: אני יכול לשלוף מכל משרד 4 מיליון.

יעקב מרגי: בצניעות אני אומר.

יעקב מרגי: צריך רק לרצות.

יעקב מרגי: התחושה שלי, שלא רוצים.

יעקב מרגי: התחושה היא שלא רוצים, וכל המציל נפש אחת מישראל, כאילו הציל עולם מלא.

יעקב מרגי: זו לא קלישאה וזה לא רק פתגם וזו לא רק אמרה, זו מציאות.

יעקב מרגי: זה עולם מלא.

יעקב מרגי: הסטטיסטיקות הן סטטיסטיקות, אבל בסוף אחרי כל מספר זה בן אדם, זו משפחה, זה עולם.

יעקב מרגי: אני מתנצל שאני הולך לסבלותיי במרתון של היום הזה.

יעקב מרגי: אני מאוד מודה לך.

יעקב מרגי: תודה רבה, יפעת.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חבר הכנסת מרגי.

יפעת שאשא ביטון: אני אומר לכם, מאחורי הקלעים יצא שהיום המיוחד הזה הוא כשבועיים לאחר שקיימנו את הדיון, ואמרתי, עכשיו מה, נקיים דיון ומה, רק עכשיו דיברנו על זה.

יפעת שאשא ביטון: פתאום חשבתי שזאת הזדמנות מצוינת להעלות שוב את הנושא למודעות ואולי לייצר איזשהו באז גם כלפי חוץ כדי שיהיו לנו שותפים נוספים שישמרו על הנושא הזה על סדר היום כי זה באמת חשוב, ולכן אני מודה על ההזדמנות, ולהיפך, אני פתאום הבנתי כמה דווקא העיסוק האינטנסיבי הזה יכול לתרום לנו ולהוכיח גם כלפי חוץ שאנחנו באמת מתכוונים.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר במאמר מוסגר שאם התקשורת בוחרת לעסוק בזה, אז אני מקווה שהיא תעסוק בזה נכון וזה יהיה בעצם מהות הדיון, של לנסות לראות איך באמת מוצג הנושא הזה.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מוטי יוגב שצריך לצאת, בבקשה.

מרדכי יוגב: ברשות היושבת ראש ויושב ראש ועדת חינוך וחבריי וכל מי שנמצא פה.

יעקב מרגי: אני לא ציינתי, ברשותך, מי שגייס אותי ומי שמלווה את היום הזה זו עמותת "בשביל החיים".

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נפתח איתם.

יעקב מרגי: גם אבשלום, גם חגי ועוד אחרים וטובים, אז קודם מגיע לכם.

מרדכי יוגב: חזרתי לוועדה, והוועדה לזכויות הילד עוסקת בנושאים חשובים וזכיתי להיות בה בקדנציה הקודמת בכנסת.

מרדכי יוגב: הוועדה הזאת איננה ועדה סטטוטורית בכנסת, ועדת זכויות הילד.

מרדכי יוגב: אני אומר לך גבירתי היושבת ראש ואני מנהל דברים שכאלו, ניהלתי אותם גם בוועדת העבודה והרווחה וגם בחוץ וביטחון.

מרדכי יוגב: אנחנו צריכים פה לחבור יחד, את וחבר הכנסת יעקב מרגי וחבר הכנסת אלאלוף שהוא חולש בעצם על שני משרדים נוספים, בריאות ורווחה, ואם בישיבה מקדימה נכין את עצמנו ואז נזמן את המשרדים הללו - - -

יעקב מרגי: ישיבה מאחורי הקלעים - - -

מרדכי יוגב: כן, ישיבה מאחורי הקלעים.

מרדכי יוגב: נכין את הישיבה ונסגור עליהם.

מרדכי יוגב: כך גם נשיג אולי את התקציב, בוודאי בקצה שנה.

מרדכי יוגב: כמה שנעשה את זה יותר מהר לפני שהכנסת הזאת חיה וקיימת, זו בעיניי יוזמה שאולי תוכל להביא בסוף לכך שהתקציבים יהיו ונציל יותר חיים.

יעקב מרגי: תודה רבה, דיון פורה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חבר הכנסת מרגי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חבר הכנסת יוגב.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת ניבין וחבר הכנסת ג'ומעה נמצאים כאן איתנו.

יפעת שאשא ביטון: נשמע את האנשים וניתן לכם בצורה מדורגת, אז אנחנו באמת נפתח איתך, אבשלום אדרת, בבקשה.

אבשלום אדרת: אני רוצה לנצל את ההזדמנות באמת אחרי שאנחנו כבר חודשים רואים בגוויעתה של התוכנית.

אבשלום אדרת: אני רוצה לפנות אליך ישירות לאור זה שמשרדי הממשלה השונים, רווחה ובריאות וחינוך מגלגלים את האחריות על נושא התקציבים מאחד לשני וכל אחד אומר, זה לא נתן לי וזה התחייב בצורה כזאת ולא נתן את מה שהתחייב, האם את יכולה כחברת מפלגתו של שר האוצר לגרום לזה שהכסף שהועבר, ואני יודע שהכסף הועבר, יהיה צבוע לנושא הזה כדי שהמשרדים השונים לא יוכלו לגלגל את זה ולאכול מזה לכל מיני דברים אחרים שפתאום בא להם?

אבשלום אדרת: כי אני חושב שחבר הכנסת מרגיש שם את זה בצורה מאוד ברורה על השולחן.

אבשלום אדרת: זה לא שאין כסף.

אבשלום אדרת: הכסף הזה קיים ואנחנו יודעים בוודאות שהוא הועבר, אלא שהוא פשוט לא הגיע למקומות הנכונים ולכן אנחנו כאן מתווכחים על 3 או 4 מיליון שקל שבגלל זה כל מערכת החינוך עכשיו תפסיק לעשות את כל הפעילות החשובה שלה.

אבשלום אדרת: זה לא מתקבל על הדעת, אבל אם הכסף הזה יהיה צבוע, אם הוא יהיה בבסיס התקציב, זה יעשה הבדל עצום.

אבשלום אדרת: אחד הדברים שקרו זה שהחלטת הממשלה הייתה לשלוש שנים.

אבשלום אדרת: שלוש השנים האלה נגמרו.

אבשלום אדרת: אין עכשיו עוד החלטה נוספת, אז מישהו צריך לקחת את היוזמה הזאת.

אבשלום אדרת: באמת אי אפשר לדעת מה יקרה בכנסת הבאה, מה יקרה בממשלה הבאה.

אבשלום אדרת: זאת הזדמנות לשים חותם.

אבשלום אדרת: אנחנו שמענו בוועדת החינוך איזו עבודה נפלאה משרד החינוך עושה.

אבשלום אדרת: בבוקר שמענו איזו עבודה נפלאה משרד הרווחה עושה.

אבשלום אדרת: הרי הם לא יוכלו לעשות אם לא יהיה את התקציב הזה, ומשהו קרה כאן במהלך השנה הזאת.

אבשלום אדרת: זה התחיל מזה שהיה צריך להיות 27 מיליון, אבל מראש אמרו, לא, רק 18 מיליון.

אבשלום אדרת: מ-18 זה ירד ל-14 ומ-14 זה ירד ל-10 ועכשיו מי יודע?

אבשלום אדרת: 10 מיליון שקל באמת זה סכום כל כך נמוך שאי אפשר לעשות שום דבר, אז אני באמת פונה אליך בבקשה, אני לא אגיד נואשת, בתקווה שאכן האוזניים של שר האוצר יהיו קשובות לנושא הזה ונוכל להמשיך בעבודה החשובה הזאת שאנחנו עושים, כי זה באמת הצלת חיים.

אבשלום אדרת: את מכירה את הסיפורים האישיים של חלק מהאנשים שנמצאים כאן.

אבשלום אדרת: זו השליחות שלנו.

אבשלום אדרת: זה מה שנותר לנו אחרי שיקירנו התאבדו, לגרום לזה שאצל אחרים זה לא יקרה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, אבשלום.

יפעת שאשא ביטון: כמו שאתה אומר בקולך שלך, שר האוצר היה קשוב והעביר את הכסף.

יפעת שאשא ביטון: מי שצריך ליישם את הדברים זה בעצם אותם המשרדים שמקבלים את הכסף, וכפי שאתה אמרת, אולי משתמשים בזה לדברים אחרים, אם בכלל, אבל על כל פנים, לא באמת מממשים את התוכנית, כך שאני לא בטוחה למי פה הפנייה צריכה להיות.

יפעת שאשא ביטון: אני כן לוקחת את ההצעה שלך, אם כי אני מודעת למורכבות בנושא הזה של צביעת כסף לדברים מאוד מסוימים.

יפעת שאשא ביטון: גם שם הרבה פעמים ביקשנו שיצבעו כסף למשרד הבריאות, אבל אנחנו יודעים שפרוצדורלית זה משהו שהוא קצת מורכב.

יפעת שאשא ביטון: אני בכל מקרה אפנה את הבקשה.

יפעת שאשא ביטון: אני רק רוצה לומר ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם שאנחנו לא נחזור על דיוני התקציב שהתקיימו באמת לפני שבועיים ובהם נאמר הכול.

יפעת שאשא ביטון: חשוב לי שאנחנו ננסה רגע להציף את כל הנושא של השפעת המדיה.

יפעת שאשא ביטון: כשאנחנו אומרים מדיה, זה כולל כל הנושא של הרשתות החברתיות, הילדים שנחשפים לכל כך הרבה תכנים, הרבה פעמים דרך הדבר הקטן הזה שיכול להיות מאוד גדול ומשמעותי במפגש עם הילדים, כדי שאולי נצליח לתרום ולו במעט כדי לצמצם את התופעה ואת האפקט השלילי, אני כל הזמן נזהרת מלומר, שמוביל אל האובדנות, כי אני לא רוצה שאף ילד יחשוב שלהתאבד זה חלק מהפתרונות והאופציות שיש במקרים כאלה, אבל אנחנו יודעים לצערנו הרב שגם מקרים כאלה היו.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת ג'ומעה, אתה רוצה לומר עכשיו מספר מילים?

ג'מעה אזברגה: תודה רבה לך על הדיון החשוב והמהותי הזה שנוגע יכול להיות לכל בית, לכל ילד, לכל ילדה.

ג'מעה אזברגה: אני ארצה בתחילת דבריי קודם כל לגנות בחריפות את רצח הילדות, מה שקרה בג'יש ומה שקרה בתל אביב.

יפעת שאשא ביטון: נורא ואיום.

ג'מעה אזברגה: זה ילדות.

ג'מעה אזברגה: זה באמת מזעזע ואנחנו מגנים את זה בכל לשון של גינוי.

ג'מעה אזברגה: זה לא נותן לנו אפילו לישון.

ג'מעה אזברגה: אני רואה שהכותרת של הדיון הזה היא השפעת המדיה על הילדים.

ג'מעה אזברגה: 4 מיליון זה סכום זעום שיכול להציל את העניין.

ג'מעה אזברגה: אני לא יודע איך עושים את העניין הטכני מבחינת חסמים.

ג'מעה אזברגה: 4 מיליון יכולים להציל את הילדים.

ג'מעה אזברגה: אפילו ילד אחד, זה שווה לעשות את זה.

ג'מעה אזברגה: אני יודע שיש היום הרבה אתרים שאפילו מביאים ילד, לצערי הרב, למצב של התאבדות.

ג'מעה אזברגה: התאבדות אצלנו לפחות במגזר זה דבר שאסור על פי דת.

ג'מעה אזברגה: אגב, אני חושב שכל הדתות אוסרות להתאבד כי זה נחשב רצח לכל דבר.

ג'מעה אזברגה: יש אתרים שהם ממש מסבכים את הילדים האלה ומושכים אותם למצב, ואם אי אפשר לחסום את זה, אז זה אומר דרשני.

ג'מעה אזברגה: שיהיה בהצלחה ואני לרשותכם גם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חבר הכנסת ג'ומעה על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעבור לחגי חרמש.

יפעת שאשא ביטון: אתה ביקשת לדבר?

חגי חרמש: הייתה בעמותה חברת ועד, ב', שבגיל 19 בנה היה חייל.

חגי חרמש: אחרי שהוא כתב 2,000 עמודים בסתר, בחדר, קם והתאבד, אבל גיל 19 זה לא הגילאים האלה.

חגי חרמש: למה אני מביא אותו כאן?

חגי חרמש: בגלל שאחרי כמה שנים היא כבר לא הייתה בעמותה, היא באה להתייעץ עם עופרה זוגתי ואיתי, למה?

חגי חרמש: יש לה נכד בן 4 והנכד בן 4 לא רוצה לחיות, אז היא עכשיו נסעה לקנדה.

חגי חרמש: היא חזרה, ואחרי שלוש-ארבע שנים פגשנו אותה ושאלנו מה קרה עם הנכד.

חגי חרמש: הוא עוד בחיים.

חגי חרמש: היא שאלה את הנכד, מה תרצה לעשות כשתהיה גדול?

חגי חרמש: אז הוא אמר, אני אף פעם לא אהיה גדול, זאת אומרת, אתה מבין כמה כבר בגילאים האלה יש את הסיפורים העגומים האלה, אני לא יודע איך לקרוא להם.

חגי חרמש: מה שמדאיג מעבר לסיפור הזה, זה שהסטטיסטיקות שמספקות דברים יותר גדולים הולכות בכיוון החמור הזה.

חגי חרמש: יש עלייה בהתאבדות.

חגי חרמש: שמענו מפרופ' זלצמן שהצונאמי האמריקאי כבר הגיע אלינו.

חגי חרמש: זה קורה באופן ספציפי בגילאים הצעירים, זאת הוועדה הזאת, לכן עכשיו אני מצטרף לאבשלום.

חגי חרמש: מוכרח להיות משהו בייאושנו.

חגי חרמש: אנחנו פונים עכשיו לשר האוצר.

חגי חרמש: נואשנו מאנשי משרד הבריאות.

חגי חרמש: אין לנו דרך אחרת.

חגי חרמש: צריכה להיות התגייסות של מדינה כדי להציל, אני זורק את המספר של 100, אפשר להגיד למה 100 זה מספר סביר, וזה צריך לבוא גם מהוועדה הזאת של הגילאים הצעירים.

