ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 732, 2018-11-27 09:35

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.

יעקב מרגי: אנחנו מציינים היום בכנסת את היום למניעת אובדנות בסדרת דיונים בוועדות שונות.

יעקב מרגי: עמותת "בשביל החיים" פעילה כל השנה בנושא הזה, גייסו אותי לעמוד בראש השדולה הפרלמנטרית בכנסת למניעת אובדנות.

יעקב מרגי: אני תמיד חי בתחושה שאני לא עושה מספיק בשדולה בגלל העיסוקים שלי כיו"ר ועדת חינוך, אבל הם התעקשו.

יעקב מרגי: מזל שהם פעילים, אז הם קצת דוחפים אותי מאחור כמו במסע אלונקות לאלה שמתקשים לסחוב.

יעקב מרגי: לצערי הרב אני לא יכול לבשר בשורות במאבק שלנו לחידוש או החזרת התקציבים לתוכנית הממשלתית.

יעקב מרגי: אם התוכנית הממשלתית התחילה ב-55 מיליון ₪ ועומדת היום על 10 מיליון ₪, יש בזה אמירה חדה, ברורה של נודניקים, זוזו לנו מכאן, אנחנו הולכים להוריד את הנושא מסדר היום, והיה, לא יהיה.

יעקב מרגי: אני אסביר לכם למה היה, לא יהיה, לא בגלל שאני יו"ר השדולה או בגלל שיש עמותה שנקראת "בשביל החיים".

יעקב מרגי: רק לסבר את האוזן, תשמעו את הנתונים האלה היום כמה וכמה פעמים אבל חייבים לומר אותם.

יעקב מרגי: במדינה שמספר ההרוגים בעקבות מקרי אובדנות הוא יותר גדול ממספר ההרוגים בתאונות הדרכים, אין מציאות כזו שלא תהיה תוכנית ממשלתית.

יעקב מרגי: אנחנו לא מתחרים בשכול ולא מנסים גם לומר מה התקציב של המועצה הלאומית למניעת תאונות הדרכים לעומת תקציב התוכנית הממשלתית.

יעקב מרגי: לא מנסים לומר כמה פעמים אנחנו שומעים ביום על תאונות דרכים וכמה פעמים שומעים בכלל על ניסיונות או מקרה של אובדנות ממש.

יעקב מרגי: לסבר את האוזן, יש מחלוקת.

יעקב מרגי: אני יודע על נתון של כ-3,500 ניסיונות.

יעקב מרגי: נציגת משרד הבריאות בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כשפתחנו את היום בדיון הראשון שם, קלטתי את הראש שלה והיא סיננה בין השפתיים, 6,000.

יעקב מרגי: לא יודע, יכול להיות שכן.

יעקב מרגי: יכול להיות בהגדרות משתנים, אבל גם 3,500 ניסיונות התאבדות הם חמורים.

יעקב מרגי: זה ניסיונות שצריך לטפל בהם.

יעקב מרגי: זה לא היה ניסיון, כשל ונגמר אלא צריך לטפל בהם.

יעקב מרגי: זה שאחד מכל חמישה מבני הנוער מנסים או מדברים על אובדנות, זה תמרור אזהרה מהבהב, זועק.

יעקב מרגי: בהינף קולמוס או בהחלטות בכנסת מצליחים לדבר על מאות מיליונים, על עשרות מיליונים.

יעקב מרגי: ניקח את הרפורמה של הצהרונים, כמעט מיליארד ₪, קייטנות של החופש הגדול, כמעט חצי מיליארד ₪, אז מה שמייצר כותרות, משקיעים בו, מה שלא מייצר כותרות, לא משקיעים בו?

יעקב מרגי: אין עניין של עיקר וטפל?

יעקב מרגי: אני מתפלא על אותם משרדי ממשלה, וזה באיגום משאבים.

יעקב מרגי: אני לא מזלזל בשקל.

יעקב מרגי: להעמיד את התוכנית הלאומית היום על 10 מיליון ₪ זה לומר לה, תגוועי מאליך.

יעקב מרגי: אין לנו את האומץ לחסל את הסעיף התקציבי, אבל ניתן לו לגסוס ולמות.

יעקב מרגי: לא יהיה.

יעקב מרגי: צריך להקים קול זעקה.

יעקב מרגי: אני כולי תקווה, אמרתי בדיון הקודם.

יעקב מרגי: אתמול קיימתי דיון על האסון בנחל צפית, אז מהדורות החדשות אתמול והיום מדברות וכותרות.

יעקב מרגי: כולי תקווה שבאותה תהודה, באותה רמה התקשורת תרים את הנושא הזה, ואני קורא להם ואני גם מבקר אותם באותה נשימה.

יעקב מרגי: לא יתכן שגחמות של פוליטיקאים כאלה ואחרים יקבלו שעות מסך שהם משאב ציבורי, ונושא שמדבר על חיי אדם, על משפחות שלמות שצריכות ליווי ותחזוקה, סליחה שאני משאיל את המילה הזו, תחזוקה, אין לי ביטוי יותר טוב, תחזוקה שוטפת, אנחנו לא מסוגלים לתת אותה.

יעקב מרגי: אני מקווה שהיום אני אשמע תשובות ברורות גם ממשרד הבריאות, גם ממשרד החינוך, גם ממשרד העבודה והרווחה, כי אם משרד הבריאות מקצץ ומשרד החינוך יושב בשקט, הוא שותף לקיצוץ.

יעקב מרגי: אם משרד הבריאות מקצץ ומשרד העבודה והרווחה שותק, אז הוא שותף לקיצוץ.

יעקב מרגי: הייתי שר, אני יודע איך מנהלים מאבקים.

יעקב מרגי: גם ב-15 שנותיי בכנסת אני יודע איך מנהלים מאבקים גם על אגו ויודעים להשיג תקציבים.

יעקב מרגי: זה לא כסף גדול ואני לא מזלזל באף שקל.

יעקב מרגי: סליחה שפתחתי את היום הזה בתוכחה עצמית, אבל אין ברירה, אם לא, אני חוטא לתפקידי.

יעקב מרגי: אם לא, אני חוטא לנושא הזה.

יעקב מרגי: אנחנו נפתח את הדיון.

יעקב מרגי: הבנתי שנמצאים איתנו בית ספר מחבל אשכול.

יעקב מרגי: קודם כל ברואים הבאים לשכנים שלי, לא רחוק מכם, שאתם מוצאים זמן גם לזה.

יעקב מרגי: הבנתי שאתם מתעסקים בזה בבית הספר, אז נשמע מכם גם כן בהמשך הדיון.

יעקב מרגי: אני אחרוג ממנהגי, אני אשאיר את משרדי הממשלה בסוף.

יעקב מרגי: אני אפתח קודם כול באורחים שלנו כאן, אני רוצה שבית הספר יפתח.

זמירה בן יוסף: אני זמירה, מנהלת בית הספר.

זמירה בן יוסף: לפני שנתיים בדיוק חווינו בבית הספר אובדן של תלמיד.

זמירה בן יוסף: מבחינתנו זה היה רעם ביום בהיר, מכה כל כך קשה שעד היום אני כמנהלת מרגישה את הכאב.

זמירה בן יוסף: עברו שנתיים, ולא רק את הכאב אלא גם את תחושת הסיכון, כי בדרך כלל מי שעושה את הצעד הזה, אז זה יכול לגרום גם לילדים אחרים לפעול כך.

זמירה בן יוסף: יש לנו הרגשה מאוד קשה של החמצה ואני חייבת לומר שבית ספר של לפני המקרה ובית ספר של אחרי המקרה זה לא אותו בית ספר.

זמירה בן יוסף: זו מכה ממש קשה.

זמירה בן יוסף: כל מנהל שחווה התאבדות של נער יודע על מה אני מדברת.

זמירה בן יוסף: כשקיבלתי את ההצעה להשתתף בפיילוט של התוכנית, שמענו גם את השם של ה"בוחרים בחיים", מדברים עם תלמידים, אז הסכמתי מייד.

זמירה בן יוסף: היה ברור שהמסר הזה נותן הרגשה שזה נכון ושאנחנו חייבים לתת לתלמידים כלים להתמודדות.

זמירה בן יוסף: לנו זה נתן הרגשה, היינו בתוך עיסוק של אפלה, סוג של חשש, סוג של פחד והתוכנית הזאת נתנה לנו הרגשה שזה הכיוון הנכון, שזה משהו שייתן לנו ביטחון כי אנחנו לא בחוסר אונים אלא בהתמודדות.

זמירה בן יוסף: התוכנית מראה לנו המבוגרים שאין חשש לדבר על אובדנות, זאת אומרת שצריך להגיד את הדברים, לשים אותם על השולחן, לדבר עם הילדים.

זמירה בן יוסף: אתם עוד מעט תשמעו אותם ותראו מה זה עשה.

זמירה בן יוסף: דיבור ישיר, בוגר, מקצועי עם מתגברים יכול להציל חיים וכבר בתחילת התוכנית ראינו את זה.

זמירה בן יוסף: ביום הראשון כשעשינו את השאלון, כבר צפו ילדים, כבר הזמנו הורים.

זמירה בן יוסף: הם טיפלו בנושא הזה וראינו את העבודה כבר מהיום הראשון של התוכנית.

זמירה בן יוסף: כל התוכנית לא עוסקת באובדנות, היא עוסקת במקור הכוח ואיך אנחנו נותנים לילדים את טעם החיים, נותנים להם משאבי התמודדות פנימיים, חיצוניים.

זמירה בן יוסף: הם לומדים לשתף ברגשות, הם לומדים לשתף בפחדים.

זמירה בן יוסף: הם מקבלים ידע בסיסי על דיכאון, על אובדנות והם לומדים להיות שומרי סף.

זמירה בן יוסף: אני יכולה לתת אפילו דוגמא.

זמירה בן יוסף: אתם יודעים שגיל ההתבגרות הוא גיל מאוד בעייתי, מתלבטים על משמעות החיים.

זמירה בן יוסף: זה יכול להוביל גם למקומות לא טובים.

זמירה בן יוסף: אני יכולה לתת דוגמא שהיועצת של בית הספר סיפרה לי שמהכיתה הזאת שעשינו בה את התוכנית, תלמיד עבר בחצר וראה ילד מהשכבה עם דמעות בעיניים, עצוב.

זמירה בן יוסף: הוא אמר לו, אתה יודע מה, אני רואה שאתה עצוב, בוא איתי ליועצת.

זמירה בן יוסף: כשהוא הגיע אליה, הוא אמר לה, את זוכרת שדיברנו על זה בתוכנית?

זמירה בן יוסף: אז הצעתי לו לדבר איתך, והיא אמרה שבאמת עלו על משהו וטיפלו.

זמירה בן יוסף: פשוט בשטח זה עובד.

זמירה בן יוסף: אחד הדברים היפים זה שבשנה שעברה עשינו את הפיילוט והיום היועצות לקחו את זה, זאת אומרת, יש לנו גם שני פסיכולוגים שעוסקים בנושא.

זמירה בן יוסף: הם נמצאים איתנו ביום של השאלון, הם ישר מטפלים בילדים.

מאיר כהן: הפסיכולוגים הם של בית הספר?

זמירה בן יוסף: השפ"ח צמוד אלינו ופסיכולוגים של בית הספר.

מאיר כהן: הם עובדים משרה בבית הספר?

זמירה בן יוסף: תשמע, עוטף עזה.

יעקב מרגי: אני תיארתי לעצמי.

יעקב מרגי: הלוואי והיינו משופעים ברחבי הארץ בתקנים.

מאיר כהן: אחת המצוקות הגדולות בבתי ספר זה שאני ברוב בתי הספר מוצא יועצת בחצי משרה ופסיכולוג שמגיע לארבע שעות שבועיות.

מאיר כהן: הטוב הזה חסר במקומות אחרים.

זמירה בן יוסף: כן.

זמירה בן יוסף: הם גם קרובים פיזית, כך שזה עובד.

זמירה בן יוסף: אני אגיד כמה מילים לסיכום כדי לאפשר הלאה.

זמירה בן יוסף: לא סתם קמה בארץ התוכנית הלאומית.

זמירה בן יוסף: אתה דיברת על מספרים, דיברת על המשמעות של העניין.

זמירה בן יוסף: זה צורך ממשי.

זמירה בן יוסף: "בוחרים בחיים" זו תוכנית מצילת בחיים, חברים.

זמירה בן יוסף: זו פשוט מצילת חיים.

זמירה בן יוסף: נותנים כלים קריטיים לסיטואציות קריטיות.

זמירה בן יוסף: אסור להשאיר את המצוקה הזאת ללא מענה.

זמירה בן יוסף: אני יכולה להעיד שאצלנו זה נתן לנו איזושהי במה לאור האירוע הקשה שהיה לנו, עם תחושה שאנחנו יכולים לעשות משהו ויכולים להציל חיים.

פבלו רבינוביץ: טוב, אני המחנך של הכיתה.

יעקב מרגי: תציג את עצמך.

פבלו רבינוביץ: פבלו, מחנך כיתה ט'.

מאיר כהן: איפה זה?

פבלו רבינוביץ: באשכול, "בנופי הבשור".

יעקב מרגי: פבלו, מאיזה יישוב אתה באשכול?

פבלו רבינוביץ: אני כרגע בקיבוץ רעים.

פבלו רבינוביץ: למעשה זמירה סיכמה את הכול.