חגי חרמש: אי אפשר להמשיך ככה.

חגי חרמש: שירלי, שהיא היועצת שלכם, היא מיואשת כבר.

חגי חרמש: היא אמרה, שנים אני באה לוועדות האלה, לא קורה כלום.

חגי חרמש: אני חושב שהיא לא צריכה להתייאש, אבל זה אומר שמישהו מוכרח להגיד לאנשי משרד הבריאות, אתם מוכרחים להתגייס לעניין הזה.

חגי חרמש: זה קורע את הלב.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חגי.

יפעת שאשא ביטון: הזכרת פה רק שם, אז אני רק אקריא בבקשה לפרוטוקול: "אני קובעת כי לפי סעיף 120 לתקנון, ככל שתהיה בקשה או שיעלה הצורך, ימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים שעליהם דובר בדיון או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינם של קטינים וככל שהדבר נדרש לבקשת מי שהשתתף בישיבה, אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום לו נזק או לזולתו".

יפעת שאשא ביטון: אני ממש מבקשת, תשתדלו לא להזכיר שמות פרטיים.

יפעת שאשא ביטון: בואו נשמור על הזכות לפרטיות של האנשים השונים.

יפעת שאשא ביטון: המועצה לשלום הילד, לירון, בבקשה.

לירון אשל: תודה, גבירתי.

לירון אשל: אנחנו מעריכים את קיומו של היום בכלל ואנחנו באמת לוקחים חלק פעיל.

לירון אשל: היינו פה בשנת 2016, 2017.

לירון אשל: באמת השנים חולפות.

לירון אשל: גם בדיון הקודם ישבנו בוועדת החינוך ואמרנו שבאמת השעון הוא שעון חול בהקשרים האלה.

לירון אשל: שנת 2017 הייתה שנה עם הכי הרבה ניסיונות אובדניים של קטינים ביחס ל-15 השנים שחלפו.

לירון אשל: אנחנו מדברים באמת על מאות ניסיונות אובדניים של ילדים עד גיל 17 וכ-300 ניסיונות עד גיל 14.

לירון אשל: בהקשר של המדיה, עם כל התרומה של המדיה וההתפתחות הטכנולוגית, ההתפתחות הטכנולוגית גם הביאה להמון מקומות חשוכים.

לירון אשל: המצוקות של הילדים התרחבו והועמקו.

לירון אשל: האובדנות היא בטח לא פתרון למצוקה כזו או אחרת, אבל אם בעבר שיימינג או חרמות או קשיים כאלה ואחרים היו בין ארבע קירות או במקום מאוד ספציפי מוגדר או בתוך כיתה, אז היום בעצם יש לנו את הרשת החברתית.

לירון אשל: המצוקה הולכת עם הילד לתוך הבית, לתוך מקום מבצרו, לתוך החדר שלו.

לירון אשל: עם ההתפתחות ועם השינוי של המצוקות, הכלים גם צריכים להשתנות כמובן, שוב, לפתח שיח בריא ופתוח ואחראי עם ילדים.

לירון אשל: אני חושבת שגם השיח על אובדנות עם ילדים צריך להיות מאוד זעיר, מותאם, לא לתת כמובן דוגמאות.

יפעת שאשא ביטון: לא להנחות אותם איך להתאבד.

לירון אשל: לא להנחות אותם.

לירון אשל: למרות שאנחנו עוסקים כמובן בתחום של המדיה, אני כן אגיד באמת על התוכנית הלאומית לאובדנות.

לירון אשל: כולם תמימי דעים שהיא תוכנית מצילת חיים יותר מהכרחית.

לירון אשל: כולנו מסכימים אבל עדיין אין שום פתרונות, אז אני כן גם זועקת את זעקת הילדים והמשפחות והילדים שבמצוקה, כי אנחנו לא מדברים רק על האובדנות עצמה אלא גם על הניסיונות וגם על שלבים הרבה יותר מוקדמים של המחשבות.

לירון אשל: אנחנו מדברים על ילדים בני 9.

לירון אשל: 31 ילדים עד גיל 9.

לירון אשל: השיח צריך להיות כל כך ראשוני וכל כך מוגדר וכל כך מותאם גם על ידי גורמי חינוך, גם רווחה, גם על ידי ההורים, גם על ידי כל הגורמים שבעצם מלווים את אותם ילדים.

לירון אשל: אנחנו כן מבקשים שכל המשרדים יתגייסו וייקחו אחריות ושהתקציב יוגדל כמובן.

לירון אשל: אנחנו מדברים לא על הפחתת התקציב, אלא צורך בהגדלת התקציב נוכח הגדלת המצוקה, ואנחנו מברכים את הוועדה ומקווים שבאמת מפה תצא איזושהי ישועה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, לירון.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעבור ליונה פרסבורגר מ"נתיבי רשת".

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

יונה פרסבורגר: שלום, יונה פרסבורגר, מנכ"ל עמותת "נתיבי רשת", עוסקים כבר למעלה מעשור במוגנות ילדים בסביבה הדיגיטלית.

יונה פרסבורגר: אני רוצה להביא כמה נושאים שבדרך כלל לא כל כך מדברים עליהם בהקשר של אובדנות ילדים.

יונה פרסבורגר: כולם יודעים שרשתות חברתית הן כר פורה לשקיעה של ילדים.

יונה פרסבורגר: אנחנו רואים היום נתונים שמתפרסמים בהרבה מאוד מחקרים בעולם, שעודף זמן מסך אצל ילדים קשור לשני תחומים מרכזיים: אחד, פחות אינטראקציה של ילדים עם ההורים שלהם ופחות אינטראקציה של ילדים עם ילדים אחרים בחוויה אמיתית של חיים פנים אל פנים, והדבר השני הוא חוסר שינה של ילדים.

יונה פרסבורגר: יש קשר מאוד קרוב וישיר בין חוסר שינה אצל ילדים לבין התפתחות דיכאון אצל ילדים, וכשמתפתח דיכאון אצל ילדים, אז זה שלב שיכול להביא לקראת אובדנות.

יונה פרסבורגר: ילדים היום נשארים שעות בלילה עם הסמרטפונים שלהם ברשתות חברתיות, צפייה בסרטים.

יונה פרסבורגר: אם יש לנו קריאה לכל הגורמים שעוסקים במניעה של נושא האובדנות, צריך להכניס חזק מאוד את הנושא של עודף זמן מסך אצל ילדים, את האינטראקציה האנושית פנים אל פנים, את החיזוק של הביחד ואת נושא שעות השינה של ילדים, שהוא נושא חשוב מאוד.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, יונה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהקריאה פה תמיד מחזירה אותנו חזרה כחוט השני לאורך כל דיוני הוועדה ולא משנה באיזה נושא, מעבר לפנייה למשרדים וגם קריאה להורים.

יפעת שאשא ביטון: ההורים שנמצאים שם גם בלילות, אם אתה מדבר על עודף שעות מסך וילדים שלא הולכים לישון כי הם עדיין בסמרטפון, שההורים יהיו מספיק חזקים לבוא ולהגיד בשעה מסוימת שנקבעת עם הילדים, עד כאן, ולעצור את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני רואה בהורים בהחלט שותפים מאוד משמעותיים כדי לצמצם לפחות את התופעות שאתה מעלה כאן.

יפעת שאשא ביטון: כמו שאמרתי, זאב, אתם באמת פקטור מאוד משמעותי בהרבה מאוד תחומים וזה תמיד חוזר לזה, אבל הדברים שהעלה יונה הם מאוד חשובים ואני חושבת שכאן זה המקום שלכם והיכולת שלכם כפורום הורים יישובי להעביר את המסר הזה דרך בתי ספר, דרך האמצעים הבלתי פורמליים שלכם, ואני חושבת שככל שנציף ונביא למודעות של ההורים, אולי גם ניתן להם כוח לעשות את זה בתוך הבתים הפרטיים שלהם ונצליח לצמצם בקצת.

יפעת שאשא ביטון: ד"ר שירי דניאלס, בבקשה, עמותת ער"ן.

שירי דניאלס: שלום לכולם, באמת תודה על הדיון החשוב וספציפית על הנושא הזה שהוא נושא שלא מספיק עולה למודעות.

שירי דניאלס: גם אנחנו בער"ן רואים את מה שרואים במחקרים מעבר לים וגם אלה שעשו עלייה.

שירי דניאלס: אנחנו רואים עלייה ברמת המצוקה וירידה בגיל הפונים.

שירי דניאלס: רק השבוע הייתה פנייה של ילדה בת 10.

שירי דניאלס: זה דבר לא שכיח אצלנו.

שירי דניאלס: הירידה בגילאים היא דבר שאנחנו עדים לו בייחוד בשנה האחרונה.

שירי דניאלס: זה התחיל קצת קודם.

שירי דניאלס: יחד עם זאת אני רוצה להדגיש שהרשת, מעבר לזה שהיא כר מסכן, היא גם כר של ערוץ ייחודי של הגשת תמיכה רגשית ועזרה ראשונה נפשית, כי אותם ילדים שנפגעים ברשת, הם גם אלה שמעידים שלו הם היו פונים לסיוע, וכולנו יודעים שפחות מחצי מהם פונים לסיוע, אם בכלל, הם היו רוצים לעשות את זה דרך הרשת, לכן זה אומר שאנחנו כמבוגרים וכאנשי חינוך וטיפול צריכים לנצל את אותו מדיום כדי לעשות טוב ולא רק להטיף ולהפחית ממנו, ואני חושבת שהדיון הזה באמת משקף את העושר שקיים פה.

שירי דניאלס: אנחנו רואים בער"ן שאם יש אחוז וחצי של אובדנות בטלפון, אנחנו רואים 7% באינטרנט, זאת אומרת שיש משהו במדיום הזה שמאפשר לאנשים לחשוף רבדים יותר עמוקים ומצוקות יותר עמוקות, ועל ידי זה שאנחנו שם איתם, אנחנו מצליחים להציל חיים הלכה למעשה בסדר גודל של מאות בשנה.

שירי דניאלס: אני יכולה לספר לכם על סיפור באמת מחמם לב שחלק

שירי דניאלס: כם אולי מכירים, של נער מתבגר בן 16 בארץ, שדרך משחק רשת שהוא שיחק עם ילד בן 19 בשבדיה, הילד בשבדיה כתב שהוא רוצה להתאבד.

שירי דניאלס: הילד בן ה-16 בארץ שנחשף אלינו פנה לער"ן, דיווח על זה.

שירי דניאלס: ביקשנו ממנו לצלם את צילומי המסך האלה, ושיתוף פעולה שיש לנו כל הזמן עם יחידת המשא ומתן במשטרה, פנינו אליהם ודרך האינטרפול הצליחו להגיע לילד בן ה-19 בשבדיה, וקיבלנו על זה מכתב תודה, זאת אומרת שאפשר להשתמש באותו היבט של חציית גבולות ושבירת מחסומים של זמן ומרחק כדי להציל חיים.

יפעת שאשא ביטון: אוקי, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר, הדיון פה הוא לא על האינטרנט ומה אנחנו יכולים לעשות, כי אם אני הייתי פותחת דיון על האינטרנט, אז אני בהחלט הייתי אומרת שאינטרנט ובכלל המדיות החברתיות הן פלטפורמה מצוינת וטובה, אפשר לעשות בהם הרבה מאוד דברים טובים, אבל גם בתוך כל הטוב הזה יש דברים שהם מאתגרים ויכולים להוות סכנה.

יפעת שאשא ביטון: בסוף לא הרשת היא זאת שעושה רע, אלא איך האופן שבו אנחנו משתמשים ברשת הוא זה שאנחנו צריכים להתמודד איתו לטוב ולרע.

יפעת שאשא ביטון: מה שאני רוצה לשאול אתכם, וזה לא משנה כרגע אם זה הגיע דרך הטלפון או דרך האינטרנט או בכלל.

יפעת שאשא ביטון: כשאתם מקבלים פניות על מצוקה שהן מעוררות אולי את החשש לאובדנות או שהילדים עצמם מעידים על כך שהם חושבים על כך, אתם יודעים לפלח איזה סוג של מצוקות מביאים אותם למחשבות כאלה?

שירי דניאלס: כן.

שירי דניאלס: אנחנו יודעים קודם כל שזו לא מקשה אחת, כלומר יש איזשהו טריגר בדרך כלל שפונים דרכו.

שירי דניאלס: בשנים האחרונות יותר ויותר אירועים שקורים בשדה של הרשתות, אבל יחד עם זאת יש גם מיעוט במעגלי תמיכה.

שירי דניאלס: יש גם קונפליקטים ברקע.

שירי דניאלס: יש הרבה מאוד סיבות שמתנקזות לתוך סיפור אחד.

שירי דניאלס: קשה להצביע על גורם אחד, שזה מה שאנחנו גם יודעים מבחינה מחקרית.

יפעת שאשא ביטון: כן, נכון, אנחנו יודעים שהרי זה בסוף לא אירוע בודד שמוביל לשם, אלא זה איזשהו אוסף של דברים.

שירי דניאלס: מה שמשותף לכולם זאת תחושת בדידות נוראית שאני לגמרי לבד בסבל, שאף אחד לא מבין אותי ושאין לי עם מי לדבר.

שירי דניאלס: זה דבר שחוצה את כל הסיבות באשר הן, בייחוד ככל שמדובר במתבגרים ובילדים צעירים יותר, חוסר האמון הזה הרבה יותר גדול.

שירי דניאלס: חלק מזה זה בגלל החשש שייקחו לי את הטלפון, התגובה תהיה להוריד את השעות, כי זה הרבה פעמים מה שאנחנו עושים.

שירי דניאלס: אנחנו רק מדברים על כמה שעות ולא מדברים על האיזונים, שאם ילד בכל זאת מעורב בפעילות חברתית ספורטיבית ויש איזון בחיים שלו, אז הוא במצב הרבה יותר טוב מאשר ילד שהוא רק - - -

יפעת שאשא ביטון: אז מן הסתם אם הוא מעורב בפעילויות כאלה, יש לו פחות שעות מסך.