פבלו רבינוביץ: אני פה 25 שנים מחנך.

פבלו רבינוביץ: אני קצת מהשטח אדבר.

פבלו רבינוביץ: זו פעם ראשונה בתוכנית הזאת שאנחנו מדברים על התאבדות.

פבלו רבינוביץ: אנחנו אף פעם לא העזנו לדבר עם התלמידים האם מישהו חשב פעם או שעבר לו בראש.

פבלו רבינוביץ: כלום.

פבלו רבינוביץ: רק אם הייתה בעיה, אז היינו מטפלים.

יעקב מרגי: גם כששמענו, עשינו את עצמנו לא שמענו.

פבלו רבינוביץ: לא בגלל שלא רצינו, כי פחדנו שאולי לא יהיו לנו כלים, ולכן פה זו הפעם הראשונה שהדברים על השולחן.

פבלו רבינוביץ: אנחנו למדנו שלפחות 50% מבני הנוער, חולפת להם איזו מחשבה כלשהי, וברגע שעשינו את שאלון הפתיחה, קיבלנו את ה"בום" מול העיניים, כי שלושה ילדים ניסו במעשים לעשות משהו, ואז זה היה יום קשה.

פבלו רבינוביץ: קראנו להורים, דיברו שם פסיכולוגים.

פבלו רבינוביץ: היה יום מאוד קשה אבל טוב שעלינו על הדברים האלה, כי מי יודע מה אם לא היינו עולים על זה.

פבלו רבינוביץ: החוזק של התוכנית, שילדים היום לא פוחדים לדבר.

פבלו רבינוביץ: הם יודעים שגם אם חולפת להם מחשבה במוח, אז זה בסדר וצריכים לשתף ולדבר על זה.

פבלו רבינוביץ: הכי חשוב פה זה שומרי הסף, שילדים היום עם עיניים פקוחות.

פבלו רבינוביץ: למדנו על סימנים שיכולים להעיד אולי על מצוקה והם שומרים גם אחד על השני וזה הכי חשוב.

יעקב מרגי: אז בואו נשמע איך הם עושים את זה.

פבלו רבינוביץ: בבקשה.

אופק מעודד: אני אופק, תלמידה של פבלו בכיתה ט'.

אופק מעודד: אני חייבת להוסיף שהתוכנית עצמה נורא מגבשת את הכיתה מבחינה שאפשר לסמוך יותר על חברים לכיתה ושאפשר לפתוח יותר דברים אישיים וגם זה נותן לנו אמצעים להתנהג עם זה ולטפל אם אני רואה נגיד מישהו במצוקה.

ליאם סיגלוביץ': אני ליאם סיגלוביץ' מקיבוץ מגן, תלמיד של פבלו.

ליאם סיגלוביץ': התוכנית בעצם לימדה אותנו כל מיני כלים איך לעזור לילד שאנחנו מזהים שהוא בעצם חושב על אובדנות, מרגיש אובדנות.

ליאם סיגלוביץ': זה בעצם נתן לי כלי גם איך לעזור לאחרים במצב כזה וגם איך לעזור לעצמי אם אני חש באובדנות, אז אני יודע שיש אנשי מקצוע שאני אוכל לפנות אליהם והם בעצם יוכלו לעזור לי, להיות איתי בעצם במשבר הזה.

מאיר כהן: ליאם, מה הסיבה הנפוצה, מהניסיון שלך, שחולפת כזאת מחשבה אצל ילד בכיתה ט' או ילדה בכיתה ט' או ב-י'.

ליאם סיגלוביץ': לדעתי בדרך כלל זה משבר חברתי כלשהו שקורה.

ליאם סיגלוביץ': זו לא סיבה אחת.

ליאם סיגלוביץ': גם דיברנו בתוכנית שזה כמה וכמה סיבות ותמיד יש את הסיבה הזאת, מה שנקרא, הקש ששבר את גב הגמל, שתמיד היא האחרונה ובגללה עושים את המעשה, אבל תמיד יש עוד כמה סיבות מאחוריה.

מאיר כהן: אתה מרגיש שאתה יכול לבוא לבתי ספר אחרים ולהדריך מורים איך להיות שומרי סף?

מאיר כהן: אתה לא חייב לענות, זה בסדר.

יעקב מרגי: אני מאמין שמורים שלא נחשפו, יכול להיות שיש לו באמת כלים.

פבלו רבינוביץ: יש להם כלים.

פבלו רבינוביץ: מה שחשוב, לסיום, זה שבתוכנית הזאת לא מדברים כל הזמן על התאבדות, מדברים על מקור הכוח, מאיפה אנחנו מוצאים אותו, ובכיתה כל השנה היה לנו את כל הדברים הטובים של החיים, מוסיקה, ספורט, ריצה, אוכל.

פבלו רבינוביץ: כל זה מול העיניים שלהם.

מירב רחבי: אני רוצה להוסיף, אם יורשה.

מירב רחבי: מירב, אני העברתי את התוכנית בשנה שעברה ואני היום מפקחת על היועצות בחינוך ההתיישבותי.

מירב רחבי: אני רוצה להוסיף בנוסף לכל הדברים החשובים שנאמרו, שבשנה שעברה היה פיילוט של כיתה אחת שהועברה בה התוכנית, ובמהלך כל השנה הוכשרו היועצים בבית הספר.

מירב רחבי: היום התוכנית הזאת מועברת לשכבה שלמה.

מירב רחבי: היום בית הספר כבר מדבר את השפה, מבין את המשמעות.

מירב רחבי: נעשתה הכשרת שומרי סף לכל צוות בית הספר.

מירב רחבי: התוכנית היא חלק מכל תהליך חינוכי שנעשה בבית הספר וזה משהו שהוא מאוד משמעותי.

מאיר כהן: היות ואת מפקחת, יש לך עוד בתי ספר.

מאיר כהן: מה קורה בבתי ספר אחרים, והתמזל מזלם וכאן אני רואה שיש צוות מורים ותלמידים שהם יוצאי דופן.

יעקב מרגי: התמזל מזלם בדיעבד בגלל מקרה אובדנות.

מאיר כהן: כשאני אומר התמזל מזלם, אז בכל אופן הם פיתחו איזה מיומנויות שמשנות את חיי בית הספר.

מאיר כהן: מיומנות כזאת יכולה להביא את בית הספר למקומות אחרים.

מאיר כהן: במקומות שאין את זה, האם יש היום, היות ואני הייתי ממייסדי התוכנית כשר רווחה, ושר החינוך ושרת הבריאות, אנחנו אז דיברנו על כך שהצלחות מהסוג הזה, מייד נשכפל אותן ולא לחכות לתקציבים, ואם כן זו בעיה של תקציבים, אז להילחם על התקציבים האלה, כי פה זאת ההוכחה הטובה ביותר בעולם למה תוכנית או למה אירוע מזדמן טראגי ככל שיהיה, מוביל לשינוי בחיי בית הספר.

מאיר כהן: האם אתם את זה לקחתם לפחות בחינוך ההתיישבותי והצלחתם לשכפל את זה?

מירב רחבי: אני בשנה שעברה העברתי את התוכנית כמדריכה ביחידה למניעת אובדנות.

מירב רחבי: אנחנו כמובן עובדים עם היחידה בתוכניות נוספות ביחידה, בשביל לנסות באמת להגיע לכמה שיותר בתי ספר, אבל זה דורש באמת הדרכה מאוד משמעותית בתוך בתי הספ, וכמה שיותר בתי ספר ישתתפו, אז אנחנו צריכים עוד מדריכים ועוד אנשים שבעצם מחזיקים את התהליך no line.

מאיר כהן: אתם צריכים עוד כסף.

מאיר כהן: תגידי.

מירב רחבי: צריכים עוד מדריכים, עוד כסף ועוד תקציבים.

יעקב מרגי: בסוף נסכם.

יעקב מרגי: עמותת "בשביל החיים".

אבשלום אדרת: אבשלום אדרת, יושב ראש עמותת "בשביל החיים" שהוקמה כבר לפני 18 שנה למניעת התאבדויות ולתמיכה במשפחות שיקיריהם התאבדו.

אבשלום אדרת: אנחנו מלווים את התהליך שמשרד החינוך עבר במשך עשר השנים האחרונות בנושא הזה.

אבשלום אדרת: ללא ספק נעשתה פה מהפכה.

אבשלום אדרת: ממצב שבו באמת כבר מדברים על זה ובמקרה הטוב אולי שהיועצת תדע על זה ואיכשהו תדע לטפל בדברים, למצב אחר כך שהסגל צריך לדעת על הדברים, למצב היום שהתוכנית "בוחרים בחיים" מדברים ישירות עם התלמידים, לא מתביישים, לא מפחדים, שמים את זה על השולחן.

אבשלום אדרת: כל כך עצוב לי שבית ספר גדול במרכז תל אביב, אנחנו רצינו שכיתות ט' יגיעו לכאן לישיבה הזאת וישמעו את הדברים האלה ובית ספר לא הסכים, ואני לא אכניס אתכם לכל הסאגה שהייתה, אבל זה מאוד סימפטומטי שתלמידים ומורים ומנהלים עדיין לא במודעות לעניין הזה, וכאן יש שינוי תודעתי עצום שאנחנו צריכים לעשות.

אבשלום אדרת: זה לא מספיק.

אבשלום אדרת: נכון שקודם כול צריך תקציבים, כי משרד החינוך צריך את הכסף כדי להרחיב את התוכנית הזאת לכל בתי הספר.

אבשלום אדרת: זה לא צריך להיות פיילוט, זה לא צריך להיות במשך שנה או שנתיים, זה צריך להיות דבר קבוע שנכנס למערכת הלימודים.

אבשלום אדרת: אני תמיד אומר, החלום שלי שעוד עשר שנים אף אחד לא יאמין שפעם לא דיברו על זה אף פעם.

אבשלום אדרת: לא יאמינו.

אבשלום אדרת: כמו שעכשיו אף אחד לא מאמין שפעם לא דיברו בכלל על נושא של זהות מינית או לא דיברו על נושא של הטרדות מיניות ועכשיו מדברים, זה על השולחן.

אבשלום אדרת: זה לא גרם ליותר בעיות מהסוג הזה.

אבשלום אדרת: להיפך, זה מנע הרבה מאוד פגיעות וזה נתן הרבה מאוד עוצמה וכלים לילדים לטפל בזה.

אבשלום אדרת: תודה רבה לילדים שהגיעו לכאן לשתף.

אבשלום אדרת: זה לא פשוט.

יעקב מרגי: רבותיי, להגיע מחבל אשכול, כדרומי אני אומר לכם, לדיון בוועדת הכנסת ב-09:30, באיזו שעה יצאתם?

יעקב מרגי: אם הם היו יוצאים ב-07:00 הם היו מגיעים ב-09:45 לפה.

אבשלום אדרת: באמת כל הכבוד שאתם משתפים אותנו, כי מה שאתם עברתם זה בדיוק החזון שלנו.

אבשלום אדרת: זה מה שאנחנו היינו רוצים שכל ילדי ישראל יעברו כי זה ימנע התאבדויות.

אבשלום אדרת: לא רק זה, זה ייתן חוסן לילדים כשהם הולכים לצבא אחר כך, כי בצבא הם יכולים לתפוס הרבה דברים.

אבשלום אדרת: הבן שלי התאבד ממש בתחילת השירות הצבאי.

אבשלום אדרת: הוא הספיק לשרת שלושה וחצי חודשים, נקלע למצוקה קשה מאוד ולמרבה הטרגדיה הוא חשב שהפתרון לבעיות שלו זה לקבור את החיים, ופשוט ברגע אחד סיים את החיים וגמרנו, נגמר כל העניין.

אבשלום אדרת: זה פספוס נוראי.

אבשלום אדרת: אני בטוח שאם הייתה תוכנית כזאת אז, אם אנחנו גם כהורים היינו יודעים את מה שאני יודע היום, יש סימנים למצוקה אובדנית שאפשר לטפל בזה, שאפשר לעצור את זה וצריך להתייחס לזה ולשים את זה על השולחן.

אבשלום אדרת: היום כל מי שעובר הכשרת שומרי סף יודע שאם אתה חושד שהבן שלך בסכנה אובדנית, לשאול אותו ישירות את השאלה האם יש לך מחשבה להתאבד?

אבשלום אדרת: לא עלה על דעתי בכלל דבר כזה וגם היום כשאנחנו מעבירים הרצאות להורים, מסתכלים בפה פעור, מה, לשאול את הילדים שאלה כזאת?

אבשלום אדרת: תיתן להם רעיון, אולי חס וחלילה הם יעשו את זה.

אבשלום אדרת: בדיוק ההיפך.

אבשלום אדרת: כשאנחנו שואלים שאלה כזאת, זה יכול להציל את הילד הזה, כי פתאום הוא הבין שהסוד הגדול הוא דבר שאפשר לטפל בו, אפשר לשנות את המצב.

אבשלום אדרת: לא חייבים להגיע לפתרון הנוראי הזה.

אבשלום אדרת: קודם כול יישר כוח ליוכי סימן טוב.

יעקב מרגי: שנשמע אותה בהמשך.

אבשלום אדרת: כן, נשמע אותם, ולחוה על כל העבודה המסורה, על השינוי שאתם התחלתם להכניס למערכת החינוך, ואתם יודעים שאנחנו אתכם להיאבק ללא לאות כדי שהתוכנית תתוקצב כמו שצריך כדי שזה יכנס באמת ברמה הלאומית, שתהיה תוכנית תוך שלוש שנים שכל בתי הספר בארץ מקבלים את התוכנית הזאת.