שירי דניאלס: בדיוק, ולכן הרבה פעמים הפחד הוא שיורידו את השלטר.

יפעת שאשא ביטון: אוקי, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: משרד התקשורת, יונתן בייסבקי, בבקשה.

יונתן בייסקי: אני יונתן בייסקי, מנהל תחום בכיר במועצה לשידורי כבלים ולוויין במשרד התקשורת.

יונתן בייסקי: המועצה זה הגוף שמפקח על השידורים הרב-ערוציים של הוט ויס.

יונתן בייסקי: קודם כל אני מודה ליושבת הראש על הדיון החשוב הזה.

יונתן בייסקי: זה נושא שלרוב לא דנים בו בגלוי, במיוחד בכנסת.

יונתן בייסקי: מהאגף שלנו אנחנו נמצאים בעידן טכנולוגי חדש.

יונתן בייסקי: הילדים של היום גדלים במציאות שונה לחלוטין ממה שאנחנו הכרנו לפני עשור, עד 2008 בסך הכול, עם המצאת האייפון הראשון.

יונתן בייסקי: אפילו זה נראה לפני שנות דור.

יונתן בייסקי: הייתה להורים עד אז וגם למדינה בצורה מסוימת, שליטה מאוד משמעותית על צריכת מדיה של ילדים.

יונתן בייסקי: איך עשינו את זה?

יונתן בייסקי: סיווגנו את התוכניות לגילאים, שזה כמובן קיים עד היום.

יונתן בייסקי: תוכניות לגילאי 18 ומעלה שודרו אחרי 22:00 ונתנו למנויים אפשרות להפעיל קוד בקרת הורים לחסום תוכניות על בסיס הסיווג הגילאי.

יונתן בייסקי: היום כמובן שאין לזה כמעט שום השפעה.

יונתן בייסקי: לכל ילד יש סמר

יונתן בייסקי: טרפון ביד שההורים שלו קנו לו ואין יותר מחסום בין תוכן ובין הצרכנים, לא משנה מה הגיל שלהם.

יפעת שאשא ביטון: תראה, אפשר לעשות חסימה של תכנים בטלפון דרך האינטרנט, לא?

יונתן בייסקי: אז הוא יגלוש אצל החבר או שהוא יגלוש בטבלט או שהוא יגלוש במחשב של אבא.

יונתן בייסקי: אין היום דרך לחסום תוכן מילדים.

יונתן בייסקי: יש היום מחקרים עם ממצאים מדהימים על ילדים בני 8.

יונתן בייסקי: עושים מחקרים בכיתות ג'.

יונתן בייסקי: 70%-75% מהילדים כבר נחשפו לפורנו וזה לא רק פורנו.

יונתן בייסקי: אנחנו מדברים על צרכנות אגרסיבית, על שיווק של סיגריות, של אלכוהול, דברים שילדים לא יודעים לסנן.

יונתן בייסקי: מה שאנחנו רואים כמבוגרים, אנחנו יודעים לסנן.

יונתן בייסקי: הם לא יודעים.

יונתן בייסקי: ילד היום בלחיצת כפתור, הוא זמין לכל התוכן שזמין ברשת, טוב ורע, וזה כמובן כולל תכנים שיכולים במקרה קיצון להוביל לאובדנות, כמו דימוי גוף בלתי אפשרי.

יונתן בייסקי: אנחנו רואים תמונה של איזושהי דוגמנית, לא אגיד את שמה, אנחנו מבינים שחצי מזה זה פוטושופ והשאר זה זוויות צילום.

יונתן בייסקי: ילדות שרואות את זה לא מבינות.

יונתן בייסקי: יש תוכן גזעני, תוכן אלים או תוכן שהילדים שלנו לא יודעים לצרוך, כמו צרכנות בוטה או שיווק שהוא לא גלוי, לכן הרגולטור בעולם התחילו בשנים האחרונות ליישם תוכניות של אוריינות תקשורת.

יונתן בייסקי: אוריינות תקשורת, המשמעות שלה זה לחנך את הילדים איך לצרוך תקשורת באופן נכון מתוך הבנה שמאחר ואין יותר מחסום לתוכן, צריך ללמד אותם לצרוך את התוכן בעין ביקורתית, להבין אותו ולדעת את ההבדל בין מה שרואים על מסך קטן ככל שיהיה, ממסכים ועד סמרטפונים קטנים, לבין המציאות.

יונתן בייסקי: המועצה לשידורי כבלים ולוויין רואה את הנושא כאחד הנושאים הכי חשובים לקידום, ואנחנו קוראים לגופים השונים, הממשלתיים כמובן, לשלב ידיים כדי לעזור לנו לקדם אותו.

יונתן בייסקי: אחת המטרות שלנו זה להפיק ולשדר תשדירים כבר ב-2019.

יונתן בייסקי: זה דבר שאגב, נעשה במדינות אחרות בעולם כבר לפני שלוש-ארבע שנים.

יפעת שאשא ביטון: יש לכם גם תוכנית לזה או שזה רק ברמה של כוונה והצהרה כרגע?

יונתן בייסקי: כבר הצגנו מצגת לשר עם עיקרי התוכנית.

יונתן בייסקי: השר, אני חייב להגיד, מאוד התלהב והביע כוונה לתמוך בזה.

יונתן בייסקי: אנחנו נגיש תקציב ממש בשבועות הקרובים להפקה של תשדירים במהלך שנת התקציב 2019.

יונתן בייסקי: המטרה היא לעשות תשדירים בנושאים של דימוי גוף, אלימות, שפה בוטה ונושאים אחרים.

יונתן בייסקי: קודם כל, אני אומר שהדלת שלנו פתוחה לרעיונות ואם יש לאנשים הצעות או רעיונות לשיפור או איזשהו גוף רוצה לומר משהו, כמובן אנחנו תמיד נשמע את כולם ברצון.

יונתן בייסקי: אנחנו לא יכולים ולא צריכים לעשות את הפעולות האלה בלי פעולות משלימות.

יונתן בייסקי: קודם כל משרד החינוך.

יונתן בייסקי: זו תוכנית שצריכה להתחיל בבתי הספר, לא על ידי רגולטורים אלא אנחנו יכולים לסייע, אבל קודם כל תוכניות של אוריינות תקשורת צריכות להיכנס למערכת החינוך.

יונתן בייסקי: היום זה לא חובה.

יונתן בייסקי: לדעתנו זה צריך להיות חובה.

יונתן בייסקי: אנחנו כמובן קוראים לתקצוב מתאים.

יונתן בייסקי: אנחנו נגיש בקשה לתקצוב כבר בשבועות הקרובים.

יונתן בייסקי: אנחנו קוראים שיסייעו לנו בתקווה שבשנה הבאה אנחנו כבר נהיה מבחינת הסברה לפחות במקום אחר.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, יונתן.

יפעת שאשא ביטון: אני מודה לך על הדברים, ואני רוצה לחדד.

יפעת שאשא ביטון: אני מאוד מסכימה עם העניין שבסוף גם אנחנו, ויצא לי לומר את זה כמה פעמים בשבוע האחרון, ננסה לחסום מפה ולאגוף משם ולסגור מכיוון אחר.

יפעת שאשא ביטון: המדיה מנצחת אותנו.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו לא נחנך לצריכה נכונה ולשימוש נכון במדיה, וזה כל המדיה, אז אנחנו לא באמת נשיג את המטרה.

יפעת שאשא ביטון: כשאנחנו מדברים על חינוך, אגב, אני לא תמיד מדברת רק על מערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: חינוך זה במובן הרחב של המילה.

יפעת שאשא ביטון: זה כולל כמובן את כל מי שנמצא באיזשהו קשר או מגע עם הציבור, לצורך העניין.

יפעת שאשא ביטון: במקרה הזה למשרד התקשורת יש גם תפקיד משמעותי.

יפעת שאשא ביטון: התשדירים שאתה מדבר עליהם, בעיניי הם חינוך לכל דבר ועניין והם באמת צריכים להיות משלימים לתהליכים נוספים שקורים גם בזירות האחרות.

יפעת שאשא ביטון: הוועדה תשמח לקבל עדכון, אתה אומר בעוד מספר שבועות, אז אנחנו נשמח לקבל עדכון ובעוד כחודש לדעת מה הסטטוס של הדבר הזה ועד כמה אתם באמת מתקדמים, ואני חושבת שזאת תהיה התגייסות ראויה כדי להביא לציבור גם את הצד הזה, אז תודה רבה, יונתן.

יפעת שאשא ביטון: זאב, אתה רוצה לומר כמה מילים, נציג ההורים?

זאב גולדבלט: זאב גולדבלט, מנכ"ל פורום ועדי ההורים היישובים.

זאב גולדבלט: כפי שהוצג בוועדה וכפי שגם ציינה היושבת ראש שלנו, המדיה בכלל אבל בעיקר האינטרנט והטלפונים החכמים הם חרב פיפיות.

זאב גולדבלט: מחד, מעשירים ומרחיבים את הדעת, ומאידך, מאפשרת למתבגר הצעיר או אפילו לילד התכנסות פנימית, העצמת האני וממש התבודדות, התנתקות מהחברה, ולכן יש כאן מלכודת של חוסר שיתוף בחוויה, העצמת התחושות שלו עד לרמה של קיצוניות ולוקחים את זה ממש למן תחושות שהם לא מסוגלים לעמוד בעומס הנפשי הזה יותר, לכן חובתנו כהורים, וכן, אני יודע שאת אוהבת תמיד שאנחנו מסתכלים קודם על עצמנו, אז כן, חובתנו אנחנו כהורים להתערב ולא רק להיות מעורבים, אלא ממש להתערב, ללמוד את הסממנים לאובדנות, ויש כאלה כפי שציינו כבר הפרופסורים שנמצאים כאן, ולפעול.

זאב גולדבלט: אחת הבעיות המרכזיות של חלק גדול מאיתנו ההורים, זה שאנחנו חוששים מהסטיגמה שתיפול על המשפחה ועל הילד, ואני אומר, עדיפה הסטיגמה של השכול.

זאב גולדבלט: יש כאן חלק מההורים השכולים.

זאב גולדבלט: הם היו מוכנים לקבל על עצמם כל סטיגמה אפשרית ובתנאי שהילד שלהם ימשיך לחיות, ולכן אנחנו ננסה לסייע לעודד ולהנחיל את הידע כדי לתגבר עד כמה שאפשר את ערנות ההורים ככל יכולתנו.

זאב גולדבלט: תודה רבה על הזכות, ותודה לכם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, זאב, וכן, זה לא ממקום רע של איך שאנחנו צריכים להסתכל על עצמנו.

יפעת שאשא ביטון: אני באמת מאמינה שההורים הם כוח מאוד משמעותי וחשוב בכל תהליך שעושים, וזה מהמקום האמיתי שנוגע לכם, אז תודה רבה לך.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת ניבין, את רצית לומר.

ניבין אבו רחמון: שלום לכולם, אני מודה לך על הנושא החשוב.

ניבין אבו רחמון: קודם כל אני רוצה לצאת מנקודת הנחה שתקציב זו לא הבעיה כל עוד שהתקציב הזה יגיע ליעד הנכון, ואני מאמינה שאנחנו מדברים על סוגיה חברתית אנושית, וזה נותן לנו הרגשה קבוצתית כזאת של חברה שלמה שצריכה להתגייס מול מצוקה כזאת שאנחנו מדברים על עתיד של חברה, עתיד של מדינה, כי הכול קשור היום בצעירים ובבני נוער, כי בזמן שאנחנו מדברים על התאבדות, אנחנו מדברים על גורם המוות השני בקרב בני נוער.

ניבין אבו רחמון: אני בתור מורה לשעבר ראיתי כל מיני ניסיונות של תלמידים שכל פעם הם באו לבית הספר עם סימנים שזה היה קשור לאיזשהו סרט, איזושהי סדרה מסוימת, כי בתת מודע של התלמידים הם לא חושבים על מוות, הם חושבים על ניסיון התאבדות, אז התוצאה היא לא כמו התוצאה שאנחנו רואים אותה.

ניבין אבו רחמון: אני רואה חשיבות רבה להקים תוכנית שלמה של כמה מוסדות, גם חינוכיים, אנשי מקצוע בתוך בתי הספר, שזה גם יועצים, יועצות שייקחו את זה באחריות שלמה.

ניבין אבו רחמון: אני גם רוצה לחדד את מה שדיברת לגבי הילדים בני 8.

ניבין אבו רחמון: חברה שלי, מורה בכיתה א', נכנסה לכיתה וראתה קבוצה של תלמידים צופים בפורנו.

ניבין אבו רחמון: היא נכנסה להלם.

ניבין אבו רחמון: כל בית הספר נכנס להלם, היועצים, המורים.

ניבין אבו רחמון: אין להם את הכלים איך לטפל בזה.

ניבין אבו רחמון: זה היה לפני שנה, אבל כנראה שכל המחקרים עכשיו מדברים שזה הממוצע של הילדים וזה קורה.

ניבין אבו רחמון: בסופו של דבר ילדים נחשפים כל הזמן לזה, אם זה לאלימות, אם זה למשחקים, אפילו לתוכניות ילדים.

ניבין אבו רחמון: אנחנו בתור הורים וגם בתור אימא, רגועים, אוקי, עכשיו יש לו תוכנית משלו, אבל תכל'ס זו סדרה שגם יש בה מונחים שהם לא כל כך קשורים לעולם של הילדים שלנו, וכאן גם נכנס התפקיד שלנו בתור הורים.

ניבין אבו רחמון: אי אפשר להתקדם עם כל הנושא הזה בלי לקחת אחריות של כולנו כהורים וכמורים ויועצים.

ניבין אבו רחמון: אפילו לתקשורת גם יש חשיבות רבה איזה מסר היא מעבירה, באיזה ערכים, ערכים שכן מייצגים חברה שיש לה חשיבות רבה לאנושות וגם לאישיות של התלמיד, כי תכל'ס אנחנו רוצים ילדים שמחים שיש להם ממש חיים טובים, וכך אנחנו רק דואגים לעתיד שלנו בתור חברה.

ניבין אבו רחמון: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, חברת הכנסת ניבין.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לעבור למשרד לביטחון פנים.

יפעת שאשא ביטון: מערך מאו"ר סוף סוף עולה לאוויר, אז קודם כל בשעה טובה.

קריאה: עלה כבר.

יפעת שאשא ביטון: לפני כמה זמן?

קריאה: שבוע.

יפעת שאשא ביטון: אני עוקבת אחריהם מהרגע שהם התחילו להצתוות, כי היה פיילוט שהיה מאוד מוצלח.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה להגיד לכם, אפרופו, דיברנו על חינוך ומשרד התקשורת שדיבר על התשדירים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו אפילו בצוות מאוד מתרגשים כל פעם כשמישהו פוגש איזשהו שלט חוצות שאומר, תתקשרו 105, הם מצלמים להראות שזה גם שם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בהחלט תולים בכם תקוות.

יפעת שאשא ביטון: איפה אתם כמערך נותנים מענה לכל הסוגיה הזו של הטיפול באובדנות, ההתמודדות עם מניעת אובדנות?

יפעת שאשא ביטון: כי הרי אנחנו רוצים להיות בשלב שלפני שזה קורה ואתם סיירת רשת לצורך העניין, אז זה מתחבר לנו בדיוק.

יעל שחר: אני לא מבינה.

יפעת שאשא ביטון: מה לא מבינים?

יעל שחר: צריך לעשות אבחנה בין איתור לבין טיפול.

יעל שחר: זה שני דברים שונים וחשוב לדייק אותם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא דיברנו על הטיפול כרגע.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהגדרתי בדיוק את מה שאני רוצה מהמערך הזה ואנחנו נגיע למשרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אני שומרת אתכם לסוף, אחרונים חביבים, חביבים באמת מבחינתי.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

עמיר גפן: קודם כל, יושבת ראש הוועדה, באמת תודה.

עמיר גפן: זה באמת מרגש וחגיגי גם לנו.

עמיר גפן: לי קוראים עמיר גפן, אני מנהל תחום בכיר, מניעה וקהילה במטה הלאומי להגנה על ילדים ברשת, 105, או בשמו הקודם שהיה ידוע כמאו"ר.

עמיר גפן: אני אגיד ישר ספציפית, ויושבות פה גם קולגות שלי מתוך המערך והן אפילו יוכלו להתייחס לזוויות נוספות.

עמיר גפן: אני אתמקד בעניין של האובדנות, כי אפשר באמת לספר הרבה מאוד דברים על המערך.

עמיר גפן: אנחנו כתובת.

עמיר גפן: 105, למרות שמדובר על פגיעה ברשת, גם אובדנות.

עמיר גפן: מי שנתקל ברשת, בין אם זה הורה או ילד באירוע שהוא נראה כאירוע אובדנות של ילד או נער, ניתן ואנחנו מעודדים לפנות ל-105 ומשם יתחיל הטיפול.

עמיר גפן: אני תיכף אולי אפילו אתן לקולגות שלי להסביר מה כולל הטיפול הזה, אבל קודם כל זה דיווח.

עמיר גפן: 105 הוא שם.

עמיר גפן: אנחנו רואים את עצמנו כמוקד חירום, מוקד להצלת חיים, ובמקרה שניתקל בפוסט שהוא באמת יוגדר כמצוקתי וכאובדני, אז אנחנו מדברים על טיפול עם כל היכולות של המשטרה, ממש ניידת אל הילד עם איש רווחה בטווחים של דקות, אז קודם כל להגיע.

יפעת שאשא ביטון: וזה חלק ממערך ההסברה של מאו"ר שנוגע גם בפוסטים, לצורך העניין, או במידע שמגיע ומעלה חשש לאובדנות?

עמיר גפן: ולא משנה מה הייתה הסיבה.

עמיר גפן: הרבה פעמים לא יודעים ויש ספק, אין ספק.

עמיר גפן: אני חושב שפרופ' זלצמן גם אמר בדיון הקודם.

עמיר גפן: בדרך כלל ילדים משתפים מישהו.

עמיר גפן: מישהו יודע, מישהו שמע, אז אנחנו באמת נטפל בעניין הזה.

עמיר גפן: לא להסס לפנות.

עמיר גפן: יש לנו את כל הכלים ואת היכולת המקצועית לדעת לסווג את זה ולדעת לטפל בזה בצורה הנכונה.

אבשלום אדרת: עמיר, איך הילדים ידעו על זה?

עמיר גפן: אנחנו כבר התחלנו בקמפיין במדיה, בטלוויזיה ובעיתונות.

עמיר גפן: אנחנו עובדים עם משרד החינוך בדבר הזה.

תמי אומנסקי: תמי אומנסקי, המטה הלאומי.

תמי אומנסקי: אני מנהלת את תחום משרד החינוך במטה הלאומי.

תמי אומנסקי: בתחילת שבוע הבא בערך ייצאו עלונים לכל תלמידי בתי הספר עם תיווך לגבי 105.

תמי אומנסקי: גם מכתב להורים, גם עלונים לתלמידים, גם סדנאות לחדרי מורים ובהמשך עוד נעשה הסברה רבה גם בתחום הזה.

יפעת שאשא ביטון: תסתכל בשלטי החוצות הענקיים, אתה רואה זמרים, אבל יש לך שם 105.

תמי אומנסקי: כן.

עמיר גפן: זה בהקשר הזה.

עמיר גפן: אולי אני אגיד עוד משהו אחד בקצרה.

עמיר גפן: אנחנו בכלל רואים את עצמנו כמוקד ידע.

עמיר גפן: אנחנו מסתכלים על הרשת, מסתכלים על כל התופעות שיש בה ואנחנו רואים את זה ומנתרים את זה ולומדים את זה.

עמיר גפן: במקומות שאנחנו נראה ברשת עצמה ובאתרים מסוימים או אפליקציות מסוימות התייחסויות לעניינים האלה של אובדנות, אנחנו נדע לטפל בזה.

עמיר גפן: אנחנו עוקבים אחרי זה בזכוכיות מגדלת, על המרחב הזה.

עמיר גפן: יושבים איתנו בתוך המוקד הזה מעבר למשרד לביטחון פנים שציינת, המשטרה, משרד החינוך, משרד הרווחה, משרד הבריאות, היחידה למניעת אובדנות, משרד המשפטים, הפרקליטות, מחלקת הסייבר.

עמיר גפן: כולם יושבים באותו בניין באיירפורט סיטי וכולכם מוזמנים לבקר.

עמיר גפן: בהינתן שמגיע אירוע שבעצם עולה ממנו חשש לאובדנות, אני אתן בעצם למיכל שמנהלת אצלנו את תחום משרד הבריאות והיא מגיעה מהיחידה למניעת אובדנות, אולי תגידי במילה או שתיים מה יהיה הטיפול באירוע כזה.

מיכל ברייטמן: מיכל ברייטמן.

מיכל ברייטמן: אני חושבת שאחד הדברים המעניינים והחדשניים של מוקד 105 ובכלל של המטה הלאומי, שהוא משולב.

מיכל ברייטמן: שילוב הכוחות האזרחי והמשטרתי נותן כוח לפעול בערוצים הנדרשים האלה במהירות רבה יותר, אז קודם כל אני רק אומר שזה היתרון היחסי.

מיכל ברייטמן: אם עד היום משטרת ישראל במקרה של דיווח על אובדנות פעלה בנוהל הרגיל שלה, נוהל שהוא ברובו טוב וטוב מאוד, זאת אומרת, יש מידע על מישהו שרוצה לשים קץ לחייו או נמצא כבר ממש בסכנת חיים מיידית, עומד על הגג, מגיע צוות משטרתי שמטפל בעניין של המו"מ וכו'.

מיכל ברייטמן: אני לא אכנס לזה.

מיכל ברייטמן: החדשנות במערך זה שהמענה יהיה מענה גם משטרתי אם צריך, אבל במקביל יתחיל תהליך ההתערבות שהוא עובר בציר של משרד החינוך, אם צריך גם את משרד הרווחה, ומשרד הבריאות אם צריך, כך שהטיפול הוא לא רק בהיבט של הצלת החיים הפיזי אלא הוא באמת חיבור והבנה שרצף הטיפול צריך להתחיל לפעול מייד.

מיכל ברייטמן: אתה לא יכול רק לשלוח סייר, אתה חייב שיצטרף אליו או איש חינוך או איש רווחה, בדרך כלל זה איש רווחה, כדי שההורים שהם בעצם בסופו של דבר האופוטרופוסים, אם זה ילדים ונוער, שהם האחראים על הילד, יבינו מה קרה וייקחו את האחריות ויוכל להתחיל איזשהו שיתוף פעולה.

מיכל ברייטמן: אולי תמי תיכף תיכנס, מה עושה משרד החינוך.

מיכל ברייטמן: אני רק אוסיף עוד דבר אחד.

מיכל ברייטמן: כרגע 105 מאוד עסוק באמת בהיבט התגובתי.

מיכל ברייטמן: המוקד עובד, הוא פעיל.

מיכל ברייטמן: אנחנו מקבלים יותר פניות, אולי אפילו אני יכולה להגיד, פי 4 מאז שהושקנו לפני שבוע, אבל באמת כתפיסת מניעה, כהבנה, בעצם 80% מהפעילות שלנו תהיה פעילות הסברה כשאנחנו רוצים לפתח ולייצר משהו חדשני גם בהיבט הטכנולוגי, ובעצם אנחנו עובדים היום על להיות שם ברשת.

מיכל ברייטמן: יש שם באמת עבודה מדהימה גם של ער"ן, גם של "סהר" ושל ארגונים אחרים, אבל בצורה אחרת, בצורה שתוכל לעזור לילדים להבין, כמו שוטר שעומד בקצה הרחוב ואומר, אני כאן, ומונע פשיעה, כך להיות ברשת כך שהילדים ירגישו להיות כמו שומר לאומי ברשת במקומות שאנחנו נדרשים.

מיכל ברייטמן: יש כל מיני תוכניות.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו מסתכלים על הרצף וגם בהקשר של ההערה שהייתה כאן, בתוך המערך עצמו יש לנו גם את הנושא של האיתור, לצורך העניין, אם יש דיווח או משהו, וגם אחר כך את ההיבט של הטיפול, של להמשיך בעצם על ידי הגורמים המקצועיים, שכמו שנאמר כאן, באמת משולבים במערך הזה הרבה מאוד תחומים מקצועיים לצורך העניין, שנותנים את המענה.

מיכל ברייטמן: שמקבלים החלטות ביחד, זאת אומרת, אתה על אותו מקרה תשמע את חוות הדעת של יועצת בית הספר או של היועצות הבכירות שיושבות שם, את אשת הרווחה ואת הבריאות, כך שהמענה יהיה באמת מיטבי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, תמי.

תמי אומנסקי: תמי אומנסקי, המטה הלאומי, משרד החינוך.

תמי אומנסקי: אני רק אוסיף עוד טיפה למה שכבר נאמר, ואני אומר שממה שמגיע אלינו למוקד אנחנו יודעים להגיד, א', יש הרבה מאוד פוסטים של מצוקה.

תמי אומנסקי: מה שקורה מבחינת הרשת שאנחנו רואים זה מצד אחד פוסטים של מצוקה וחשש לניסיונות אובדניים, ועיסוק במוות.

תמי אומנסקי: אם המצוקה קיימת במרחב הפיזי והייתה מדוברת בעבר יותר במרחב הפיזי, היום הרשת היא באמת פלטפורמה שהמצוקה קורית שם, זאת אומרת, היא באה לידי ביטוי שם.

תמי אומנסקי: מעבר לזה, יש גם אתרים שמעודדים התנהגויות סיכוניות, שזו עוד נישה שצריך יהיה לטפל בה.

תמי אומנסקי: זה גם אתרים שהם אתרים שמעודדים התנהגויות סיכוניות כאלה ואחרות וזה גם פלטפורמה למצוקה, וכמו ששירי אמרה, זו גם פלטפורמה למתן עזרה.

תמי אומנסקי: מה שאני רוצה לומר זה אנחנו ממש לא ידענו שאנחנו נהיה בסרט שאנחנו נמצאים היום, אבל אחד הדברים שמאפיינים את העבודה של המוקד כרגע - - -

יפעת שאשא ביטון: לא ידעתם שתהיו באיזה סרט?

תמי אומנסקי: אנחנו נמצאים הרבה מאוד במצב של תמיכה וסיוע למצוקה בטלפון.

תמי אומנסקי: זה לא אירוע של חמש דקות, זו תמיכה מאסיבית להורים, לילדים, לאנשי מקצוע סביב מצוקות כאלה ואחרות.

יפעת שאשא ביטון: זה אירוע.

יפעת שאשא ביטון: בשביל זה התאגדו כל כך הרבה משרדים.

יפעת שאשא ביטון: ידענו לאן אנחנו הולכים.

תמי אומנסקי: זו לא רק הפנייה לתוך המערכות המשרדיות הקהילתיות.

תמי אומנסקי: המוקד בעצמו נותן תמיכה בתוכו ויש את כל ההפניה למערכות הקהילתיות.

תמי אומנסקי: כשאנחנו מפנים בעצם למערכות הקהילתיות, אני רוצה לומר שאחת הגדולות של המוקד זה שבעצם אנחנו מביאים למערכת החינוך ילדים שבית הספר לא ידע שהם נמצאים במצוקה, זאת אומרת, זה הגיע אלינו ואנחנו מחזירים את זה לבית הספר למתן סיוע ועזרה.

תמי אומנסקי: זה דבר אחד.

תמי אומנסקי: דבר שני, עוד משהו שמאפיין את הרשת זה שהרבה פעמים קשה מאוד לדעת מי הם הילדים.

תמי אומנסקי: כשמתפרסם פוסט אובדני כזה או אחר, הילד לא מזוהה, אז צריך לעשות תהליך שאנחנו עושים אותו בתוך המוקד עם הסייבר, עם האנליסטים כדי לזהות את הילד, ואז ברגע שאנחנו מזהים ואם הוא נמצא בבית הספר, אם בעבר כמו שמיכל אמרה, היו שולחים ניידת, אנחנו יכולים מייד להתקשר לבית הספר, הפוסט הזה נכתב מתוך בית ספר, ולדעת, רגע, מה קורה עם הילד, איפה הוא נמצא.