אבשלום אדרת: זה אפשרי.

אבשלום אדרת: יש לכם את היכולת, יש לכם את הידע, יש לכם את האנשים המצוינים שיכולים לעשות את זה וזה יעשה הבדל במדינת ישראל.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: תציגי את עצמך.

נועה קרן ברכה: שמי נועה, אני חברת הנהלת עמותת "בשביל החיים".

נועה קרן ברכה: אחי התאבד לפני 16 שנים, שבועיים לפני שהבנות שלי נולדו.

נועה קרן ברכה: אני רק רוצה להגיד, זמירה, מה שאת עושה מעורר קנאה.

נועה קרן ברכה: אנחנו באולם הגדול כי היו אמורים להיות 50 תלמידים, שזה הכיתות של הבנות שלי.

נועה קרן ברכה: גייסנו תקציבים, גייסנו הסעות וברגע שהמנהלים שמעו על הנושא, נתנו ברקס.

נועה קרן ברכה: הם בשום אופן לא הסכימו להגיע לפה.

יעקב מרגי: אם הם היו בפיילוט, הם היו מביאים גם את כל השכבה.

נועה קרן ברכה: זה מה שמעורר קנאה.

נועה קרן ברכה: מה שאתם עושים זה דבר גדול, מרשים.

נועה קרן ברכה: הלוואי ובית הספר של הבנות שלי באמת היה נרתם לדבר הזה.

נועה קרן ברכה: כשאני פניתי למנהלת ואמרתי לה, האם היא יודעת שלפחות בכיתה של אחת מהבנות שלי היו שני ניסיונות התאבדות, היא אמרה לי - - -

יעקב מרגי: אם הסטטיסטיקה מדברת על אחד מכל חמישה בני נוער - - -

נועה קרן ברכה: אז זה מה שאנחנו יודעים כי אלה שתי חברות של הבנות שלי, אז היא אמרה לי, כן, יודעים.

נועה קרן ברכה: שם זה נשאר.

יעקב מרגי: אני מקווה ששם יישאר ולא יהיה המשך.

מאיר כהן: איזה בית ספר זה?

נועה קרן ברכה: לא משנה, בית ספר מאוד גדול מתל אביב.

אבשלום אדרת: בית ספר גדול עם מוניטין עצום.

מאיר כהן: מה הבעיה להגיד את זה פה?

מאיר כהן: למה אתם משתפים פעולה עם המנהלת?

נועה קרן ברכה: אחת מרשה, אחת לא, אז אני לא רוצה.

יעקב מרגי: כל הכבוד לך.

יעקב מרגי: אני מבין אותך.

יעקב מרגי: הן לא צריכות לשלם את המחיר.

יעקב מרגי: אנחנו מכירים את החברה שאנחנו חיים בה.

יעקב מרגי: את צודקת.

נועה קרן ברכה: הבנות שלי מתנדבות בעמותה במסגרת מחויבות אישית.

נועה קרן ברכה: אלה השעות שהן עושות בהתנדבות.

נועה קרן ברכה: באופן כללי, באמת הפרויקטים האלה של העברת המסר לנוער והשיח הישיר שאני עושה עם הבנות שלי ועם החברות של הבנות שלי, הוא חשוב מאין כמותו וחבל שתקציב, זה מה שרומס את הדבר הזה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מישהו מהאוצר נמצא איתנו כאן?

יעקב מרגי: הזמנו אותם ווידאנו שהם יגיעו.

יעקב מרגי: משרד החינוך, אתם רוצים להרחיב?

יעקב מרגי: תראו, אני אומר לכם לפני שמשרד החינוך ידבר.

יעקב מרגי: אם בדיונים הקודמים דיברנו על איזו תוכנית טובה, אני שמח שאנחנו התיישבנו על התוכנית של משרד החינוך.

יעקב מרגי: היו דיבורים על העדפה של התוכנית הבינלאומית.

יעקב מרגי: לעומת זאת משרד החינוך פיתח את הכלים ואני שמח שגם הנתונים מראים שזה מצליח ועובד.

יעקב מרגי: גם הפלטפורמה שמשרד החינוך בנו.

יעקב מרגי: איך אומרים?

יעקב מרגי: צרות אחרונות משכיחות את הראשונות.

יעקב מרגי: להעמיד את התקציב של התוכנית הממשלתית על 10 מיליון ₪ זו פשוט פחדנות של אחד משרי המשרדים לחסל את התקנה הזו.

יעקב מרגי: הוא אומר לה, תגוועי ותמותי לבד.

יעקב מרגי: אנחנו לא ניתן.

יעקב מרגי: אני אומר שמשרדי הממשלה האחרים שלא זועקים ולא מוחים, הם שותפים לביטול.

יעקב מרגי: כנ"ל חינוך, העבודה, הרווחה והבריאות.

יעקב מרגי: זה שזה חונה בבריאות, זה יכול היה לחנות במקום אחר.

יעקב מרגי: לי יש תחושה שההחלטה הייתה בתקופת הממשלה שאתה היית, כי שלושת השרים הנוגעים בדבר, היום "יש עתיד", כנראה מישהו חמד לו לנקות את זה, וזה חמור.

יעקב מרגי: מי שמכיר אותי, אני אומר כל מה שיש על ליבי.

יעקב מרגי: זה חמור מאוד.

יעקב מרגי: א', אני מעריך שערוץ הכנסת בחר לשדר את השידור הזה.

יעקב מרגי: אני קורא לערוץ הכנסת לעשות פולו-אפ כדי שערוצי תקשורת אחרים ירימו זאת.

יעקב מרגי: אנחנו לא נרפה, ביחד במאמץ משותף.

יעקב מרגי: מאיר, שר העבודה והרווחה לשעבר מגויס לנושא, היה בדיון הראשון, פתח, המשיך איתנו היום.

יעקב מרגי: יכול היה לעשות דברים אחרים.

יעקב מרגי: זה לא מובן מאליו.

יעקב מרגי: אנחנו נעשה הכול כדי שזה יחזור, אם לא ל-50 מיליון, בהדרגה, אבל יחזור.

יעקב מרגי: מסכים איתך, זה לא צריך להיות פיילוט.

יעקב מרגי: פיילוט, מעצם קיומו זה ניסיון ראשוני.

יעקב מרגי: ברגע שזה הצליח, צריך להיבלע ולהיטמע.

יעקב מרגי: זה צורך.

יעקב מרגי: הוכח שזה יעיל, הוכח שזה נדרש, ודבר שנדרש ולא נעשה, זה חדלון, אפרופו הדיון שהזכרתי אתמול, נחל צפית.

יעקב מרגי: בבקשה.

יוכי סימן טוב: שלום, שמי יוכי סימן טוב.

יוכי סימן טוב: אני רוצה להודות לזמירה, לפבלו ולתלמידים המקסימים.

יעקב מרגי: אני מקדם בברכה את חברת הכנסת מירב בן ארי.

יעקב מרגי: בבקשה.

יוכי סימן טוב: באמת התרגשתי לשמוע.

יוכי סימן טוב: שמעתי את זה דרך מירב שהיא הייתה בצוות שלי עד הקיץ, את הדברים, ועכשיו שמעתי את זה ישירות וזה היה מאוד מרגש.

יוכי סימן טוב: תודה רבה לכם על הדרך שעשיתם ועל הכול.

יוכי סימן טוב: נמצאות ד"ר אלה שראל ורחל אברהם מהצוות שלי שמובילות את "בוחרים בחיים", יספרו קצת יותר על הפריסה שקיימת.

יוכי סימן טוב: אני שותפה לכולם ברצון להרחיב את זה לכל הילדים בגילאי חטיבות ביניים - - -

יעקב מרגי: את יודעת לומר לי, הנתח שלך בחינוך, מה העלות התקציבית שלו?

יוכי סימן טוב: עד עכשיו אנחנו קיבלנו לכל הפעולות של משרד החינוך 6 מיליון ₪ למרות שביקשנו יותר.

יעקב מרגי: כמה בתי ספר היום בפיילוט?

אלה שראל: בפיילוט הראשון היו 10 כיתות, אחר כך זה גדל ל-20 כיתות והיום לנו כמעט 30 כיתות.

אלה שראל: הסיבה שזה לא התרחב עוד יותר, שקיבלנו הודעה שהתוכנית הלאומית נעצרה ואז מה שקרה, מבחינה תקציבית לא היה לנו עורף טיפולי, ואז אותם ילדים שיוצאים בסקר, אנחנו לא מצליחים לתת להם מענה.

אלה שראל: במקומות שהצלחנו ליצור, כמו למשל בפתח תקוה - - -

יעקב מרגי: מה זה הודיעו לכם שהתוכנית נעצרה?

אלה שראל: שהתקציבים לא עוברים.

אלה שראל: כל ילד שעולה היום במדינת ישראל בשאלון שלנו, כשהיה תקציב של התוכנית הלאומית, קיבל טיפול בתוך הקהילה ולכן זה מה שאפשר את העבודה הפרואקטיבית שלנו.

אלה שראל: אנחנו לא רוצים היום להגיע לתלמידים ולאתר אותם ובסוף שלא ניתן להם מענה.

יעקב מרגי: אני בסיכום של הדיון אקרא לשר החינוך לתקצב את התוכנית, לפחות להרחיב את זה בהדרגתיות, רמה של מחוז, לאחר מכן עוד מחוז, עוד מחוז.

יעקב מרגי: הוא יכול בסדר הגודל שלו להתעלות ולומר בבוז לשרים האחרים, לא צריכים אתכם.

יעקב מרגי: היה צריך לתרגם את החלטת הממשלה לחוק, לקבע את זה בספר החוקים ולהחליף את החניה ממשרד הבריאות למשרד החינוך.

חוה פרידמן: אני מבקשת להתייחס.

יעקב מרגי: בבקשה, תציגי את עצמך ותתייחסי.

חוה פרידמן: חוה פרידמן, אני מנהלת את אגף פסיכולוגיה במשרד החינוך.

חוה פרידמן: אני רוצה רגע להתייחס למהות של התקצוב, כי היה מאוד מרגש לשמוע על איך מדברים את הבחירה בחיים.

חוה פרידמן: זה באמת תהליך מאוד משמעותי.

חוה פרידמן: חשוב להבין שאנחנו מדברים על תוכנית לאומית ואנחנו מדברים על מודל דומינו.

חוה פרידמן: או שכולם יתייצבו אחד מאחורי השני ויגבו זה את זה גם ברמת המשרדים הממשלתיים וגם בתהליכים שמשרד החינוך מפעיל, אני אסביר את זה בקצרה תיכף, או שכולם יפלו אחד על השני.

חוה פרידמן: זה אפקט דומינו.

חוה פרידמן: המשמעות של הדומינו זה שבעצם מה שכרגע הוסבר במשורה, זה כדי שתהיה תוכנית שמדברים עם תלמידים, צריך שיהיה כמו שתיארה מנהלת בית הספר, צריך שיהיו שם יועצים, מדריכים ופסיכולוגים מטעם משרד החינוך כדי שילדים שיאותרו ברמות סיכון שונות, יקבלו מענה בתוך בית הספר בלי לשלוח אותם היום לתורי המתנה ארוכים במערכת של קופות החולים, למעשה בעקבות הרפורמה, והשירותים הפסיכולוגיים בתוך התוכנית, מקבלים עורף פסיכיאטרי, מה שאנחנו קוראים עורף ברה"ן מהמערכת הבריאותית.

חוה פרידמן: משפחות מטופלות על ידי מערכת הרווחה ועל ידי שירותים פסיכולוגיים, זאת אומרת יש כאן את הכפר כולו.

חוה פרידמן: זאת המשמעות של התוכנית.

יעקב מרגי: אם הבנת ממני שכביכול משרד החינוך יפעל לבד, לא.

יעקב מרגי: אני אמרתי שמי שיתכלל את כל הפעילות זה משרד החינוך.

חוה פרידמן: בעקבות הקיצוץ התקציב התוכנית חונה ב-84 רשויות.

מאיר כהן: אני שמעתי עכשיו נתון על 110 רשויות.

חוה פרידמן: בקושי ב-84.

מאיר כהן: משרד הרווחה בטיפול המשפחתי שלו, את הגדרת את זה מצוין.

מאיר כהן: את באמת הראית את המכלול של ישובים סביב שולחן עגול וכולם לוקחים אחריות וכל אחד בחלקו מטפל בזה הטיפול המיטבי, אין שום ספק.

מאיר כהן: אני יכול להגיד שבחים למשרד הרווחה, כי שם השר שהחליף אותי לא עצר את זה.

מאיר כהן: הם עושים שם עבודה יפה מאוד.

חוה פרידמן: זה פלח ספציפי של התערבות אחרי שהיה אירוע טראגי.

מאיר כהן: כשאנחנו הגדרנו את התוכנית, הגדרנו בדיוק את מה שגבירתי אמרה.

מאיר כהן: זאת הייתה ההגדרה של התוכנית ולצערי הגדול חלק יצאו מהתוכנית, חלק התקדמו בתוך הפלח שלהם, וחלק כמו משרד החינוך שבעצם אני מציג את מה שאתה אמרת.

מאיר כהן: אגב, הרעיון היה כשישבנו שלושת השרים, שמי שיוביל את זה זה משרד החינוך.