אבשלום אדרת: אז מה שאת אומרת, שאתם עשיתם קו חם בעצם לסיוע להורים?

תמי אומנסקי: בצורה כזאת או אחרת זה קו חם.

יפעת שאשא ביטון: בצורה כזאת או אחרת, אבל בצורה קצת יותר רחבה ומקיפה.

תמי אומנסקי: השלב הבא, בשלב באמת המאסיבי, אני כמשרד חינוך בתוך המערך הלאומי מחוברת מאוד ליוכי סימן טוב שבוודאי תיכף תדבר, והחשיבה היא לעשות ביחד פעולות לתוך בתי הספר לקידום הנושא.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, תמי.

ניבין אבו רחמון: אני רציתי לשאול אותה.

יפעת שאשא ביטון: כן, בבקשה.

ניבין אבו רחמון: לגבי הקמפיין שלכם, אני חושבת שזה חשוב גם שזה יהיה בשפה הערבית, כי אתם כמובן עובדים למען כל הילדים.

ניבין אבו רחמון: זה מאוד חשוב שאתם תהיו כתובת לכל הילדים בלי שם הבדל.

תמי אומנסקי: אנחנו כתובת מאוד משמעותית.

ניבין אבו רחמון: גם לגבי הורים, כי בזמן מצוקה זה משהו מאוד.

יפעת שאשא ביטון: יש פרסום בערבית בקמפיין?

תמי אומנסקי: כן, יש לדוגמא מפקחת יעוץ שנמצאת שם, דוברת ערבית.

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל הקמפיין עצמו הוא גם בערבית?

עמיר גפן: את הקמפיין הזה, אנחנו עכשיו גם מתרגמים ממנו מסרים ויופצו גם בערבית.

יפעת שאשא ביטון: אוקי, מצוין.

יוסי לוי בלז: אני ד"ר יוסי לוי בלז, אני מעמותת "בשביל החיים", המרכז האקדמי רופין.

יוסי לוי בלז: רק הערה קטנה על זה שצריך את זה בכמה שפות, ערבית בהחלט, אבל יש עוד שפות של בני נוער שנמצאים בסיכון מוגבר.

יפעת שאשא ביטון: אוקי, תודה.

יפעת שאשא ביטון: עכשיו, אני לא אגיד משרד החינוך, אני אומר מערכת החינוך, כי אם תמי דיברה על משרד החינוך בכלל, אני רוצה שאנחנו ננסה רגע להתמקד במה קורה במערכת החינוך, שזה אומר בתי ספר, המסגרות עצמן, הצוותים.

יפעת שאשא ביטון: איך הם ערוכים, מקבלים הכשרה, לא מקבלים הכשרה?

יפעת שאשא ביטון: מה קורה שם בזירה הזו במיוחד נוכח הסיפור של הקיצוץ בתקציב שבעיניי הוא ממש לא נכון, כי אני חושבת שזה צריך להיות אינטרס של מערכת החינוך להבטיח את שלומם של הילדים גם בהיבט הזה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, יוכי ויעל.

יוכי סימן טוב: האינטרס הוא משותף לגמרי.

יוכי סימן טוב: אנחנו פועלים הרבה מאוד במערכת, ובוועדת חינוך הופיעו גם תלמידים, מנהלת, מורה כדוגמא להשפעה של תוכנית "בוחרים בחיים" שאנחנו מובילים ורוצים להרחיב אותה.

יוכי סימן טוב: אני רוצה דווקא לחזור להתחלה, שאבשלום דיבר.

יוכי סימן טוב: בתוכנית שרוצה לגרום לילדים להפחית אובדנות אנחנו חייבים את כולם.

יוכי סימן טוב: אנחנו לא נוכל לעשות את זה לבד.

יוכי סימן טוב: מערך 105 מדהים.

יוכי סימן טוב: אנחנו עובדים בשיתוף פעולה.

יוכי סימן טוב: הוא עושה איתור, מחזיר אלינו אותם.

יוכי סימן טוב: אין לו כלים והוא לא אמור לעשות טיפול בילדים.

יוכי סימן טוב: אנחנו מאוד שמחים שהילדים מאותרים, אבל זה אומר שאם לא יהיה לנו שירות פסיכולוגי שעושה הערכת סיכון וטיפול, לא יהיה לנו מערך של בריאות נפש בתמיכה, לא תהיה לנו פקידת סעד למקרה שהורים מסרבים לקבל טיפול, לא יהיה כלום, ואנחנו שוב חוזרים על התסכול של הילד שהלך למיון, עשו הערכת סיכון, אמרו להם טיפול בקהילה והילד ממתין שלושה, ארבעה וחמישה חודשים לטיפול בקופת חולים.

יוכי סימן טוב: המציאות הזאת היא מבחינתנו בלתי נסבלת.

יוכי סימן טוב: עבדנו מאוד קשה בהתאם לפיילוט ובהתאם לחשיבה של ועדה בין-משרדית.

יוכי סימן טוב: הייתה אסטרטגיה מאוד ברורה של שיתוף פעולה שבלעדיו לא יכולה להיות עבודה אמיתית על מניעת אובדנות.

יפעת שאשא ביטון: ומה מונע את שיתוף הפעולה, יוכי?

יפעת שאשא ביטון: הרי מה שאת אומרת הוא מאוד סדור, הוא גם מאוד ברור.

יפעת שאשא ביטון: אגב, הוא גם מאוד הגיוני.

יוכי סימן טוב: נכון.

יפעת שאשא ביטון: זה על פניו נראה מאוד טבעי שכך זה היה צריך להיות.

יפעת שאשא ביטון: מה מונע מזה להתקיים?

יוכי סימן טוב: אז קודם כל רק 84 ישובים מתוך כמעט 270 ישובים נכנסו לתוכנית הלאומית בהובלת משרד הבריאות.

יוכי סימן טוב: רובם מדדים מאוד ויש קושי מאוד גדול ואין תקציב.

יוכי סימן טוב: אנחנו כמערכת חינוך עובדים עם כולם.

יוכי סימן טוב: הכשרות שומרי סף שעשינו בעבר, עשינו לכולם.

יפעת שאשא ביטון: זהו, שם זה צריך להיות.

יוכי סימן טוב: זה קורה כל הזמן.

יוכי סימן טוב: היחידה שלי קיימת 15 שנים וחצי ואנחנו עובדים על זה מאוד קשה.

יוכי סימן טוב: נמצאים פה אנשים שמלווים אותנו הרבה שנים, יועצים אקדמיים, ויודעים שחל שינוי מאוד גדול, אבל כדי להעמיק ולעשות את העבודה שבסופו של דבר ילדים פחות ינסו להתאבד, פחות יתאבדו, יותר יבקשו עזרה, אנחנו צריכים את כולם.

יוכי סימן טוב: אנחנו חייבים שיהיה תקצוב.

יוכי סימן טוב: אנחנו חייבים את כל המשרדים פה איתנו.

יוכי סימן טוב: בלי זה לא יקרה.

יפעת שאשא ביטון: אבל יש תקצוב.

יפעת שאשא ביטון: עבר התקצוב למשרדים השונים.

יפעת שאשא ביטון: הם לא משתמשים בו ליעד הנכון.

יוכי סימן טוב: לא.

יוכי סימן טוב: היית בוועדה לפני שבועיים.

יוכי סימן טוב: לא קיבלנו את התקציבים.

יוכי סימן טוב: המשכו על חשבון התקציבים של המשרד.

יפעת שאשא ביטון: ממי אתם אמורים לקבל את התקציב, ממשרד הבריאות?

יוכי סימן טוב: כן.

קריאה: משרד הבריאות מתכלל את כל הפעילות.

יפעת שאשא ביטון: כן, אני יודעת.

יפעת שאשא ביטון: תראו, יש דברים שאני שואלת.

יפעת שאשא ביטון: זה כמו שאני אומרת לכם להציג את עצמכם לפרוטוקול לא כי אני לא מכירה אתכם, כי הפרוטוקול צריך לשמוע חוץ ממני.

יוכי סימן טוב: צריך להגיד שזה בסופו של דבר בעיה שקשורה לבריאות נפש.

יוכי סימן טוב: אנחנו נעשה את כל מה שאנחנו יכולים כמערכת חינוך.

יוכי סימן טוב: אנחנו מחויבים לגמרי ורוצים ויש לנו מוטיבציה אדירה ואנשי מקצוע נפלאים, שתיים יושבות פה מאחור בצניעות, אבל אנחנו לא נוכל להחזיק את זה בלי הגב של בריאות הנפש וגם בלי זה שיהיה תקציב מסודר לאורך זמן עם כוח אדם מקצועי מסודר.

יפעת שאשא ביטון: אוקי, תודה רבה, יוכי.

יפעת שאשא ביטון: אני רק רוצה לומר משהו.

יפעת שאשא ביטון: אני רואה במערכת החינוך, ותיכף בטח יעל תדבר על זה וגם מקודם היא זזה באי נחת ושאלתי מה קרה והיא דיברה על האיתור ועל הטיפול.

יפעת שאשא ביטון: אני רואה במערכת החינוך בהחלט זירה מאוד משמעותית שלבה אפשר לאתר ילדים, אז נכון שאולי לא כולם מדברים מולכם והם עכשיו מצאו להם פלטפורמה חדשה, נוספת על פלטפורמות אחרות שהיו קיימות, אבל לפעמים הילדים לא צריכים לדבר.

יפעת שאשא ביטון: מורה נכנס לכיתה, הוא יכול לזהות שמשהו לא בסדר עם הילד.

יפעת שאשא ביטון: זה יכול להיות סתם הילד קם בלי מצב רוח, זה יכול להיות קרה משהו בבית, זה יכול להיות קרה משהו עם החברים וזה יכול להיות גם משהו הרבה יותר עמוק, ובגלל זה אני אומרת שההכשרה של הצוותים בכלל, לא יועצים חינוכיים רק ולא פסיכולוג, אלא בכלל איש חינוך.

יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לכם יותר מזה.

יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שזאת פנטזיה שהיא מטורפת, אבל אפילו אנשים שנמצאים במערכת, שהם לא מורים, שהם לא עובדי הוראה, יכולים להסתכל על הילד, והם מכירים אותו כי הם רואים אותו כל בוקר מגיע לבית הספר או לגן, ולזהות שמשהו הוא לא כתמול שלשום, והשאלה שלי היא עד כמה שם אתם שמים את הדגש ומעלים את המודעות, כי תקשיבו, בואו נגיד את האמת.

יפעת שאשא ביטון: המורים מגיעים או אנשי הוראה מגיעים עם כל הלחץ ועם כל ערימת המטלות והמשימות והם צריכים להיכנס לכיתה.

יפעת שאשא ביטון: מי רגע עוצר אותם ואומר להם, חברים, תסתכל על הילדים כשאתם נכנסים פנימה?

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, יעל.

יעל שחר: שמי יעל שחר, אני רכזת ארצית למניעת אובדנות באגף פסיכולוגיה של משרד החינוך.

יעל שחר: אני רוצה לומר שראשית אני מסכימה לחלוטין עם העובדה שכדי לאתר ילדים בסיכון, כדי להיות במגע איתם, אנשי החינוך הם הגורם המרכזי ביותר כדי ליצור שרשרת של caring מטיבה עבור אותם ילדים.

יעל שחר: לצורך כך צריך הדרכה מסודרת וקבועה של אנשי מקצוע מקומיים שמלווים אותם, הפסיכולוגים, היועצים שיחזיקו את אנשי החינוך מסוגלים לראות ילדים ומסוגלים לעמוד בכל המשימות שלהם ועדיין להתייחס אליהם בצורה הזאת, לאתר ולהמשיך התערבות טיפולית.

יעל שחר: על כל ילד בסיכון, בוודאי בסיכון אובדני צריך שיהיה מערך טיפולי קודם כל שידריך את הצוות החינוכי איך להתמודד עם הילד הזה, איך לבנות לו תוכנית התערבות בבית הספר, איך להגדיל את הנראות.

יעל שחר: זה לא רק בחדר הטיפולים, זה בכל המרחב של החיים שלו בזירה שבה הוא חי ומתקיים.

יעל שחר: החלק השני זה החלק של להדריך את ההורים, ללוות את ההורים בכאב.

יעל שחר: גם אם איתרת וביצעת התערבות ראשונית במרכז סיוע כזה או אחר, ראשוני, מישהו צריך להחזיק את ההורה הזה מבין את הכאב ואת הסבל הנמשך של הילד שלו כדי להכניס אותו, לערב אותו לתוך תוכנית התערבות טיפולית כדי להכניס אותו לתוך החיים שלו.

יעל שחר: זה לצערי לא בשיחת טלפון אחת, זה במהלך התערבותי מתמשך.

יעל שחר: החלק השלישי זה לתת מענים של כמובן הערכות סיכון וטיפולים.

יעל שחר: החלק של האיתור הוא בעל ערך גדול והוא מציל חיים בעיניי.

יעל שחר: החלק האחר חוזר חזרה לתוך המערכות, אני רק חוזרת על מה שיוכי אומרת, וצריך לייצר את הפלטפורמות.

יפעת שאשא ביטון: מה זה לייצר?

יפעת שאשא ביטון: אין את הפלטפורמות האלה היום?

יעל שחר: אני אומרת שזה קיים, אבל קודם כל התוכנית צומצמה.

יעל שחר: התוכנית הופסקה, את זה אתם יודעים, מ-2018 בעצם, וצומצמה בצורה משמעותית בתקציב במקום להיות מוגדלת.

יפעת שאשא ביטון: אם היא הופסקה, אז למה תקציב?

יפעת שאשא ביטון: תחליטו, היא צומצמה בתקציב, היא הופסקה?

יפעת שאשא ביטון: לא הבנתי את המכאניזם.

יעל שחר: הדיון שהיה לפני שבועיים, בעצם בעקבותיו אנחנו מבינים שתהיה איזושהי חזרה תקציבית.

יעל שחר: התקציב הוחזר באיזושהי צורה, אבל חלקית.

יעל שחר: הוא צומצם.

יעל שחר: הדיון הוא כרגע על צמצום התקציב.

יעל שחר: מתקציב שהיה קודם לכן 6 מיליון, הייתה בקשה ל-8 לפחות, זה עבר כרגע ל-4 מיליון ל-2018.

יפעת שאשא ביטון: תראו, מטריד אותי קצת משהו.

יפעת שאשא ביטון: עם כל הכבוד לתוכנית למניעת אובדנות שהיא שמה איזשהו זרקור ויוצרת איזושהי התערבות אינטנסיבית לצורך העניין, במערכת החינוך יש את הפונקציות המקצועיות ואני לא אומרת את זה עכשיו כביקורת, אני אומרת את זה רגע כאיזושהי פריסה של תמונת המצב.

יפעת שאשא ביטון: יש פונקציות מקצועיות ושדירת תפקידים שהיא מסודרת בצורה כזו שאפשר להעביר את השרביט בצורה מאוד מסודרת, ואני אסביר.

יפעת שאשא ביטון: אני לא צריכה מערך חדש שיכנס לי עכשיו לבתי הספר ויסביר, ידריך את כולם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שיש יועצים ויש פסיכולוגים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שיש יועצים בתוך בתי הספר שיכולים לפגוש את המורים ולהדריך אותם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שכל שבוע יש פגישה שבועית, לפחות במקומות המתוקנים, בחדר המורים, ואפשר שם להעלות את זה, אז גם לא מעלים את זה כל שבוע אבל מזכירים למורים פעם בשבועיים, פעם בשלושה, לא באיזשהו שיעור שלם של 45 דקות אלא פשוט להגיד להם, תקשיבו, תשימו לב לילדים שמגיעים, תראו שהם בסדר, לשים את הספוילרים בדיוק כמו ששמים על דברים אחרים.

יפעת שאשא ביטון: זה חלק שהוא אורח חיים, זה לא קשור לשום תקציב שמשרד הבריאות ייתן לי או שום תוכנית שקיימת.

יפעת שאשא ביטון: זה דבר אחד.

יפעת שאשא ביטון: הדבר השני, ברגע שמאתרים תלמיד, אנחנו צריכים לזהות.

יפעת שאשא ביטון: אתם מדברים על מי שמלווה את ההורים ומי שמלווה את הילדים ואני מבינה שמשרד הבריאות חייב להיות פה חלק מהסיפור הזה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על הנושא של בריאות הנפש.

יפעת שאשא ביטון: אני מניחה שיש מערכים שהם קיימים אבל הם לא מוסדרים מהבחינה הזו שהם לא שיטתיים, זאת אומרת שאתם יודעים למי אתם צריכים לדווח.

יפעת שאשא ביטון: לא תמיד אנחנו יכולים להחזיק את התהליך עד הסוף, כי זה כאילו עובר בתוך המערכות השונות, והשאלה עכשיו איך אנחנו יוצרים קצת יותר סדר בתוך הסיפור הזה, שאנחנו יודעים שאם יש ילד שהוא בסיכון, הרי אתם לא תגידו, אין תקציב, אז אנחנו לא נעביר אותו, נכון?

יפעת שאשא ביטון: ברור לי שאתם לא תעשו את זה גם אם תספרו לי עכשיו שזה קשה.

יפעת שאשא ביטון: אתם תדווחו למי שצריך, לצורך העניין אם זה רווחה ואם זה משרד הבריאות, ואתם כן תעשו את הטיפול שנדרש.

יפעת שאשא ביטון: השאלה איך אנחנו הופכים את זה למשהו שהוא שיטתי, שהוא מוסדר יותר?

יוכי סימן טוב: לפני שהתחלנו את התוכנית היה פיילוט והאסטרטגיה הייתה רשותי, שיש שולחן עגול ברשות שחובר עם כל הנוגעים בדבר שאמורים למנוע אובדנות והם בונים את התוכנית ביחד וגם עוקבים ביחד אחרי, אם זה ילד או אם מבוגר.

יוכי סימן טוב: תודה לאל, רוב המתאבדים הם לא ילדים, אבל אנחנו צריכים לבנות את התשתית לכל החיים של הילד וזה דורש כן עבודה רשותית מוסדרת ביחד.

יוכי סימן טוב: גם אנחנו צריכים רשת ביטחון לדעת.

יוכי סימן טוב: אפילו יש מקרים שהשפ"ח, אסור לו לטפל בהם.

יוכי סימן טוב: אם זה ילד שיש לו פתולוגיה קודמת או ניסיון אובדני קודם, אסור להם לטפל בו מבחינת ההסכמה עם משרד הבריאות.

יפעת שאשא ביטון: אוקי, אז משרד הבריאות צריך לדעת לקלוט את הילד הזה.

יוכי סימן טוב: יפה, אבל על זה אני מדברת.

יוכי סימן טוב: למה מצליח מערך מאו"ר?

יוכי סימן טוב: כי הוא עובד בין-משרדי, 127 תקנים.

יפעת שאשא ביטון: מה מונע את זה?

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מדברים עכשיו על מאות ילדים בכל ישוב שצריך לטפל בהם והם בסכנה.

יוכי סימן טוב: דווקא כן.

יפעת שאשא ביטון: מאות ילדים בכל ישוב?

יוכי סימן טוב: כן, כן.

יפעת שאשא ביטון: מישהו יודע להגיד לי מספר?

יפעת שאשא ביטון: מאות ילדים בכל ישוב עם נטיות אובדניות?

קריאה: 20%.

אלה שראל מחלב: שמי ד"ר אלה שראל מחלב, אני עובדת ביחידה למניעת אובדנות יחד עם יוכי ורחל ואנחנו מובילות ביחד את התוכנית "בוחרים בחיים".

אלה שראל מחלב: אני גם מרצה בתחום הזה במכללת לוינסקי לחינוך.

אלה שראל מחלב: אני יודעת עכשיו, מקרה מהבוקר, יש לנו בית ספר שהמורים עברו את ההכשרה.

אלה שראל מחלב: הם רצו יותר ואנחנו אמרנו להם לא.

אלה שראל מחלב: בדיוק מה שיוכי תיארה.

אלה שראל מחלב: יש שני ילדים הבוקר שהשיבו על השאלון "כן", ששניהם, אחד היה מוכר למערכת ואחד חדש.

אלה שראל מחלב: הוא ניצל את ההזדמנות לבוא ולהיחשף – מערך מאו"ר, ואז הפסיכולוגים של בית ספר ששם הם מתוקצבים כי הם מיישובים בעוטף עזה, אז יש שם יותר שעות של פסיכולוג.

אלה שראל מחלב: אני יכולה להגיד לכם שביישוב אחר אין.

אלה שראל מחלב: יש יום בשבוע פסיכולוג לבית ספר, והם מיומנים, הם עברו את התוכנית הלאומית, הם היו חלק מהתוכנית הלאומית.

אלה שראל מחלב: למשל אני יכולה להגיד, ביישוב במרכז הארץ לא עברו את התוכנית הלאומית ואז אנחנו לא יכולים להשתמש בשירותים של השפ"ח.

אלה שראל מחלב: שני הילדים שאותרו היום עברו הערכה אצל השפ"ח.

אלה שראל מחלב: אחד מהם הופנה למרכז בריאות הנפש, עבר הערכת מסוכנות ואמרו לו, יש לך תור בעוד חצי שנה כי רמת הסיכון שלך היא 3.

יפעת שאשא ביטון: תחכה עם ההתאבדות עוד חצי שנה.

אלה שראל מחלב: בדיוק.

אלה שראל מחלב: השפ"ח לא יכול לטפל בו.

אלה שראל מחלב: בילד אחד הוא יכול היה לטפל כי הוא היה ברמת סיכון שהוא יכול היה לטפל.

אלה שראל מחלב: הילד שהוא ברמת סיכון יותר גבוהה, שהוא לא יכול להיות מטופל אצל השפ"ח, חזר לבריאות הנפש.

אלה שראל מחלב: בריאות הנפש אמרו לו, אוקי, אתה כרגע לא בסיכון, אנחנו ניתן לך תור דחוף לעוד חצי שנה.

אלה שראל מחלב: אנחנו נפעיל לחץ, זה יתקצר לשלושה חודשים.

אלה שראל מחלב: אני יכולה להגיד לך שאנחנו מפעילים לחץ.

אלה שראל מחלב: מערכת החינוך בערך כל שבוע שולחת מכתב, מצליחה לקצר את זה לשלושה חודשים.

אלה שראל מחלב: הילד הזה עוד שלושה חודשים יכנס לטיפול.

אלה שראל מחלב: חודש, ופה יגידו המטפלים, לוקח לבסס אמון, להתחיל בכלל איזשהו תהליך של תשתית, רשת ביטחון, ואז מתחילה באמת הטבה במצבו.

אלה שראל מחלב: אני אגיד אפילו יותר ממה שאת אמרת.

אלה שראל מחלב: אנחנו לא רק רגישים, אנחנו גם תומכים בטיפול.

אלה שראל מחלב: בחצי שנה שהילד הזה לא נמצא בטיפול אנחנו מלווים את הילד.

יפעת שאשא ביטון: אלה, אני רוצה רגע לשאול, כי אני שאלתי שאלה, אתם קפצתם.

יפעת שאשא ביטון: תשובה לא קיבלתי.

יפעת שאשא ביטון: כמה ילדים?

אלה שראל מחלב: שני ילדים בכיתה.

יפעת שאשא ביטון: שני ילדים, זה הבנתי עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: זה עדיין לא מאות ילדים בכל ישוב.

אלה שראל מחלב: שני ילדים בכיתה.

יוכי סימן טוב: בכל כיתה.

יוכי סימן טוב: זה סקר של פרופ' יוסי הראל, זה מופיע כבר באופן עקבי.

יוכי סימן טוב: שניים עד שלושה ילדים בכיתה.

אלה שראל מחלב: שמדווחים לנו.

אלה שראל מחלב: יש ילדים שהיועצת אומרת, אלה, איך שניים?

אלה שראל מחלב: דיברנו עם השניים האלה אבל אני יודעת על עוד אחד.

קריאה: מה הכוונה שמדווחים?

אלה שראל מחלב: שבסקר עונים שיש להם מחשבות אובדניות פעילות בתדירות גבוהה וגם ענו על ניסיונות אובדניים.

יוכי סימן טוב: לפעמים זה גם ניסיונות, דיווח עצמי, עם כל המגבלות.

יפעת שאשא ביטון: אוקי.

יוכי סימן טוב: זאת אומרת, אנחנו כן מדברים על מאות ילדים ביישוב ולכן זה מטריד כל כך.

יוכי סימן טוב: אנחנו רוצים לעשות את העבודה.

יוכי סימן טוב: יש לנו אנשי מקצוע מדהימים שעושים עבודה.

יוכי סימן טוב: אנחנו עונים למורה, ליועצת שמתקשרת גם ב-22:00, 23:00, 00:00 בלילה.

יוכי סימן טוב: אנחנו לא אומרים, סליחה, אנחנו סגרנו את הבסטה עכשיו.

יוכי סימן טוב: אנחנו עונים ומתייעצים איתנו לאורך היממה.

יוכי סימן טוב: אנחנו מחויבים לזה כל הזמן, אבל אנחנו צריכים את רשת הביטחון.

יוכי סימן טוב: גם אנחנו צריכים רשת ביטחון.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה איתך.

אבשלום אדרת: הכול חוזר לצביעת התקציב.

אבשלום אדרת: כל הדיון הזה, יש התשתית, יש אנשים נפלאים, יש מערכת שמסוגלת לתת את המענה.

יפעת שאשא ביטון: אבשלום, יש את התקציב, הם לא משתמשים בכסף.

אבשלום אדרת: לא מגיע.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שזה לא אתם.

יפעת שאשא ביטון: הבנתי שזה משרד הבריאות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נטפל בזה.

אבשלום אדרת: נכון, צריך לצבוע.

יפעת שאשא ביטון: אוקי, אנחנו רק נעשה את זה בקצרה כי אנחנו מתקרבים לסיום הדיון, אז בבקשה אדוני, ממש שתי דקות.

דוד רגב: דוד רגב, נציב פניות הציבור של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.

דוד רגב: ראשית, אני מודה לך על ההזמנה ומברך כמובן על הדיון הזה.

דוד רגב: אני מחזיר אותו לטיפה, אני מתנצל, לנושא של מדיה ואובדנות.

דוד רגב: אנחנו מקבלים בשנה כ-6,000 תלונות בסך הכול, כ-10% מהן נוגעות לילדים ובני נוער בצורה כזו או אחרת, תכנים פוגעניים, אלימות וכו'.

דוד רגב: דיבר חברי מהכבלים והלוויין על נושא של אוריינות תקשורת.

דוד רגב: אני כבר עושה את זה בפועל בארבע השנים האחרונות בהתנדבות מלאה.

דוד רגב: אני עובר בממוצע ב-50 בתי ספר ברחבי הארץ, אולפנות, ישיבות, ושם אני מדבר, נותן להם כלים ראשונים לצפייה ביקורתית בתכנים.

דוד רגב: איך זה מתחבר לנושא של אובדנות?

דוד רגב: אחד התכנים שאני מציג בפניהם הוא תוכן שעוסק באובדנות.

דוד רגב: אני מראה להם פרסומת נחמדה שנמצאים שם קיציס מ"ארץ נהדרת" וחלפון מ"רמזור" עומדים על גג.

דוד רגב: חלפון רוצה לקפוץ להתאבד וקיציס אומר לו, אל תקפוץ, יש לי שירות של 012, יש להם מבצע, בוא אני אספר לך על המבצע.

דוד רגב: חלפון מתעניין, קיציס קופץ מהגג ליריעה של מכבי אש וחלפון אומר לו, לא סיפרת לי.

דוד רגב: הוא אומר לו, בוא תקפוץ ואני אספר לך.

דוד רגב: פרסומת נחמדה, אלא שהיא לא הצחיקה אבא שהבן שלו התאבד מקפיצה מבניין והוא שלח לי תלונה והוא כתב לי, איך באמת משווקים שירות כזה באמצעות עידוד להתאבדות?