אבשלום אדרת: אז למה זה לא התקבל?

מאיר כהן: השאר זה רכילות.

חוה פרידמן: אני עדיין חושבת שצריך לשים פה דגש באמת על כל המרכיבים הממשלתיים ששותפים.

יעקב מרגי: אין ספק.

חוה פרידמן: יש גם מעורבת של משרד הקליטה, כי הם מאתרים אוכלוסיית סיכון.

חוה פרידמן: צריך להסתכל על המכלול.

חוה פרידמן: משרד החינוך נמצא בתהליך של רדוקציה זוחלת שהתחילה ב-8 מיליון, עברה ל-6 מיליון, נמצאת כרגע ב-4 מיליון.

חוה פרידמן: אני לא יודעת לגבי חקיקה, אתם המומחים, אבל לפחות אילו זה היה בבסיס התקציב.

חוה פרידמן: אנחנו היום בעצם, וזאת נקודה שאיתה חשוב לי לסיים, בסיטואציה שאנשי המקצוע שלנו, אותם יועצים ופסיכולוגים ומדריכים, כדי שתוכניות מהסוג הזה, תהליכי איתור, תהליכי מפגשים עם הילדים שנמצאים בסיכון יתקיימו, אנחנו מכשירים את אנשי המקצוע שלנו אבל הם לא יודעים את מחר.

חוה פרידמן: אנחנו למעשה רק לפני שבוע הודענו לפסיכולוגים וליועצים שהתוכנית כן תפעל בתשע"ט.

חוה פרידמן: כולנו יודעים שאנחנו בחודש נובמבר, אז יש כאן סוגיה שאם זה לא יכנס או לבסיס תקציב או לחקיקה ובהתאם לבסיס תקציב, אנחנו מאבדים את אנשי המקצוע שלנו במובן של עיסוק בתוכנית הזאת, וכמובן את השותפות הבין-משרדית, כך שזה צו השעה מבחינתנו.

חוה פרידמן: צריך להבין שאנחנו לא יכולים להיכנס לתש"פ.

חוה פרידמן: משרד החינוך עובד ביחידות של שנים עבריות.

חוה פרידמן: אנחנו לא יכולים להיכנס לתש"פ בהמתנה לנובמבר 2019 כדי לדעת מה קורה, ואנחנו מאוד מאמינים בתוכנית.

אלה שראל: אני רק אמחיש את זה.

אלה שראל: אני עובדת במכללת לוינסקי, זו המשרה העיקרית שלי.

אלה שראל: משרד החינוך הוא המשרה המשנית שלי.

יעקב מרגי: תציגי את עצמך לפרוטוקול.

אלה שראל: אלה שראל.

אלה שראל: אנחנו מובילות את התוכנית הזאת.

אלה שראל: אני למשל כל שנה מפוטרת.

אלה שראל: יש לי משרת אם במקום אחר, אז מבחינה כלכלית אני לא דואגת, אבל אני רק מחזקת את העניין שקשה לך לצאת למשהו שהוא כל כך רוחבי ומקיף, כשאתה לא יודע כל שנה איפה תהיה.

יעקב מרגי: זו עוד סוגיה, לכן היא מבינה את המושגים והיא אמרה שיהיה בבסיס התקציב.

יעקב מרגי: כל הסוגיות של תקציב תמיכות עם כל הבירוקרטיה, במקרה הטוב באוגוסט-ספטמבר זה מוכרע ואז את צריכה לעבוד בדיעבד, מה שנקרא, באי ודאות.

יעקב מרגי: הדרישה היא לגיטימית וצודקת.

יוכי סימן טוב: אני רק אוסיף משפט.

יוכי סימן טוב: יש לנו באמת צוות מדהים, מחויב, שעושה גם פיתוח תוכניות, גם הדרכה, גם יעוץ טלפוני, גם מחקר, הכול מכל וכל וזה צוות קטן, מאוד רוצה, מאוד מקצועי אבל לא יכול הכול.

יעקב מרגי: אני מבטיח לך שאני אעשה בעקבות הדיון פנייה למנכ"ל משרד החינוך, פגישת עבודה.

יעקב מרגי: אני אבקש לזמן אתכם.

יעקב מרגי: אני אדחף בנושא הזה, הלוואי בשילוב תוכנית ממשלתית.

יעקב מרגי: אם לא, בהתערבות.

תמי אומנסקי: אני ממשרד החינוך.

יעקב מרגי: בבקשה.

תמי אומנסקי: אני תמי אומנסקי, אני מנהלת את תחום המטה הלאומי להגנה על ילדים ברשת, 105, מאו"ר לשעבר.

תמי אומנסקי: אני הנציגה של משרד החינוך בתוך הגוף הבין-משרדי הזה ואני רוצה רגע להאיר עוד היבט של התמודדות של משרד החינוך.

מאיר כהן: מתי לאחרונה הגוף הבין-משרדי הזה התכנס?

תמי אומנסקי: הוא כבר קיים.

מאיר כהן: איפה הוא מתכנס?

מאיר כהן: מה העבודה השוטפת?

זאב גולדבלט: המוקד קיים כבר ועובד.

תמי אומנסקי: הגוף הבין-משרדי חי בבניין אחד, כולנו ביחד.

תמי אומנסקי: אנחנו כבר שנה.

תמי אומנסקי: היינו בהרצה שנה פלוס.

תמי אומנסקי: לפני שבוע וחצי יצא קמפיין מאוד גדול.

תמי אומנסקי: המוקד קיים, פועל.

תמי אומנסקי: אנחנו מקבלים פניות בלי סוף.

תמי אומנסקי: למה אני מציינת את זה?

תמי אומנסקי: אני לא רוצה כרגע לנקוב במספרים, אנחנו ממש בתחילת הדרך, אבל חלק מהפניות זה פוסטים של מצוקות קשות של ילדים, ניסיונות אובדניים, מצוקות מאוד קשות.

תמי אומנסקי: כל פוסט כזה שמגיע לפתחנו בעצם מוחזר לתוך בתי הספר, לתוך אנשי המקצוע, ליועצים ולפסיכולוגים החינוכיים ולמדריכים לתת סיוע.

תמי אומנסקי: מה שזה אומר, שמערכת החינוך הולכת ונהיית מוצפת יותר ויותר בילדים במצוקה, זאת אומרת, אנחנו כבר עושים את האיתור.

מאיר כהן: היא לא מוצפת, היא מאתרת את המצוקות של הילדים שלה.

תמי אומנסקי: היא מאתרת, מביאה את זה לפתחה.

יעקב מרגי: אבל קודם הייתה חפיפה יותר גדולה, לכן אומרת לך שיש צפי שמשרד החינוך יצטרך להתמודד בעומס יותר גדול.

תמי אומנסקי: כיוון שהילדים היום ברשת ואת המצוקות הם כותבים ברשת, אז אם בעבר הילדים היו אומרים את זה בתוך בית ספר, הרבה פעמים היום הילדים אומרים את זה ברשת, וכשהם אומרים את זה ברשת וזה מגיע לפתחינו, בעצם כל התהליך והליווי והחזרה למערכת החינוך - - -

יעקב מרגי: היה חשוב שייאמר.

יעקב מרגי: תודה.

תמי אומנסקי: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה, גבירתי.

רחל אברהם: אני רחל אברהם מהיחידה למצבי לחץ, חירום ואובדנות.

רחל אברהם: אנחנו מדברים פה בעצם כאילו על שתי תוכניות.

רחל אברהם: יש את התוכנית הלאומית שבאמת מכילה כל כך הרבה סוגים של התערבויות ויש את "בוחרים בחיים" שזו תוכנית מניעה.

רחל אברהם: כשאנחנו מדברים על תוכנית מניעה, אנחנו בעצם באים ומדברים עם כלל התלמידים, לא דווקא עם אלה שהם כבר מאותרים, אלא אנחנו באים ועושים איזשהו חיסון, נגיד ככה, לכלל התלמידים, ואם באמת נוכל לעשות את זה בפריסה ארצית, אז גם צוותי החינוך יהיו מגויסים.

רחל אברהם: גם על מאו"ר אולי יהיה פחות עומס.

רחל אברהם: בעצם כולם יהפכו להיות ערבים זה לזה ויותר יודעים לזהות על מה הם צריכים לשים קצת כמו עזרה ראשונה רגילה.

יעקב מרגי: ובסוף נוריד את המספרים.

יעקב מרגי: המספרים האלה בסוף זה עולמות ובני אדם.

רחל אברהם: הלוואי, כי זו המטרה של כולנו.

אבשלום אדרת: אגב, הסיבה שבצבא הצליחו להוריד ב-80% את המתאבדים, זו בדיוק תוכנית דומה לזאת שנקראת ערבות הדדית.

אבשלום אדרת: כל מה שהם עושים זה לעורר את הרגישות של חיילים לחברים שלהם וללכת לקב"נים, וככה הורידו ב-80% את המספרים.

יעקב מרגי: תודה.

תמי אומנסקי: אני רוצה רגע לפרוטוקול רק להגיד שבתוך המטה הלאומי יושב משרד הבריאות ונציגה של התוכנית הלאומית למניעת אובדנות, אז פה זה גם החיבור הבין-משרדי.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: זאב.

זאב גולדבלט: עצם העובדה שכפי שאתה ציינת בהתחלה, שאחד מכל חמישה, עדיין זה 20% מבני הנוער שוקלים, חושבים, עוסקים בנושא אובדנות.

זאב גולדבלט: זה אפילו לא אור אדום, זו אזעקה צורמת של נחש צפע, למי שזוכר את מלחמת המפרץ הראשונה.

זאב גולדבלט: הייאוש, אובדן הדרך, אובדן הזהות, חוסר התקווה או חלילה תחושה של חוסר מוצא, כשכל זה מגיע על רקע של חוסר ניסיון של יכולת להתמודדות בגלל הגיל הצעיר, בעצם מובילה רבים לכיוון הזה.

זאב גולדבלט: הייאוש, כאן אני כן פונה לאגף השמאלי שלנו, הייאוש מחוסר טיפול או מצוקה שנובעת מפגיעה פיזית או וירטואלית, אני מדבר וירטואלית, זה ברשתות החברתיות, הדרה, חרמות על רקע מגדרי או על כל רקע אחר, רקע דתי וכן הלאה שלא זוכה למענה של המערכת, אם זה בקשב, אם זה בטיפול ספציפי, אם זה בהסרת המפגע או המפגע או אפילו בעדכון המשפחה של אותו ילד שיש לו את הנטייה הזאת, מה הטיפול שנעשה בגורם שהביא לאותו מצב, כי נכון להיום לפחות מי שמקבל את העדכונים השוטפים על פגיעות זה דווקא ההורים של המפגע ולא ההורים של הנפגע.

זאב גולדבלט: הם לא שותפי סוד.

זאב גולדבלט: עצם הידיעה מה סטטוס הטיפול בפגיעה יכול לעודד או להחזיק את הראש מעל המים אצל הנפגע, דבר שהיום לא קורה לצערי.

מאיר כהן: אני לא בטוח שזה לא קורה.

זאב גולדבלט: זה לא קורה.

זאב גולדבלט: לא מעדכנים את המשפחה של הנפגע.

זאב גולדבלט: זה נתון.

זאב גולדבלט: הטענה זה מה שנקרא, החיסיון, אבל לא מעדכנים את המשפחה של הנפגע.

מאיר כהן: אני חושב שבתי ספר שנתקלים במצב כזה, כן מעדכנים את המשפחה של התלמיד.

זאב גולדבלט: אני אשמח אם משרד החינוך יתקן אותי.

זאב גולדבלט: אתה היית מנהל בית ספר, אני לא.

מאיר כהן: זו חובה על מנהלי בתי הספר.

מאיר כהן: חובה לדווח על ילד שנפגע ולהיות בקשר עם המשפחה.

מאיר כהן: להערכתי הם יגידו את זה.

זאב גולדבלט: אני מדבר על לעדכן את המשפחה על הסטטוס של הטיפול בתלונה או במה שנגרם לו, כי זה מטפלים מול הפוגע, אבל לא מעדכנים את הנפגע על מה הסטטוס של הטיפול.

זאב גולדבלט: יותר מזה, בחלק גדול מהמקרים הנפגע ממשיך לראות את הפוגע, אם זה בכיתה, אם זה בבית הספר, כי לא מרחיקים את הפוגע.

זאב גולדבלט: להיפך, לפעמים קורה כשהנפגע נקלע למצוקה, מרחיקים דווקא את הנפגע ולא את הפוגע, דבר שרק מחריף את הבעיה ומביא אותו למצב של מצוקה אמיתית.

מאיר כהן: אתה יודע מה האבסורד, שאישה שמכים אותה, משאירים את הבעל בבית ומוציאים אותה למקלט.

זאב גולדבלט: זה בדיוק אותו דבר.

זאב גולדבלט: על זה בדיוק אני מדבר.

זאב גולדבלט: אנחנו מתקוממים גם על זה, ולכן אנחנו קוראים, א', לטפל בחרדת קודש כפי שבאמת הוצע כאן על ידי משרד החינוך, בכל מידע או תלונה על רקע של פגיעה, תקיפות, אם זה מילולי, פיזי או הדרה או אחר, ליצור הפרדה באמת פיזית בין התוקף לנתקף.

זאב גולדבלט: דובר כאן על הדרכה של סגל ההוראה, על הדרכה של תלמידים, אבל הקיצוצים המטורפים האלה כפי שהוצג גם על ידי יושב ראש הוועדה, מהווים אות קין לחברה הישראלי כולה וכמובן לממשלת ישראל.

זאב גולדבלט: מכל המרכיבים האלה מה שנאגר אצל כולם זו הדרכה של ההורים.

זאב גולדבלט: אנחנו חושבים בפירוש שההורים הם לא רק אפוטרופסים מבחינה חוקית.

זאב גולדבלט: הם צריכים באמת לדאוג לילדיהם ולקבל הדרכה איך לאתר את מצבי המצוקה.

יוכי סימן טוב: חשוב לדעת שיש לנו גם סרטון מלווה לתוכנית.

יעקב מרגי: אוקי.

יעקב מרגי: זאב, תסכם בבקשה.

זאב גולדבלט: זהו.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: משרד הבריאות, בבקשה.

יעל פומרנץ: יעל פומרנץ, סגנית מנהלת היחידה למניעת אובדנות במשרד הבריאות.

מאיר כהן: סגנית של שוש?

יעל פומרנץ: כן.

יעל פומרנץ: אנחנו יחידה מאוד קטנה למשרד שבעצם מתכללת את הפעילות ומיישמת את החלטת הממשלה.

יעל פומרנץ: קודם כול תודה באמת על הפרויקט המאוד מרגש הזה.

יעל פומרנץ: בין כל הקיצוצים והבירוקרטיות זה באמת הופך את הבטן ומרגש מאוד.

יעקב מרגי: עוד מעט לא יהיה להם מה לעשות.

יעל פומרנץ: אני מקווה שלא.

יעל פומרנץ: אולי תהיה לי איזו בשורה קטנה בסוף הדברים.

יעל פומרנץ: גם תודה למשרד החינוך על כל שיתוף הפעולה למרות כל המהמורות בדרך.

יעל פומרנץ: אני מאוד מחזקת את הדברים של חוה פרידמן, כניסה של התוכנית ושילוב של כמה אסטרטגיות מניעה שדורשות תכלול, ואכן התפיסה היא בין-משרדית של כל משרדי הממשלה ששותפים.

יעל פומרנץ: אוכלוסיות סיכון נוספות זה קשישים ועולים, אז החניה - - -

יעקב מרגי: אני רוצה רק להבהיר ולתקן.

יעקב מרגי: אם נוצר רושם שאני הייתי מוכן לוותר על משרד כזה או אחר, לא, אבל מה לעשות, יש לי רמה מסוימת של אגו.

יעקב מרגי: משרד שלא רוצה וצריך לדחוף אותו לעשות, אז בואו נעזוב אותו, נתקדם.

יעקב מרגי: אם רוצים, ודאי שצריך לשתף את כולם ואני רוצה את זה וכך צריך להיות, אבל התחושה שאנחנו מקבלים, שיש משרד אחד כזה או אחר שזה איזה זבוב טורדני שרוצה להיפטר ממנו.

יעל פומרנץ: אחד המסרים מהנהלת המשרד בתוך הדיונים האלה, שהמשרד מחויב להמשך התוכנית הלאומית.

יעל פומרנץ: היה דיון בין שני המנכ"לים של משרד החינוך והבריאות.

יעל פומרנץ: יש תקצוב של 4 מיליון שקלים לשנה הבאה, תקצוב שנתי.

יעקב מרגי: נוספים?

יעל פומרנץ: 4 מיליון ל-2019.

יעקב מרגי: את מבשרת אותנו שאם היום יש 10 מיליון ₪ - - -

יעל פומרנץ: לא, ה-10 מיליון אומרת את התקציב של כלל היחידה.

יעל פומרנץ: זה התקציב שיושב.

יעל פומרנץ: איתו אנחנו מפעילים גם עוד משרדים ועוד פעילויות.

יעל פומרנץ: את כלל השירותים למדינה נכון לכמות היישובים.

יעל פומרנץ: אנחנו פועלים בה כרגע.

יעל פומרנץ: התקציב, היא דיברה על 6 מיליון למשרד החינוך.

חוה פרידמן: מ-8 ל-6 ל-4.

יעל פומרנץ: את צודקת.

יעל פומרנץ: הבשורה כרגע אחרי כל המהמורות והסגירות, 4 מיליון ל-2019.

יעל פומרנץ: זה מה שסוכם והבנתי שזה היה בהסכמה בין המנכ"לים, זאת אומרת, זה משהו שממש הועבר לי המסר מהנהלת המשרד שלנו.

יעל פומרנץ: זה שזה לא מספיק, אנחנו יודעים.

יעל פומרנץ: כן היה חשוב להגיד היום כמה המשרד כן מחויב להמשך התוכנית.

אבשלום אדרת: המחויבות מתבטאת בתקצוב.

אבשלום אדרת: אתם לא מתקצבים.

יעקב מרגי: אבשלום, אני מבקש לאפשר לה לדבר.

יעקב מרגי: היא לא הכתובת.

יעל פומרנץ: כן, אני בהחלט מעבירה את המסרים והתשובות של הנהלת המשרד.

יעקב מרגי: אנחנו נעשה סיכום מאוד ברור וזה יהיה המסר.

יעל פומרנץ: הדיונים גם על התקציב ותוכניות העבודה ל-2019 כמובן לא הסתיימו, הם בראשית ויש עוד עבודה רבה לפנינו.

יעקב מרגי: אין ספק.

יעקב מרגי: אם המשרד מחויב, הוא יצטרך לתקצב את זה, אין מה לעשות.

יעקב מרגי: מחויבות בלי תקצוב זו לא מחויבות.

יעקב מרגי: המחויבות זה לתקצב.

יעקב מרגי: בבקשה, פרופ' גיל.

פרופ' גיל זלצמן: פרופ' גיל זלצמן, יושב ראש המועצה הלאומית למניעת אובדנות, מנהל בית חולים "גהה".

פרופ' גיל זלצמן: רק להגיד שהמועצה הלאומית היא גוף מייעץ למשרד הבריאות.

פרופ' גיל זלצמן: היא גוף מתנדב.

פרופ' גיל זלצמן: אנחנו לא עובדי משרד הבריאות.

פרופ' גיל זלצמן: אנחנו גם לא משולמים.

פרופ' גיל זלצמן: זה גוף שעושה את עבודתו כגוף אקדמי מייעץ.

פרופ' גיל זלצמן: אני רוצה להודות לשלושתכם, חברי כנסת שאתם פה.

פרופ' גיל זלצמן: אנחנו כולנו יודעים כמה חשוב לכם להיות במקומות אחרים.

פרופ' גיל זלצמן: הנושא הזה לא מעניין את רוב המשכן הזה, אבל אני שמח שאתם כאן ואתם לוחמים על זה.

יעקב מרגי: יש הרבה נושאים במשכן היום וכולנו מתחלקים.

יעקב מרגי: בוא נלמד זכות על חברי הכנסת.

פרופ' גיל זלצמן: בזמנו באמת חבר הכנסת מאיר כהן הזכיר את שלושת השרים.

פרופ' גיל זלצמן: בעצם היו אפילו חמישה שרים שהיו מעורבים בהחלטת הממשלה.

פרופ' גיל זלצמן: זו החלטת ממשלה להקים תוכנית לאומית וההחלטה מתקצבת אותה לשלוש שנים.

פרופ' גיל זלצמן: שלוש השנים נגמרו.

פרופ' גיל זלצמן: זאת הצרה האמיתית, שבעצם נגמרה ההחלטה וצריך למצוא דרך לחדש אותה.

פרופ' גיל זלצמן: יש לי כמה בשורות לא טובות וכמה בשורות טובות, אז אני אתחיל עם הלא טובות.

פרופ' גיל זלצמן: מספר שלראשונה נאמר בקול רם זה שיעור ההתאבדויות בישראל ב-2017.

פרופ' גיל זלצמן: יש לנו סטטיסטיקה רק ל-2017.

פרופ' גיל זלצמן: יש למעשה שוב עלייה.

פרופ' גיל זלצמן: הייתה ירידה מאוד דרמטית במשך עשור.

פרופ' גיל זלצמן: הגענו ל-5.7 ל-100,000 באוכלוסייה, לשנה.

פרופ' גיל זלצמן: זה מהנמוכים באירופה.

פרופ' גיל זלצמן: ב-2017 יש עלייה ל-6.2.

פרופ' גיל זלצמן: במספרים מוחלטים זה עוד 50 מתאבדים מ-2016 ל-2017.

פרופ' גיל זלצמן: זו נקודה אחת חשובה.

פרופ' גיל זלצמן: נקודה חשובה שמעניינת את הוועדה הזאת זה התאבדות של אנשים מאוד צעירים בין גיל 10 ל-14.

פרופ' גיל זלצמן: אנחנו מדברים על גילאים שבהם לא ראינו התאבדויות בעבר.

פרופ' גיל זלצמן: בין גיל 10 ל-14, בשנת 2000 עד 2004 התאבדו 12 ילדים.

פרופ' גיל זלצמן: אני מדבר על ילדים, לא על מתבגרים אפילו.

פרופ' גיל זלצמן: בין 2010 ל-2014 לפי נתוני משרד הבריאות הגענו ל-24, זאת אומרת פי 2 יותר.

פרופ' גיל זלצמן: בעולם יש עלייה פי 3 בהתאבדויות של קטנטנים בין גיל 10 ל-14.

פרופ' גיל זלצמן: זו מנורה אדומה.

מאיר כהן: גיל, יש איזה נתון שמורה על ירידה בהתאבדויות אצל גברים?

מאיר כהן: נתקלתי בנתון כזה.

פרופ' גיל זלצמן: כל הירידה היא בגברים, כי רוב המתאבדים הם גברים.

פרופ' גיל זלצמן: גם בגילאי בית ספר רוב המתאבדים הם בנים.

פרופ' גיל זלצמן: עוד מספר אחד חשוב זה מה קורה בארצות הברית, כי אנחנו הרבה פעמים עוקבים אחריהם.

פרופ' גיל זלצמן: בארצות הברית יש עלייה של 70% בעשור האחרון בהתאבדות תלמידים בין גיל 10 ל-17, אז אם אנחנו מתחילים לראות עלייה כבר, כנראה שהיא תמשיך לעלות.

פרופ' גיל זלצמן: אני מציע לאף אחד לא לחשוב שאם הייתה ירידה, אפשר לעצור את התוכנית, כי עצירת התוכנית משמעותה אובדן חיי אדם, גם תלמידים אבל גם מבוגרים.

פרופ' גיל זלצמן: זה לגבי המספרים.

פרופ' גיל זלצמן: לגבי ניסיונות התאבדות שחבר הכנסת מרגי קודם ציטט את המספר, יש מספר ברור וחלוט של משרד הבריאות.

פרופ' גיל זלצמן: מדובר על 96 ל-100,000.

פרופ' גיל זלצמן: אם מחשבים את גודל האוכלוסייה, הגענו ל-8,000 ניסיונות התאבדות בשנה, חצי מהם זה תלמידים, כי הצעירים עושים יותר ניסיונות.

פרופ' גיל זלצמן: הם פחות מבצעים, יותר מנסים, אז מדובר על מספרים גבוהים.

פרופ' גיל זלצמן: זה הבשורות הלא טובות.

פרופ' גיל זלצמן: הבשורה הטובה ואולי החשובה מאז הדיון הקודם שלנו, זה שהיה דיבייט גדול מאוד, אתה הזכרת את זה קודם, בין כל השותפים, מה הדרך הנכונה למנוע התאבדויות בבתי ספר.

פרופ' גיל זלצמן: אם מסתכלים evidence base אנחנו עוסקים במדע.

פרופ' גיל זלצמן: זה מדע.

פרופ' גיל זלצמן: אנחנו צריכים לראות מה הוכח כיעיל.

פרופ' גיל זלצמן: עבודה מול תלמידים יעילה באופן חד משמעי.

פרופ' גיל זלצמן: פחות ברור מה עושה עבודה מול מורים.

פרופ' גיל זלצמן: כנראה היא טובה, אבל אין לזה הוכחה.

פרופ' גיל זלצמן: עבודה מול התלמידים היא מאוד משמעותית והדיון היה האם לעשות, אם אתה זוכר את תוכנית "ים" שהיא התוכנית שהופעלה באירופה על 12,000 תלמידים, הוכחה מדעית כיעילה.

פרופ' גיל זלצמן: לא יכולנו להפעיל אותה בארץ.

פרופ' גיל זלצמן: תוכנית "בחירה בחיים" היא תוכנית דומה ל"ים".

פרופ' גיל זלצמן: בישיבה שעשינו כינסנו את רוב היושבים כאן חוץ מהתלמידים והגענו לקונצנזוס שצריך לבחור בתוכנית "בחירה בחיים".

פרופ' גיל זלצמן: אני שלחתי מכתב למנכ"לי משרד הבריאות והחינוך.

פרופ' גיל זלצמן: עד היום לא ענו לי שהמכתב התקבל.

פרופ' גיל זלצמן: זה היה לפני חצי שנה.

פרופ' גיל זלצמן: יש שם המלצה של כל גורמי המקצוע יחד.

יעקב מרגי: אתם עדיין שולחים מכתבים בדואר או במייל?

פרופ' גיל זלצמן: בפקס.

פרופ' גיל זלצמן: יש שם אמירה של כל השותפים, המשפחות, אנשי החינוך, אנשי הבריאות, החוקרים.

פרופ' גיל זלצמן: יושבת פה פרופ' קלומק.