דוד רגב: זה דבר דרך אגב שמדהים את התלמידים.

דוד רגב: בהזדמנות הזו אני נותן להם את הצפייה הביקורתית, את הכלי הביקורתי הזה לעסוק בנושא הזה, כמו גם נושאים אחרים.

דוד רגב: דיברת על דימויי גוף.

דוד רגב: אני גם מציג להם תכנים שעוסקים בדימויי גוף, נותן להם את הכלים לפנות לפחות אלי כדי שאני אוכל לעזור להם בנושא הזה, אז הנושא של אוריינות תקשורת ואיך הוא מתחבר לאובדנות, אני עושה אותו.

דוד רגב: הזרוע השנייה של הטיפול היא כמובן שיח עם הגורמים המשדרים, להקפיד שלא לשדר תכנים שעוסקים באובדנות.

דוד רגב: הייתה איזושהי כתבה שעסקה בהמתות חסד בשוויץ, דבר שיש לו השפעה כזו או אחרת או פרסומת של מישהו שמתאבד כי לא עשו לו איזושהי הנחה באיזשהו מבצע, אז כל מיני דברים כאלה ואחרים שאני כן מאיר את עיניהם.

דוד רגב: הדבר השלישי ואני חושב, הוא החשוב, זה שיתוף פעולה.

דוד רגב: יש לי בעניין הזה שעוסק באובדנות או תכנים שעוסקים באובדנות שיתוף פעולה עם עמותת "בשביל החיים".

דוד רגב: הייתי אצלם בזמנו, הצגתי להם את העבודה שלי והפכתי אותם לסוג של מכפיל כוח שלי, לסמן ימני.

דוד רגב: כשאני מקבל תלונה שעוסקת באובדנות או תוכן שמראה אובדנות, מבחינתי הם היועצים המקצועיים שלי לעניין.

דוד רגב: אני פונה אליהם, מדבר איתם, שואל אותם, זה בסדר, זה לא בסדר, ואני נסמך על הדברים שלהם.

דוד רגב: דרך אגב, שיתופי פעולה כאלה אני עושה גם עם המועצה לשלום הילד, מרכזי הסיוע לנפגעות תקיפה מינית וגופים נוספים.

דוד רגב: תודה.

יפעת שאשא ביטון: יפה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה רגע לשאול, דוד, אפרופו גם כל מה שדיברנו אחר כך שבסופו של דבר חוזר לבית ספר.

יפעת שאשא ביטון: הטריגרים שקצת דיברנו עליהם בהתחלה הרבה פעמים יכולים להגיע או מהמדיה או מהרשתות החברתיות או מכל מיני והם בעצם פוגשים את זה אחר כך כבר מבושל, לצורך העניין, אצל הילדים.

יפעת שאשא ביטון: אתה ציינת פרסומות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שיש הרבה תכנים שאגב, אני מודה שאת חלקם בכלל לא הבאתי לדיון בוועדה.

יפעת שאשא ביטון: הרבה פעמים בוועדה יש לנו את הדילמה האם להעלות נושא מסוים, כן או לא, כי אנחנו לא יודעים אם ההשלכה תהיה מה שאנחנו מבקשים או משהו אחר, והיו משחקי אינטרנט שעודדו להתאבדות ולא הבאנו אותם ולא קראנו להם בשם כדי לא לעורר סקרנות של אף אחד שיכנס ואחר כך אנחנו נפסיד אותו.

קריאה: המשטרה ביקשה שלא נקיים דיון.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: אגב, אתה מדבר על השותפות ועל הייעוץ.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהעניין הזה של המקום הזה ששמת עליו את האצבע, של שיח עם גורמים אזרחיים הוא כל כך חשוב וזה גם משהו שאנחנו עושים כאן בוועדה כשאנחנו מתייעצים עם הגורמים המקצועיים, כי בסופו של דבר הידע לא נמצא במקום אחד בלבד והחיבורים בין כולם יוצרים בסופו של דבר את המענה הנכון או המיטבי שאנחנו מבקשים לתת, אבל אני כן אומר, כי יש משהו שהוא כבר בחוץ, וזה 13 סיבות להתאבד, שאני הבנתי שזה מוקרן גם במסגרות - - -

יוכי סימן טוב: זה ביוטיוב.

יוכי סימן טוב: את יכולה להוריד את זה מהיוטיוב.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל הבנתי שזה מוקרן גם בחלק ממסגרות החינוך, אז אני עוד שם יכולה להגיד, חצי נחמה, בהנחה שעושים את זה כמו שצריך ומתווכים את זה.

יפעת שאשא ביטון: הפחד זה כשזה קורה בלי תיווך של בן אדם מבוגר שבעצם נמצא שם.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה להגיד לכם שאני חרדה מזה שילדים בכלל נחשפים לתכנים שבגלל תכנים כאלה מקבלים במה.

יפעת שאשא ביטון: עזבו שהילדים נחשפים.

יפעת שאשא ביטון: שהתכנים האלה מקבלים במה זה בדיוק המקום שהיינו מבקשים למנוע והשאלה איזה כלים ואיזה כוח יש לנו בכלל למנוע דבר כזה?

יפעת שאשא ביטון: הבנתי שזה גם לא ברשות השנייה, לצורך העניין, שאתה יכול להגיד אוקי, אני לא אשדר.

יפעת שאשא ביטון: זה לא בכבלים והלוויין, זה בנפטליקס שאין לי מושג מה הוא.

יפעת שאשא ביטון: רצית להתייחס לזה?

דוד רגב: קודם כל לעניין יוטיוב, הכול תוך כדי שמירת זכויות יוצרים, אחרת תסתבכו איתי.

דוד רגב: קודם כל, נטפליקס לא מוסדרת מאחר וכל השידורים על גבי האינטרנט לא מוסדרים בארץ בחוק.

דוד רגב: סלקום לא מוסדרת, פרטנר לא מוסדרת.

יפעת שאשא ביטון: אז אין לנו בעצם שום 'שיניים' מולם.

דוד רגב: שום 'שיניים', שום דבר.

רחל אברהם: אני רחל אברהם מהיחידה למצבי לחץ וחירום במשרד החינוך.

רחל אברהם: יש כבר שתי עונות.

רחל אברהם: בעונה הראשונה הם הורידו את זה.

רחל אברהם: הם לא חיכו לנו, וכולם ראו את זה מהתחלה ועד הסוף בבינג', כי זו סדרה בסך הכול מאוד מרתקת.

רחל אברהם: מה שאנחנו עשינו זה שניתחנו אותה וראינו את כל הדברים המסוכנים בה.

רחל אברהם: למשל, רואים שם התאבדות מוגמרת ויש שם השמצה מובלעת ולא מובלעת של כל אנשי החינוך.

רחל אברהם: יש הרבה מאוד מסרים מאוד מחבלים בתוך הסדרה הזאת.

יפעת שאשא ביטון: ואתם אימצתם את זה כדי להפיק מזה משהו אחר.

רחל אברהם: כתבנו תדריך מאוד מסודר והדרך שלנו היא לנסות לתת ליועצים ולמורים כלי לתווך.

רחל אברהם: אי אפשר למנוע את הצפייה.

יפעת שאשא ביטון: לא, להיפך, אני מברכת את המשרד על זה שהוא זיהה שיש פה מוקש ובמקום לברוח ממנו, אימץ אותו כדי להנחות.

רחל אברהם: אגב, הסדרה הזאת נכתבה על ידי מורה בתיכון שבעצם רצה למנוע אובדנות, אז זה גם כן קטע מעניין.

יפעת שאשא ביטון: אני שמעתי בכלל שזה בא ממקום אחר, אבל אני שמחה לשמוע.

יפעת שאשא ביטון: אם אני אמרתי, ואני אמרתי את זה בכנות, באופן שהוא לא מברך את זה שזה משודר במערכת החינוך, אז אני חוזרת בי רגע.

יפעת שאשא ביטון: כשאני שומעת מאיפה זה בא, אני רק יכולה לומר שהלוואי שכל דבר שאנחנו נזהה כמוקש או כמשהו שמהווה סיכון עבור הילדים, אנחנו נאמץ אותו לתוך המערכת כדי להעביר לילדים את החוויה בצורה מודרכת ונכונה ואולי דרך זה למנוע.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ואני רוצה לשמוע גם את משרד הבריאות.

יהושע לביא: יהושע לביא, פסיכולוג קליני ואנליטיקאי קבוצתי, עוסק בקבוצות טיפוליות, איש בריאות נפש, הסתדרות הפסיכולוגים.

יהושע לביא: אני רוצה להציג איזושהי פרדיגמה הפוכה.

יהושע לביא: הרעיון של לאתר סכנות, לאתר אנשים שנמצאים במצוקה, יחידים או קבוצות מסוימות הוא רעיון מבורך.

יהושע לביא: יחד עם זה, אין מרחבי שיח מובנים לא במערכת החינוך ולא במקום אחר שמאפשרים, אוקי, יש חדר מסוים, קבוצה מסוימת, ילדים שחושבים פעם בשבוע, אנחנו יכולים לדבר על מחשבות מוות, אנחנו יכולים לדבר על מחשבות חיים.

יהושע לביא: אנחנו יכולים לנהל דיון בעניין הזה.

יהושע לביא: אנחנו לא צריכים לפתוח את הנושא הזה.

יהושע לביא: מניסיוני הטיפולי, העובדה שזה לא מדובר וזה לא מוצא מהארון, אני עושה רפרנס.

יהושע לביא: ברגע שאין מיניות בריאה שמתוקשרת ומתווכחת, הפורנוגרפיה תנצח.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה בדיוק הרעיון של משרד החינוך ואנחנו דיברנו על זה בדיונים קודמים, קחו ותדברו על זה.

יהושע לביא: אבל לא רק לאתר.

יפעת שאשא ביטון: לא, לא לאתר.

רחל אברהם: היא תוכנית מניעה לכלל התלמידים.

רחל אברהם: היא מכוונת להיכנס לשבעה מפגשים לכלל התלמידים, לא בגלל שאותר ילד, אלא היא תוכנית טיפולית ברעיון של הוראה טיפולית - - -

יפעת שאשא ביטון: אתה צודק במאה אחוזים, זאת סוגיה שאנחנו הקדשנו לה דיון שלהם וזו הסיבה שאנחנו לא מעלים כאן, ולכן אנחנו לא העלינו את זה עכשיו, אבל אחד הדיונים שלנו עסק בכך שהגיע הזמן לדבר על אובדנות בצורה גלויה ולא לפחד, כי הייתה תפיסה שאם לא נדבר, אז זה לא יהיה, ואנחנו הבנו שדווקא השיח - - -

קריאה: קיימת.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל מתחילים לפרוץ אותה ואני מקווה שמשרד החינוך אימץ בחום ויש את התוכנית "בוחרים בחיים" ששם בעצם הם אמורים לפתוח את זה עם התלמידים וכן לדבר על זה בגלוי ממקום שייתן להם את האפשרות להציף את זה ולדבר על זה, כמו שאתה אומר.

יפעת שאשא ביטון: זה אמור להיות במסגרת כיתות, זה אמור להיות כחלק בעצם מתהליכים חינוכיים שבסופו של דבר יתנו לזה מקום.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו גם דיברנו בדיונים אחרים, אנחנו פחות מגיעים לזה עכשיו, אבל גם על הנושא של הגלוריפיקציה שיש בהצגה, של אובדנות שגורמת לילדים לשכוח שהם לא יהיו פה בשביל לראות אחר כך את כל העצב של כולם ואת כל ה"תהילה" הזאת מסביבם.

יפעת שאשא ביטון: אלו נושאים שעלו בדיונים ולכן אנחנו רגע מנסים למקד ולראות שאם יש לנו סיטואציות כאלה כתוצאה מחשיפה למדיה ומה ההשפעות של המדיה, אז איך אנחנו באמת בסופו של דבר מתרגמים את זה לכדי איתור וטיפול.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: יוסי, אתה יודע לרכז את זה לכמה משפטים?

יוסי לוי בלז: אני אנסה להוסיף עוד מימד.

יוסי לוי בלז: אנחנו יודעים שהמדיה החברתית מגבירה את שיעורי המצוקה והאובדנות ואנחנו יודעים מצד שני שמדיה חברתית היא לא רק רעה ויש גם חלקים טובים בה.

יוסי לוי בלז: "סהר", ער"ן, גורמים אחרים, זה בהחלט נכון, אבל זה לא רק הורים ולא רק משרד החינוך, זה גם המקום הזה, הכנסת.

יוסי לוי בלז: יש למשל אפשרות להשתמש בחקיקה של הכנסת כדי למנוע אפשרויות להציג פרסומות כמו שמדובר עליהן כאן או כאשר עולה תוכן בנטפליקס או בערוץ 2 שקשור לאובדנות, מחויב ערוץ השידור לתת אחר כך הבהרה או שיח או סדנא בשעת שידור פריים טיים שאחרי זה כדי לדבר על הנושא הזה.

יוסי לוי בלז: מהידע שלנו על נושא התקשורת אנחנו יודעים שלא לדבר זה גם גרוע.

יוסי לוי בלז: צריך לדבר אבל לעשות את זה בעזרת אנשי מקצוע שמבהירים מה ואיך.

יוסי לוי בלז: אנחנו לא רוצים שלא ידברו על אובדנות בתקשורת.

יוסי לוי בלז: כמו שאמרת, אנחנו רוצים שזה יעלה.

יוסי לוי בלז: גם כשמדובר בסדרה בנטפליקס, אני חושב שאנחנו צריכים, גם אם היא לא ממוסדת.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אם אין לך 'שיניים' חקיקתיים, זה נורא פשטני לומר תשתמשו בחקיקה.

יפעת שאשא ביטון: יופי, הם לא מחויבים לנו בכלום.

יוסי לוי בלז: קודם כל יש גופים שהם תחת החקיקה, כמו ערוצי הלוויין.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל הנטפליקס הוא בכלל ערוץ שהוא לא מוסדר.