פרופ' גיל זלצמן: כל מי שעוסק בתחום הזה, כולנו הסכמנו, "בוחרים בחיים" זה הכי קרוב ל"ים" וזה מותאם לישראל.

יעקב מרגי: זה מצליח.

פרופ' גיל זלצמן: כמו שאמרת, היה פיילוט, 11 בתי ספר.

פרופ' גיל זלצמן: אלה עשתה עבודה מדהימה.

פרופ' גיל זלצמן: הראו שזה עובד.

פרופ' גיל זלצמן: יש עוד דרך לעבור מבחינה מדעית, אבל אי אפשר לחכות כי ילדים ממשיכים להתאבד, ולכן זו התוכנית.

פרופ' גיל זלצמן: זו ההמלצה המקצועית שלנו כמועצה לאומית.

פרופ' גיל זלצמן: עוד בשורה אחת טובה.

פרופ' גיל זלצמן: קיבלתי פה רשות להגיד את זה כאן.

פרופ' גיל זלצמן: פרופ' איתמר גרוטו, המשנה למנכ"ל משרד הבריאות, שהשנה יועברו 3 מיליון לטובת משרד החינוך ובשנה הבאה 4 מיליון.

יעקב מרגי: אתה יודע מה?

יעקב מרגי: חשבתי שתלמד מהניסיון שלה, אבל לא למדת.

יעקב מרגי: לא היית מציין את זה, עדיף.

פרופ' גיל זלצמן: אני חושב שזה צריך להיות בפרוטוקול.

יעקב מרגי: זו לא בשורה.

פרופ' גיל זלצמן: כמובן שלא אבל זה יותר טוב ממה שהיה כרגע.

פרופ' גיל זלצמן: כרגע לא היה כלום.

יעקב מרגי: בסדר, נתת לנו קצת הרגעה בוודאות.

יעקב מרגי: אם הייתה לנו אי ודאות אם זה יגווע בשנתיים או בשנה, נתת לנו.

פרופ' גיל זלצמן: עוד משפט אחד מסכם.

פרופ' גיל זלצמן: אני מזכיר שבעבודת הדוקטורט של יוכי הראינו שבחצי מהמקרים של תלמידים שהתאבדו בישראל, 70 תלמידים שהתאבדו, בחצי מהמקרים היה תלמיד שידע שהילד הולך להתאבד, ושני התלמידים המדהימים פה הראו לנו כמה זה יעיל.

פרופ' גיל זלצמן: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

מאיר כהן: רציתי להעיר שני משפטים.

מאיר כהן: אנחנו מדברים על מספרים שהם מרפרפים סביב המספרים של ההרוגים בתאונות דרכים.

פרופ' גיל זלצמן: עולים עליהם.

פרופ' גיל זלצמן: בתאונות דרכים מושקעים 400 מיליון שקל לשנה בתקציב המדינה.

מאיר כהן: הוא אמר את מה שרציתי להגיד.

מאיר כהן: זהו, זה צריך ללמד אותנו לקח.

אבשלום אדרת: וכאן מתווכחים 3 מיליון או 4 מיליון.

יעקב מרגי: מועצת התלמידים והנוער הארצית, בבקשה.

לירן חדד: קוראים לי לירן, אני ממועצת התלמידים והנוער הארצית.

לירן חדד: ראינו שכמה שיותר בתי ספר, אין מספיק תלמידים שרוצים לבוא עכשיו ליועצים לדבר על זה כי היועצים מדברים עם ההורים ורוב הילדים פחות רוצים שההורים ידעו על המצב שלהם, כי זה לא נעים.

לירן חדד: זה משהו שאתה מרגיש עם זה פחות נעים.

לירן חדד: בתור בן נוער, כשאתה במצוקה נפשית, יכול להיות שאירע איזה ריב עם ההורים או משהו כזה, אתה פחות בנוחות לבוא להורים ולדבר איתם על זה.

לירן חדד: מה שאנחנו מעדיפים, שזה יהיה בדיסקרטיות.

יעקב מרגי: תשמעו היועצות.

יעקב מרגי: אחת מהמיומנויות של היועצות זה ליצור אמון בין התלמיד אליהן.

יעקב מרגי: יש מקומות שתלמידים יותר סומכים על היועצת והיא חברה מעבר לזה שהיא יועצת או יועץ, ואפשר לדבר איתה, אבל טוב שאת מציינת.

לירן חדד: אנחנו רוצים שכמו שיש חיסיון כשאתה הולך לרופא, שיהיה חיסיון כשאתה הולך ליועצת.

לירן חדד: אם יש משהו שהיה באמת סכנה לחיים, אז כן שהיועצת תדבר עם ההורים, כי זה דבר שהוא מאוד חשוב.

יעקב מרגי: טוב שחידדת את זה.

לירן חדד: כאשר הילד רוצה רק לבוא ולדבר עם היועצת, לפתוח את הלב, אז היועצת תבוא לדבר עם המחנך.

לירן חדד: לרוב כשהיועצת מדברת עם המחנך, המחנך ידבר עם ההורים, ואז הילד, כולם באים עליו והוא מרגיש פחות בנוחות עם העניין.

מאיר כהן: איזו הערה חכמה.

מאיר כהן: כל הכבוד לך.

יעקב מרגי: בבקשה.

דניאל חן: שמי דניאל חן, אני נציג של מועצת התלמידים הארצית.

יעקב מרגי: מאיפה אתה בארץ?

דניאל חן: אני ממושב בני ציון.

דניאל חן: אני רוצה להוסיף גם שכיום יש משפחות שהן עדיין פחות נאורות.

יעקב מרגי: בוא אני אתקן אותך, זה לא קשור לנאורות.

יעקב מרגי: חוסר ידיעה.

דניאל חן: זה לא רק.

דניאל חן: יש משפחות שגם אם הילד במצב כזה, הן מעדיפות לא לעשות עם זה משהו כדי שלא יהיה סמל על המשפחה הזאת, ידברו עליהם משהו, וגם כי לא רוצים להכניס את זה לתיק האישי כדי לא לפגוע אחר כך בצבא ובהמשך החיים.

דניאל חן: זה דברים שאחר כך צבא ואפילו מקומות עבודה יכולים להיכנס לתיק האישי של ולראות את זה.

מאיר כהן: אני אגלה לך סוג.

מאיר כהן: זאת אגדה.

מאיר כהן: התיקים האישיים נשארים בתיכונים.

יעקב מרגי: הלוואי ויכולנו למצוא אותם אחרי כמה שנים.

דניאל חן: פחות התיקים האישיים של התיכונים, יותר אם בן אדם נכנס למצב ממש של אובדנות וצריך לקחת גם תרופות ודברים כאלה, אז זה נכנס כבר לתיקים אישיים שכן אפשר להיכנס אליהם וזה יכול אחר כך להשפיע.

מירב בן ארי: אבל אם הילד נמצא בסיטואציה כזאת, חייב לדעת הצבא.

מירב בן ארי: ברור.

מירב בן ארי: אם חלילה הוא יתאבד שם?

דניאל חן: ילדים גם שלא רוצים לטפל בזה כדי שזה לא יפגע להם בעתיד אחר כך.

יעקב מרגי: המפקד שלי אמר לי כשחששנו מדברים כאלה, לפעמים עדיף פצוע מזוהם ממת סטרילי.

דניאל חן: גם היום פשוט כל הרשתות החברתיות והעומס הלימודי שיש אצל ילדים, פחות בגילאים יותר נמוכים, יותר בגילאים גדולים, תיכון, גורם גם למצב של ניכור חברתי, דבר שיוצר תחושה של בדידות, שזה אחד מהגורמים לאובדנות.

יעקב מרגי: דווקא מה שציינתם מחדד את הצורך בתוכנית הזו של "בוחרים בחיים".

יעקב מרגי: לדבר על החוזק של החיים, על העוצמות של החיים.

יעקב מרגי: זו הסיבה שאנחנו רוצים את התוכנית.

דניאל חן: אנחנו תומכים בתוכנית.

דניאל חן: אנחנו באים בעמדה של להגדיל אותה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: תצליחו.

יעקב מרגי: לפני שאעביר את רשות הדיבור למועצה לשלום הילד, אנחנו מדברים על התלמידים.

יעקב מרגי: האם במסגרת הזו יש מעורבות הורית, ליווי של הורים, טיפול בהורים?

רחל אברהם: יש מעורבות הורית גדולה.

רחל אברהם: כבר לפני כניסת התוכנית לבית הספר אנחנו מיידעים את ההורים לא רק במכתב שהם צריכים לקרוא ולדעת, אלא הפקנו סרטון הסברה מיוחד, הוא נשלח להם לטלפונים.

רחל אברהם: קודם כול, זו לא חובה בכלל להשתתף.

רחל אברהם: הם יכולים לסרב בכל שלב.

רחל אברהם: הם גם יכולים להתקשר אלינו כדי להתייעץ ולשאול שאלות.

רחל אברהם: הנוכחות של ההורים היא קריטית.

יעקב מרגי: לכן שאלנו.

רחל אברהם: חלק מהפעילויות מבקשות מהילדים ללכת ולעשות דברים עם ההורים.

יעקב מרגי: תודה.

פבלו רבינוביץ: אצלנו אנחנו הזמנו את ההורים לשיחה, ובשיחות שלי איתם הרבה פעמים היו הורים שבהתחלה אמרתי, טוב, ואחר כך לאט לאט עם הזמן הסכימו.

יעקב מרגי: המועצה לשלום הילד, בבקשה.

לירון אשל: לירון אשל, המועצה לשלום הילד, מנהלת תוכנית ילדים ונוער בסיכון ונפגעי עבירה.

לירון אשל: כשאני יושבת בדיונים האלה מתכווצת לי הבטן.

לירון אשל: אנחנו באמת ישבנו פה ב-2016 וב-2017 וגם לפני שבועיים עם חברת הכנסת בן ארי.

לירון אשל: כמו שאומרים פה, הזמן הוא באמת שעון חול.

לירון אשל: דיברו על נתונים וקשה לדבר סטטיסטיקה כי כל ילד הוא ילד והוא חיים שלמים, אבל באמת שנת 2017 זאת הייתה השנה עם הכי הרבה ניסיונות אובדניים של קטינים ב-15 שנה האחרונות.

לירון אשל: על פי נתונים של משרד הבריאות, אנחנו מדברים באמת על 861 ניסיונות אובדניים של ילדים עד גיל 17, 323 עד גיל 14.

לירון אשל: המגמה הולכת ומתרחבת.

לירון אשל: הגילאים הולכים וקטנים.

לירון אשל: המסר הוא לא לצמצם את התוכנית הלאומית שכולנו מכירים ומוקירים את החשיבות שלה, אלא להיפך, להרחיב את התוכנית הזאת, לתת עטיפה כמה שיותר אינטנסיבית לאותם ילדים.

לירון אשל: כמו שאמרו פה, הילדים נוהגים לשתף את החברים שלהם.

לירון אשל: יש תוכניות של שומרי סף, מצויינות של משרד החינוך.

לירון אשל: אולי התסכול הכי גדול זה שבאמת בדיונים האלה כולם פה תמימי דעים, כולם מבינים כמה התוכנית היא הכרחית אבל בסופו של דבר התוצאות הן הפוכות וכרגע בכלל יש מגמה של קיצוצים שנעשים בתחומים דווקא אלה שהם הכרחיים.

יעקב מרגי: כמועצה הלאומית לשלום הילד, את המסרים שיוצאים מפה והתחושות תוציאו גם כן לראש הממשלה ולשרים הנוגעים.

יעקב מרגי: תצטרפו לקריאה שלנו.

יעקב מרגי: תעשו את זה בנפרד.

לירון אשל: בוודאי.

יעקב מרגי: אוקי, תודה רבה.

יעקב מרגי: בבקשה, אדוני.

עמיר גפן: עמיר גפן, אני מהמטה הלאומי להגנה על ילדים ברשת, מוקד 105, מה שהכרנו אותו כמאו"ר בשנים הקודמות שלו.

עמיר גפן: אני רק אגיד במקום החיובי בעצם, אל תוך הדיון הזה מתוך זה שאנחנו שומעים את העלייה בעיקר בהקשרים של קטינים, זה קהל היעד, ומתוך שאנחנו שומעים את הנתונים שהם משקפים לפחות ב-50%, מישהו יודע.

עמיר גפן: הרבה פעמים הדברים האלה עולים ברשת, ואם לפעמים קשה לפנות להורה או ליועצת ורואים את הפגיעה הזאת ברשת ויש פוסט אובדני שעלה ברשת, ניתן לפנות ל-105, אנחנו נטפל בזה.

עמיר גפן: אני מהמשרד לביטחון פנים.

מירב בן ארי: זה טלפנים כמו בער"ן?

עמיר גפן: יש לנו את מוקד 105.

עמיר גפן: מתקשרים ל-105, עונים לטלפון בקו הראשון שוטרים שעברו הכשרה ייעודית בתחום של הגנה על ילדים ברשת.

עמיר גפן: התמונות שאנחנו מקבלים זה על דברים שעלו ברשת.

עמיר גפן: מאחוריהם נמצא מה שאנחנו קוראים דסק שותפויות שגם המשרד לביטחון פנים ביחד עם משרד החינוך, שפ"י שיושבים פה, תמי, משרד הבריאות, היחידה למניעת אובדות הם חלק מהמוקד.

מירב בן ארי: אם ילד מתקשר ל-105 ואומר שהוא ראה פוסט שקשור לאובדנות, אז בעצם נותנים לו את הכלים?

עמיר גפן: אני אקח את זה למקרה הקצה.

עמיר גפן: יכולה באותו רגע לצאת ניידת עם עובד רווחה אל הילד הזה הביתה ואנחנו נעשה הצלת חיים קודם כול, עוד לפני כל המענים הטיפוליים.

עמיר גפן: אני לא מפחית מהם, אבל קודם כול פנייה ל-105 יכולה לייצר הצלת חיים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: פרופ' ענת, בבקשה.

פרופ' ענת קלומק: ענת קלומק, ראש התוכנית הקלינית בבית ספר לפסיכולוגיה במרכז הבינתחומי, שמלווה את משרדי גם החינוך וגם הבריאות.

פרופ' ענת קלומק: אני רוצה להזכיר נושא אחד שמבחינתי הוא מאוד משמעותי והוא נקרא רפואה מונעת.

פרופ' ענת קלומק: אני חושבת שאחד הדברים שלא הוזכרו מספיק זה הנושא של הטיפולים בילדים.

פרופ' ענת קלומק: גיל דיבר על evidence base ואני רוצה להוסיף שהידע המחקרי שיש לנו הוא גם על טיפולים ואנחנו עשינו עד עכשיו בזכות התקציבים שלצערי כעת נעצרו, טיפולים בילדים בתוך מערכת החינוך.

פרופ' ענת קלומק: אני חושבת ששפ"י עשה עבודה מדהימה בלקדם את זה וילדים טופלו במערכת החינוך ללא סטיגמה, עם נגישות, עם פסיכולוגיים חינוכיים שעברו הכשרות ועושים עבודה, ואני מכירה את זה מהשטח, עבודה נפלאה, ומאוד חשוב לא להפסיק גם את הטיפולים מעבר לכל הדברים הנוספים כמובן שנאמרו.

מאיר כהן: מה הקשר שלכם?

מאיר כהן: מה הקשר שלך האישי עם שפ"י?

פרופ' ענת קלומק: אני בעצם היועצת האקדמית של התוכנית.

פרופ' ענת קלומק: אני מלווה אותם בפן המקצועי.

מאיר כהן: בלי שום קשר להיותך במרכז, כלומר הבינתחומי לא עבר איזו הארה חברתית שאמר, אני רוצה להיכנס למערכת החינוך.

פרופ' ענת קלומק: הבינת

פרופ' ענת קלומק: חומי כולל פרופ' רייכמן בעצמו מעורבים בנושא, זאת אומרת, חד משמעית מחבקים את הנושא של מניעת אובדנות כנושא בבית ספר לפסיכולוגיה.

מאיר כהן: אני שמח.

יעקב מרגי: אנחנו נשמח שהוא יקים קליניקה כזו שיש קליניקה למשפטים, מתוך הסטודנטים והסגל, לא כקניית שירותים של משרד החינוך אלא out full.

פרופ' ענת קלומק: לבית ספר לפסיכולוגיה במרכז הבינתחומי יש קליניקה נפלאה שפתוחה לקהל הרחב במחירים מסובסדים ביותר.

יעקב מרגי: אבל אנחנו כרגע מדברים על התוכנית הלאומית.

פרופ' ענת קלומק: בנושא הזה.

פרופ' ענת קלומק: אני באופן אישי עושה Super Vision שם.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: נמצאת איתנו אזרחית יקרה שרוצה לתרום מהניסיון שלה, אימא של ילדה נחמדה וחשובה, שבאה מהצפון, נתנה את האמירות שלה בוועדת העבודה והרווחה וביקשנו ממנה לתת לנו קצת מהזווית שלה כאן בוועדת החינוך.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, אני באתי ליום הזה עם תחושות מעורבות בגלל המאבקים, ואמרתי, אולי היה עדיף שלא לקיים את היום הזה.

יעקב מרגי: אני חזרתי בי תוך כדי הפתיחה של היום.

יעקב מרגי: הגברת המודעות והרמת קול זעקה ומחאה יחד עם ערוץ הכנסת שכאן מלווה אותנו, שיעביר את זה הלאה לערוצים האחרים.

יעקב מרגי: אני קורא לכל הרשתות, לכל הערוצים, לכל אמצעי התקשורת להביע את המחאה על הקיצוץ בתקציב ולהביא את כל משרדי הממשלה הנוגעים בדבר להחזיר את התקציב שהיה לתוכנית הלאומית למניעת אובדנות.

יעקב מרגי: בבקשה, תציגי את עצמך בלי שמות של קטינים.

צליל יחזקאל: שלום לכולם, שמי צליל יחזקאל, אנחנו תושבים ביישוב בגליל המערבי.

צליל יחזקאל: אני כאן כחיילת.

צליל יחזקאל: אני כאן כאימא לביאה שמגוננת על הילדים שלה ומנסה להציל את הילד הבא שינסה להתאבד, אימא שחוותה כמעט התאבדות עם הבת השלישית שלה, הבת הצעירה.

צליל יחזקאל: הבת שלי חוותה אירוע אפליה מאוד משמעותי בקיץ לפני כשנה, שהאירוע עצמו הוריד אותה והוביל אותה לתהומות שאני כאימא לארבעה ילדים לא הכרתי מעולם, אירוע שבו אני לא אוכל לפרט כי יש צו איסור פרסום על הסיפור, אבל ממש בקצרה, אירוע שבו הבת שלי הושפלה בציבור, הוקטנה ובסופו של דבר גורשה מהבריכה של היישוב שלנו כשכל זה קורה בפני החברים שלה, שכל זה קורה בפני כל המתרחצים העולזים שאפילו חייכו כשזה קרה, והבת שלי מחושלת מתמיד, קפאה על מקומה והגיעה הביתה.

צליל יחזקאל: אם יש לי כמה דקות, אני כתבתי כמה דברים.

צליל יחזקאל: אני אשמח לשתף אתכם.

צליל יחזקאל: קראתי למאמר "על סף תהום".

צליל יחזקאל: ברצוני לקחת אתכם למסע מטלטל ומעיק במקום פסטורלי, ירוק, שופע מרחבים מאיימים, נטולי גבולות, מקום שיש בו מעט מאוד חמלה והרבה מאוד פחד, מקום בו אף אחד אינו חסין, מקום בו ישנם הרבה צופים דוממים וחלקם אפילו משתף פעולה, אך חלקם הגדול חי בפחד שמא הם יהיו הבאים בתור.

צליל יחזקאל: מי הילד הבא שיפגע?

צליל יחזקאל: הכתובת על הקיר.

צליל יחזקאל: אני יוצאת על המסע כאימא, כלביאה שמגוננת על משפחתה, כאימא שכל מעייניה זה להציל את הילדה שלה ולמנוע את המקרה הבא.

צליל יחזקאל: בתקופה בא נרקמים חלומות, התחלות ותקוות, שם הכול התנפץ לרסיסים.

צליל יחזקאל: מנערה חייכנית ומאושרת בעלת גומות חן שמיימיות, קיבלנו ילדה שירדה לתהומות שמעולם לא ידענו על קיומם, הסתגרות, דיכאון, בכי, כעס, הרעבה עצמית, לילות בלי שינה.

צליל יחזקאל: "אין לי אמון באף אחד יותר", זה מה ששמעתי ממנה, והילדה שלי יושבת בחדר, מנותקת, חדר חשוך ומסרבת לתפקד.

צליל יחזקאל: מדוע ואיך ילדה שכל חייה לפניה בתקופת חיים כל כך מרתקת ומרגשת מוכנה לקבוע את גורלה כלאחר יד?

צליל יחזקאל: איך יתכן שילדה מאושרת תקום נגד עצמה ונגד חדוות החיים?

צליל יחזקאל: ילדה בעלת מודעות עצמית גבוהה מאוד בשעת מצוקה קשה בוחרת לוותר על החיים, וכך ביום בהיר התעוררנו על מציאות חדשה ועם התמודדות שלא ייחלנו לה קודם, שהרי זה לא יכול לקרות בבית שלנו.

צליל יחזקאל: הסטטיסטיקה קובעת שזה קורה רק בבתים של אחרים.

צליל יחזקאל: איך מתמודדים?

צליל יחזקאל: למי מספרים?

צליל יחזקאל: מול מי פורקים את הקושי הלא אנושי הזה?

צליל יחזקאל: במה טעינו כהורים?

צליל יחזקאל: מה עושים מכאן והלאה?

צליל יחזקאל: הילדה שלי לא אחת מסטטיסטיקה, לא מגיעה ממצב סוציו אקונומי נמוך, לא הולכת לישון רעבה, לא במעגל הבדידות, מגיעה ממשפחה חמה, אוהבת ותומכת.

צליל יחזקאל: הילדה שלי נפגעה מבריונות, השפלה וחשיפה לעיניהם העולזות של המתרחצים, וקשה מכל, הושפלה בפני חבריה.

צליל יחזקאל: הילדה שלי עברה התעללות והטרדה נפשית, השפלה, פחד, הפחדה והקטנה, אז למי פונים?

צליל יחזקאל: איך מתמודדים ומה עושים?

צליל יחזקאל: מהלכים על חבל דק כי המצב כל כך רגיש ונפיץ כאחד.

צליל יחזקאל: המצוקות הן גדלות אך המענה בתחום החינוך, הרווחה, הבריאות, אכיפת החוק והגנה על הילדים חסרי הישע לוקה בחסר.

צליל יחזקאל: האם כל המקרים מדווחים?

צליל יחזקאל: התשובה כיום ברורה לי יותר מתמיד: חד משמעית, לא.

צליל יחזקאל: לא מדובר כאן בבריונות ברשת.

צליל יחזקאל: הילדה שלי נחשפה לבריונות בלי פילטרים, בלי צנזורה, בלי מבוגר אחראי שישמור עליה, כשהיא נמצאת במסגרת נורמטיבית שאמורה להגן ולשמור ולהיות שם בשבילה, שהוא החינוך הבלתי פורמלי.

צליל יחזקאל: מי מפקח על כל מה שקורה תחת המטריה הקרויה חינוך בלתי פורמלי?

צליל יחזקאל: מי לוקח אחריות על מה שנעשה שם?

צליל יחזקאל: גיל ההתבגרות בו כל נערה ונערה מרוכזים כל כך בעצמם ובתהליכים פנימיים שהם עוברים, המתבגר חי בתחושה מתמדת של היחשפות.

צליל יחזקאל: חווית ההיחשפות הזו מעצימה את פגיעותם הרגשית וכאן החשיפה הייתה אדירה.

צליל יחזקאל: הילדה שלי הסתגרה בחדרה וביקשה להיעלם.

צליל יחזקאל: כאימא לביאה אני מגלה שהמקום שאמור להיות בטוח ביישוב הקטן והפסטורלי בו אנו מתגוררים, אוחזים בכלים מסוכנים ויד מכוונת, ואני כאימא בכלים מועטים ובאוזלת יד להתמודד מולם, מנסה לשקם את הנפש המרוסקת של הבת שלי, לבד.

צליל יחזקאל: הנשק שהשתמשו בו כלפי הבת שלי לא יורה או פוצע פיזית.

צליל יחזקאל: הוא לא קר ומתכתי כמו היחס הקר והמנוכר, אבל הוא כמעט והרג את הילדה שלי.

צליל יחזקאל: במילים ובמעשים פוגעניות הוא פצע את הנפש הרכה והתמימה שלה וכיום אני מבינה שזה קרה בבית שלי.

צליל יחזקאל: זה קרה לילדה שלי וזה יכול לקרות בבית של כל אחד ואחד מכם.

צליל יחזקאל: הקלות הבלתי נתפסת של מעשה ללא מחשבה תחילה להתמודד ולהתנהל מול קטין חסר ישע שרק הגיע לבלות שעת פעילות בחינוך הבלתי פורמלי בשעות אחר הצהריים של החופש הגדול.

צליל יחזקאל: התנהלות חסרת הרסן ללא מעצורים עד כדי השפלה של ילדה מול חבריה במקום ציבורי וגירושה ממקום ציבורי לעיני כל, ובבית קיבלתי ילדה נטולת כוחות, מלאת חרדות, ילדה שנמחק לה החיוך, ילדה שהולכת ביישוב שלה ומשפילה עיניים בעוברה על פני האנשים שלא יזהו אותה, ילדה שלא היה כוח ללכת לטיפול ולהתמודד נפשית עם מה שקרה לה, אז מה הטיפול ומה הפתרון?

צליל יחזקאל: הרבה מחבריי שואלים אותי, אז מה את עושה שם?

צליל יחזקאל: למה אתם לא עוזבים?

צליל יחזקאל: ואני שואלת חזרה, האם גם הפעם הקורבן הופך לאשם, סובל ומטורטר?

צליל יחזקאל: מדוע הילדה שלי חיה כל יום במרדף הזוי שמא יקרה עוד משהו, צריכה לקום וללכת משם?

צליל יחזקאל: מדוע שיימינג ברשת גובל בפשעי מחשב וניתן להגיש על כך תלונה במשטרה, וכאן בשיימינג רגשי ונפשי אין דין ואין דיין, אז מה הדין לגבי אפליית קטין ופגיעה בנפשו?

צליל יחזקאל: אני כאימא שבאה להעביר מסר מאוד ברור ולדאוג להנגשה, לתודעה, לטיפול יעיל יותר.