יפעת שאשא ביטון: זה כמו שאדם פרטי יעלה עכשיו איזשהו סרטון ב-live, שלו, שגם עם זה, אגב, אנחנו מתמודדים.

גיל רביב: אנחנו לא נמנע שידור של תוכן כזה בשום צורה.

גיל רביב: אולי אנחנו נסדר אותו לגיל מבוגר, אולי אנחנו נקבע שזה יהיה בשעה מאוחרת, אבל לא תוכן שלא ישווק.

יפעת שאשא ביטון: כי?

גיל רביב: כי אנחנו לא צנזורים של תוכן.

גיל רביב: הסדרה הזאת נכתבה ביחד עם פסיכולוגים.

גיל רביב: הקימו בארצות הברית הוטלנד שיגביל את זה.

גיל רביב: לדעתי הסדרה הזאת עושה יותר תועלת מנזק.

יפעת שאשא ביטון: זה עניין של השקפה.

יפעת שאשא ביטון: אם זה לא מתווך, זה לא עושה שום תועלת.

גיל רביב: אני רגולטור של תקשורת.

גיל רביב: זאת ההשכלה שלי וזה הניסיון שלי.

גיל רביב: זה נושא שמעלה את זה על פני השטח.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אם זה לא מתווך, אז זה יכול לעשות יותר נזק.

גיל רביב: אז זה תפקידה של מערכת החינוך, לתווך, ושל ההורים.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מסכימה איתך, אבל אוקי.

יוסי לוי בלז: רק לסיים את דבריי.

יוסי לוי בלז: מעבר לדברים החשובים שאמרו פה עמיתיי, יש משמעות גם לחקיקה בנושא של מה עושים כאשר משודר תוכן אובדני בטלוויזיה ובתקשורת, לא רק מעשים הרואיים אבל אישיים, אלא משהו שהמדינה אומרת מה ואיך עושים, ומה ואיך עושים זה להוסיף איש מקצוע לדיבור על הנושא, אחרי, תוך כדי או לפני התוכנית.

יפעת שאשא ביטון: אוקי, תודה רבה יוסי.

יפעת שאשא ביטון: את רצית לומר משפט.

ענת ברונשטיין קלומק: רק מילה.

ענת ברונשטיין קלומק: ענת קלומק מהמרכז הבינתחומי, ראשת תחום לפסיכולוגיה קלינית.

ענת ברונשטיין קלומק: אני רוצה רק להגיד שני דברים.

ענת ברונשטיין קלומק: אחד, קצת מפריע לי שאנחנו מדברים מעל הראש של הילדים.

ענת ברונשטיין קלומק: אני חושבת שילדים ובני נוער מאוד קריטיים לנו בדיונים האלה.

יפעת שאשא ביטון: מסכימה איתך.

יפעת שאשא ביטון: הם מוזמנים תמיד.

ענת ברונשטיין קלומק: אנחנו ראינו היום בבוקר בחינוך.

ענת ברונשטיין קלומק: הם היו שגרירים.

ענת ברונשטיין קלומק: אנחנו הסתכלנו אחד על השני, אנשי המקצוע.

ענת ברונשטיין קלומק: הם מדברים את מה שאנחנו אומרים בהרצאות.

ענת ברונשטיין קלומק: זה דבר אחד שאני חושבת שפעם הבאה מאוד חשוב.

יפעת שאשא ביטון: סליחה, הם מוזמנים באופן קבוע.

ענת ברונשטיין קלומק: לא, אבל אני אומרת, בכל מה שאנחנו מדברים בכלל, לא רק היום, לדיונים.

ענת ברונשטיין קלומק: זה מבורך שהם מוזמנים.

ענת ברונשטיין קלומק: אני אומרת, בגדול, כשאנחנו מדברים על הורים, אני רק רוצה להוסיף גם את הילדים.

ענת ברונשטיין קלומק: זה דבר אחד.

ענת ברונשטיין קלומק: דבר שני, כדי שבכל זאת נסיים באיזושהי ראיה אופטימית.

ענת ברונשטיין קלומק: 780 ילדים טופלו בתוך מערכת החינוך בזכות התקציבים שהיו.

ענת ברונשטיין קלומק: אני חושבת שאם ימשיכו התקציבים אנחנו נוכל לטפל בעוד ילדים.

ענת ברונשטיין קלומק: זו רפואה מונעת.

ענת ברונשטיין קלומק: סליחה שאני חוזרת על עצמי, רפואה מונעת היא רפואה יעילה גם בבריאות הנפש.

ענת ברונשטיין קלומק: אנחנו צריכים לטפל מוקדם, צעיר, לערב את ההורים בתוך מערכת החינוך, כי לבריאות הנפש יש סטיגמה ואנחנו יודעים את זה ואי אפשר לברוח מזה, ולכן זה תלוי בתקציבים.

ענת ברונשטיין קלומק: פסיכולוג חינוכי שיש לו שש שעות לתת בתיכון, ללא תוספת תקציב או תקן או שעות או איך שלא תקראו לזה, לא יכול לעשות את זה היום.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, ענת.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לסיים עם משרד הבריאות.

יפעת שאשא ביטון: משרד הבריאות, איפה הכסף?

שושי אייזנברג הרץ: שאלה טובה.

שושי אייזנברג הרץ: לא אצלי.

שושי אייזנברג הרץ: שושי אייזנברג הרץ, מנהלת היחידה למניעת אובדנות במשרד הבריאות.

שושי אייזנברג הרץ: אחד, אין ספק, חד משמעי לעבודה הטובה שעושה משרד החינוך לאורך השנים.

שושי אייזנברג הרץ: יש לנו ממשקי עבודה מאוד משמעותיים ואני הכי הייתי רוצה שהתוכנית תורחב בתוך משרד החינוך, תורחב באופן כזה שידברו יותר גם עם מנהלים ועם מורים ועם ילדים.

יפעת שאשא ביטון: אבל בואי נתחיל בזה שהיא לא תצומצם קודם, כי כרגע אני שומעת שהם מצמצמים אותה ושהכסף שעבר למשרד הבריאות לא עובר ליעדו.

שושי אייזנברג הרץ: אני שלחתי שאילתה להנהלת המשרד כהכנה ליום הזה וביקשתי תשובות ברורות מה הולך להיות, ונאמר לי ככה ממש בזו הלשון: "התוכנית עם החינוך, דובר על 4 מיליון שקל בשיח בין המנכ"לים".

שושי אייזנברג הרץ: יש שם שיח בין שני המנכ"לים, on going.

שושי אייזנברג הרץ: נאמר לי גם שבוחנים כעת את התוכנית לשאר המשרדים.

שושי אייזנברג הרץ: עוד נאמר שספק שהיה אמור להתחיל לעבוד כבר, שאגב הוא כן גוף רציני לתשתיות בתוך הרשויות, הוא יופעל בהיקף שנתי של 4.7 מיליון ₪.

שושי אייזנברג הרץ: לשמחתי אתמול בערב נחתמה החתימה האחרונה שהייתה אמורה לאשר אותה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שיעבור עכשיו הכסף למשרד החינוך?

שושי אייזנברג הרץ: לא.

יפעת שאשא ביטון: הבנתי את הספק, אבל אתם אומרים שיש הסכם בין שני המנכ"לים על 4 מיליון.

יפעת שאשא ביטון: איפה הם?

שושי אייזנברג הרץ: יש הסכם, אמור לעבור.

שושי אייזנברג הרץ: זה מה שנאמר לי.

יפעת שאשא ביטון: טוב, אנחנו נבקש תשובה מסודרת ממשרד הבריאות, כי אני מבינה שאת השליח ואנחנו צריכים לקבל את זה בצורה קצת יותר מדויקת.

שושי אייזנברג הרץ: בסופו של דבר נאמר מתוך המשרד שהמשרד ממשיך להיות מחויב לתוכנית הזאת.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל אני שמחה על האמירה שהמשרד מחויב לתוכנית.

יפעת שאשא ביטון: עכשיו אני אשמח אם האמירה הזו גם תתורגם למעשים ולא רק לחתימות שנחתמו אלא גם לכסף שעובר הלכה למעשה למי שצריך לעבור, וקבלנים שצריכים להתחיל לעבוד יתחילו במשימה, כי הילדים בשטח לא מחכים לחתימות שלנו.

יפעת שאשא ביטון: הם כבר מתנהלים בהתנהלות האישית שלהם, כל אחד, ואנחנו לא נמצאים שם כדי לעזור.

יפעת שאשא ביטון: משרד הבריאות, עם כל הכבוד, שקודם כל ימלא את החובה התקציבית שלו.

יפעת שאשא ביטון: גיל, יש לך משהו להוסיף על מה שהיה כאן?

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, במשפט.

גיל זלצמן: כן.

גיל זלצמן: אני אעשה את זה קצר.

גיל זלצמן: כל מה שדובר כאן הוא למעשה מניעה שניונית.

גיל זלצמן: ילד כותב באינטרנט שהוא רוצה להתאבד, הוא מביע איזושהי מצוקה ואנחנו מוציאים אותו ומטפלים בו.

גיל זלצמן: יש בתחום הרשת גם מניעה ראשונית שזה בעצם לפנות לכלל הילדים.

גיל זלצמן: אני אצטט עבודה אחת מ-2017 שנעשה על 500,000 בני נוער בארצות הברית, המחקר הגדול ביותר בכל הזמנים שנעשה על בני נוער והראה קורלציה מתמטית במשך הזמן שאתה שוהה בתוך הסלולר, לדיכאון ולאובדנות.

גיל זלצמן: אם אתה יותר מחמש שעות ביום בתוך הסלולרי שלך, יש לך 50% סיכוי לסבול מתסמינים אובדניים.

יפעת שאשא ביטון: כן, אמר את זה "נתיבי רשת" בתחילת הדיון.

גיל זלצמן: המספר הזה הוא מבהיל.

גיל זלצמן: בארצות הברית יש עלייה של 70% בהתאבדויות בני נוער וכנראה שזה יעלה לארץ בקרוב.

גיל זלצמן: אני ממליץ על דיאטת מסכים כקמפיין לכלל הילדים ולא רק לאלה - - -

יפעת שאשא ביטון: מי צריך לעשות את הקמפיין?

גיל זלצמן: זה אתם תחליטו, אני רק יועץ.

גיל זלצמן: אני לא מבצע.

יפעת שאשא ביטון: הבנתי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, גיל.

יפעת שאשא ביטון: הדברים גם נאמרו בתחילת הדיון על ידי יונה ואני בהחלט מסכימה שאם זה הסיפור, אז אני גם אמרתי, ההורים צריכים להיות מעורבים, כולם צריכים לשלב ידיים כדי קודם כל להתחיל בדברים האלה שאתה יודע מה?

יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת אם לומר, הם יותר פשוטים או יותר נגישים, כי אנחנו יודעים כמה קשה ההתמודדות של הורים היום בהגבלה של הילדים בכל הנושא של המסך בכלל.

קריאה: צריך להתחיל מהגיל הרך.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה לגמרי וגם הורים לא חייבים לדחוף לילדים שלהם מסכים בכיתה א', ואני יודעת שיש היום גם התארגנויות של כל אלה שחרדים שהילד הולך לכיתה א' ושהוא מגיע בזמן והכול, אז יש התארגנויות בכל מיני יישובים של טלפונים שהם לא חכמים כדי שהם באמת ישרתו אך ורק את המטרה של לבדוק שהילד הגיע בשלום, שהיא מטרה מבורכת, בלי כל הפונקציות האחרות.

יפעת שאשא ביטון: איך הילד שלי אמר לי פעם?

יפעת שאשא ביטון: למה אתם צריכים מצלמה טובה בטלפון?

יפעת שאשא ביטון: טלפון זה טלפון ומצלמה זו מצלמה, אז בגילאים הצעירים אם אנחנו נקפיד על זה, אולי נרוויח משהו.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה בכל זאת, גיל, על הדברים ועל החידוד.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה ברשותכם לסכם את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל תודה רבה לכולכם על השותפות.

יפעת שאשא ביטון: אתם מגיעים פעם אחר פעם לכנסת וכל פעם אני בתחושה שאולי אנחנו מטרטרים אתכם, אבל אני חושבת שזה בעיקר מעיד על המחויבות שלכם לנושא החשוב הזה, וככל שאנחנו נרבה אולי בשיח, אז נצליח גם להביא למודעות יותר גדולה.

יפעת שאשא ביטון: אני פונה אל משרד הבריאות קודם כל לקבל התייחסות והסבר לכך שהתקציב בעצם לא הועבר ליעדו, ואז אנחנו נקבל את התשובות שניסית להעביר לנו.

יפעת שאשא ביטון: כמובן שיאיץ את המעבר שלו ליעדים הרלוונטיים.

יפעת שאשא ביטון: פנייה נוספת למשרד הבריאות זה לקצר את המענים שניתנים במסגרת בריאות הנפש.

יפעת שאשא ביטון: איך הוא יעשה את זה?

יפעת שאשא ביטון: אין לי תשובות, אבל זו הדרישה שלנו והוא צריך לתת את הפתרון המקצועי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נפנה למשרד האוצר בבקשה לבדוק אפשרות לצבוע את הכספים שמועברים לטובת התוכנית, אך ורק לתוכנית, שלא ניתן יהיה לעשות בהם שימושים אחרים.

יפעת שאשא ביטון: שמשרד התקשורת בבקשה יעביר לנו סטטוס של התוכנית לקמפיין, לשידורים או איך שאתם לא מכנים את זה.

יפעת שאשא ביטון: אגב, אני רוצה שבאותה מידה גם ממשרד הבריאות אנחנו נקבל את התשובות לא יאוחר מחודש מהיום.

יפעת שאשא ביטון: אני פונה למשרד החינוך לא להרים ידיים, שכל מה שאפשר לעשות בתוך המערכת, לעשות, ובאותה מידה שאתם זיהיתם שיש לנו פה איזשהו מוקש ואימצתם אותו לתוך המערכת במקום לזרוק אותו החוצה, שאני באמת חוזרת ומברכת על כך, אז שתהיו קשובים לעוד מוקשים אחרים שאולי יצוצו, ותפעלו באותו אופן.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.