צליל יחזקאל: הקורבן במקרה הנוכחי היא הבת שלי.

צליל יחזקאל: היא לא יכולה להילחם בעצמה.

צליל יחזקאל: היא נלחמת את המלחמה האישית שלה בלשמור על הדימוי העצמי, על הפאסון מול החברים כאילו כלום לא קרה, ולמה?

צליל יחזקאל: בגלל הבושה?

צליל יחזקאל: בגלל הסטיגמה או בגלל מה יגידו ויתחילו לרכל ואיך יגררו לשיימינג במדיה התקשורתית?

צליל יחזקאל: אז ההתמודדות שלה היא לעטות מסכה על פניה ולהפגין בשלות רגשית כשבפנים הכול מרוסק, וזה קשה הרבה יותר.

צליל יחזקאל: לאחר תהליך משקם וארוך הילדה שלי קמה על רגליה וכיום היא זועקת, די לאפליה, די לפגיעה בקטינים חסרי ישע.

צליל יחזקאל: הכתובת על הקיר אבל המערכת מסרבת לראות אותה.

צליל יחזקאל: המערכת מסרבת ונמנעת לקחת אחריות על מה שנעשה.

צליל יחזקאל: מעבירים כדורי אחריות מאחד לשני מבלי לתת מענה מקצועי ויעיל, והכי מצער, כי לאחר פגישה עם ראש המועצה בו גוללתי בפניו את אשר אירע, תשובתו במייל הייתה, לא עלה בפגישה שום נושא המצריך התערבות מעשית מיוחדת שלי, ואני ציפיתי לנרות אדומות שידלקו שם.

צליל יחזקאל: הכתובת על הקיר אבל המערכת מסרבת לראות אותה.

צליל יחזקאל: המטרה שלי כיום לזעוק מכאן ולמנוע את המקרה הבא, לערב יותר את מערכת הרווחה.

מאיר כהן: סליחה שאני קוטע אותך, כשאת אומרת מערכת, למי את מתכוונת?

צליל יחזקאל: אם זה מערכת הבריאות זה למצוא פסיכיאטר זמין, זה למצוא פסיכולוג זמין.

צליל יחזקאל: אמרו לי, אימא, עוד שלושה חודשים יש תור, ואני זעקתי, אני צריכה רופא שיראה את הבת שלי.

צליל יחזקאל: רופאת משפחה שבאה וסיפרתי לה את הסיפור ולא הרימה דגל אדום.

צליל יחזקאל: מערכת חינוך, שדיווחתי לרשות וזה לא דווח אליה.

צליל יחזקאל: אנחנו לבד.

מאיר כהן: את דיברת עם המורים בבית הספר שבו ביתך לומדת, עם ההנהלה, עם הצוות?

יוכי סימן טוב: זו שאלה טובה של איש חינוך.

מאיר כהן: כן, אני שואל.

מאיר כהן: הכאב הוא כאב, חס וחלילה, אבל דווקא זה המקום שאני חושב שהמפלט הטוב ביותר זה בית הספר.

מאיר כהן: זה לבוא לבית הספר ולספר ליועצים, לספר למנהל ולדבר.

מאיר כהן: אני כבר 15 שנה לא במערכת החינוך, אבל יש דברים שלעולם לא.

מאיר כהן: שם אני משוכנע שהיו מחבקים אותך אם היית רוצה.

צליל יחזקאל: היום, כן.

צליל יחזקאל: היום אחרי שפתחנו את זה במערכת החינוך וגם אני דיברתי וגם הבת שלי דיברה ונחשפה, וזה היה מאוד קשה להיחשף.

צליל יחזקאל: בדיוק דיברו הילדים המדהימים כאן.

צליל יחזקאל: משפט אחרון.

צליל יחזקאל: דברים אלה מקבלים משנה תוקף כאשר מדובר בחברה סגורה יחסית בה גדלה ביתי.

צליל יחזקאל: במקרה של ביתי לחברה ישנה השפעה עצומה לטוב ולרע.

צליל יחזקאל: אנו כהורים שסומנו על ידי החברה וממילא סומנו גם ילדיהם הקטינים יחד עימנו, לא נותר אלא להיאבק ולהגן על ילדנו חסרי הישע שנפלו קורבן למחלוקת לא להם.

יעקב מרגי: אני מאוד מודה לך.

יעקב מרגי: זה לא מובן מאליו ותודה רבה.

יעקב מרגי: אני חושב שהדברים מדברים בעד עצמם, כמה זה יכול להיות כמעט בכל בית, כמעט בכל חצר, כמעט בכל כיתה, כמעט בכל בריכה, והשאלה הזו של החינוך הבלתי פורמלי היא על שולחננו בעקבות הדיון שהיה אתמול.

יעקב מרגי: שאלנו אותה בדיון שהיה במאי ושאלנו אותה אתמול.

יעקב מרגי: אנחנו נדחף את המערכות לעשות הסדרה של כל הפעילות הזו של הילדים לפחות בגיל חוק חינוך חובה במסגרות הבלתי פורמליות, למרות החשש וחוסר הרצון של משרדי הממשלה לקחת אחריות, ובצדק, כי הם רק תומכים.

יעקב מרגי: נמצא את המסלול המיטבי.

יעקב מרגי: אני לא רוצה לשאול את השאלות האלה אחרי אסון.

יעקב מרגי: נחל צפית התרחש עלינו.

יעקב מרגי: לא רוצים למצוא את עצמנו באסונות אחרים, אבל הנה, עוד דוגמא של תקלה.

יעקב מרגי: אם היה מבוגר אחראי באזור, יכול להיות שהטרגדיה הזו הייתה נמנעת.

יעקב מרגי: תודה רבה לך.

יעקב מרגי: פרופסור חגי חרמש ואני ניגש לסיכום.

יעקב מרגי: בבקשה, בקצרה.

פרופ' חגי חרמש: בבני ציון בבית הקברות, אחלה מקום, מתחת לאורנים, אתה מכיר את זה, בתוך הפרדסים יש חלקה צבאית.

פרופ' חגי חרמש: קבורים שם שלושה חיילים, שניים מהם מתאבדים, אחד גיבור ישראל שהצית את עצמו, נפל בספטמבר תחילת שנת הלימודים כששלח את הילדים, כתוצאה מהגבורה שלו במלחמה בתעלה, ואסף הבן שלי, וזה שני שליש, זה לא סטטיסטיקה, אבל זה אומר שבתחילת שנות ה-80 התאבדו בצה"ל כל שנה כ-36-42 חיילים וצה"ל צמצם את המספר הזה וחד ספרתי זה הופך להיות עכשיו, זאת אומרת, הוא צמצם ב-60%-80%.

פרופ' חגי חרמש: שירות בתי הסוהר, גאווה לאומית שנייה שלנו, גם צמצם בכ-80% את מספר המתאבדים והמנסים.

פרופ' חגי חרמש: יש לנו שתי סיבות לגאווה וגם מה שמשרד הרווחה עשה, סיבה לגאווה.

פרופ' חגי חרמש: משרד הבריאות כמו שכבר אמרו כאן, מתכחש לחובה שלו.

פרופ' חגי חרמש: זה מעשה לא מוסרי, זה מעשה לא אתי.

פרופ' חגי חרמש: אין לי מילים יותר יפות להגדיר את הדבר הזה, בזה שהוא מונע את כמה עשרות המיליונים בלבד מתוך תקציב של איזה 44 או משהו.

פרופ' חגי חרמש: זה לא יאומן הדבר הזה.

פרופ' חגי חרמש: מדינת ישראל הוכיחה, פיילוטים גדולים שהיא יכולה לצמצמם בעשרות אחוזים, 60%-80%.

פרופ' חגי חרמש: אם משרד הבריאות ירחיב את ליבו ויתקצב הצלה של 20%, 100 אנשים כל שנה בתוכם תלמידים.

פרופ' חגי חרמש: אסף היה בן 19, זה הגיל זה.

פרופ' חגי חרמש: אסור לתת לקשיחות הלב, אני לא רוצה להגיד רשעות, אבל אמרתי, של משרד הבריאות לא לתקצב את הדבר הזה, ולכן אני חושב שגם משרד הרווחה וגם משרד העלייה ומי שאחראי על הקשישים, כל המשרדים האלה צריכים לחזור ולתבוע ממשרד הבריאות שייתן את חלקו.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: א', אני רוצה להודות לאנשים שלקחו את הטרגדיה האישית שלהם והפכו אותה לסטארט אפ להעניק חיים לאחרים.

יעקב מרגי: זה פשוטו כמשמעו, סטארט אפ להעניק חיים לאחרים, מזמנם החופשי, מכוחם ומאונם לעיתים גם מהונם, אז אני מודה גם, ובפרט לעמותת "בשביל החיים" ולכל האורחים.

יעקב מרגי: הוועדה מודה למשרדי הממשלה השונים, משרד החינוך שממשיך להפעיל את התוכנית הזאת.

יעקב מרגי: אני קורא למשרד החינוך, למרות שאינה מתוקצבת עדיין במלוא היכולת של התוכנית, לעבור מפיילוט לתהליך הכלה והטמעה בתוך המערכת.

יעקב מרגי: כמובן שאנחנו כוועדה נמשיך ללוות את הנושא ולדרוש מהשרים הנוגעים בדבר, משר החינוך באמצעות מנכ"לו, להתנדב, למרות שהתוכנית הלאומית דיברה על שיתוף פעולה ואיגום משאבים.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד הבריאות לחזור בהדרגתיות.

יעקב מרגי: אני מבין שבשנה לחזור ל-55 מיליון ₪ יהיה לו קשה אבל לחזור בטווח של שלוש שנים, להכין תוכנית שבשלוש השנים הקרובות נחזור לתקציב המקסימלי כפי שהתחילה התוכנית הלאומית.

יעקב מרגי: אנחנו חשבנו שמדי שנה נעדכן אותה עם הטייס האוטומטי, אבל לא רק שלא עדכנו, גם קוצצה, אז דורשים לחזור לתקצוב של ה-55 מיליון ₪.

מאיר כהן: היה 55 מיליון לשלוש שנים, זאת אומרת 18 מיליון.

מאיר כהן: פשוט צריכים לחזור אפילו לתקציבים של 2013, לא של 4 מיליון אלא 8 מיליון, שזה משנה את התמונה.

יעקב מרגי: אז אני קורא לחזור בהדרגה.

יעקב מרגי: כמובן אנחנו גם כוועדה נעשה את המאמץ שלנו לשכנע את השרים הנוגעים בדבר.

יעקב מרגי: הוועדה תמשיך לעקוב אחר סוגיית התקצוב, לאחר סוגיית ההטמעה וההכלה.

יעקב מרגי: אני כבר לא מדבר על פיילוט.

יעקב מרגי: תודה על הפיילוט קיבלתם בשנה שעברה.

יעקב מרגי: אני לא מודה לכם על הפיילוט.

יעקב מרגי: זה שהגדלתם זה עדיין קומץ שאינו משביע את הארי.

יעקב מרגי: אם אני משאיל את המושג ואת הפתגם, אז אני קורא כמובן להתחיל תהליך של הטמעה בתוך המערכת.

יעקב מרגי: הוכח שזה הכרח.

יעקב מרגי: כשנגיע למימדים של חד ספרתיים, למרות שכל אחד הוא עולם ומלואו, אני ארשה לעצמי להעלים עין מקיצוץ.

יעקב מרגי: אני לא אקרא לקצץ, אבל אני אעלים עין.

יעקב מרגי: כרגע אנחנו לא שם ופרט אחרי שהוקם המטה הלאומי 105, לי אין ספק שמערכת החינוך תוצף במקרים שתצטרכו לטפל בהם.

יעקב מרגי: הוועדה רואה בדאגה שהטיפול באותם ילדים הופסק בגלל הקיצוץ, ובהורים, עוקבת בדאגה ורואה זאת בחומרה.

יעקב מרגי: כפי שאמרתי, אני קורא לעמותת "בשביל החיים" לא לחכות ליום בשנה, להמשיך כמו שאתם יודעים אפילו ביתר שאת.

יעקב מרגי: אנחנו עסוקים.

יעקב מרגי: לא תצעקו איי, לא נדע שכואב.

יעקב מרגי: מודה לכולם, מודה למי שבא מרחוק.

יעקב מרגי: אנחנו כפי שאמרתי מחויבים לנושא, ומודה לכל חבריי בשדולה שמשתפים פעולה ועושים הכול שהיום זה יצליח.

יעקב מרגי: מודה לערוץ הכנסת שבחר להציף את הנושא הזה.

יעקב מרגי: קורא לכל ערוצי התקשורת לקחת את השידור הזה ולתת לו פולו-אפ ביומיים הקרובים כדי שזה יחדור לתודעה.

יעקב מרגי: מה לעשות, מה שלא עושה רעש, לא מטופל, ואני מקווה שיהיה רעש אחרי הדיון הזה.

יעקב מרגי: לי אין ספק שהעצמנו את התודעה.

יעקב מרגי: שוב, תודה רבה לבית ספר "נופי הבשור".

יעקב מרגי: זה באמת נופי הבשור.

יעקב מרגי: מי שלא מכיר את חבל הארץ הזה שנחשפתם לו רק במדורות, אני קורא לזה מדורות או בהצתות או בבלונים, זה חבל ארץ יפה, שקט, ביוספרי שחבל שמקלקלים לנו אותו, אבל חזקו ואמצו.

יעקב מרגי: תודה רבה.