ועדת החוץ והביטחון, כנסת 20, פרוטוקול מספר 272, 2018-11-13 09:00

אבי דיכטר: טוב, בוקר טוב לכולם, אנחנו מבקשים להתחיל, ומן הסתם יצטרפו אלינו נוספים.

אבי דיכטר: אנחנו היום מקיימים בכנסת יום הוקרה לאנשי צבא דרום לבנון, שמוכרים יותר בקיצור צד"ל.

אבי דיכטר: ואני לא מכיר מישהו במדינת ישראל שלא יודע מה משמעות צד"ל, שלא ליווה אותו, לא היה בשטח בלבנון בסדיר או במילואים ולא פגש בהם, לא נעזר בהם, לא מעטים נלחמו איתם כנגד יריבים לאורך הרבה מאוד שנים.

אבי דיכטר: ואני חושב שהעובדה שב-22 במאי, אם אני זוכר את התאריך נכון, ליל 21–22 במאי, כשבעצם צה"ל החליט לצאת מלבנון, וביחד איתו הוא קלט לתוך מדינת ישראל את – זה לא רק אנשי צד"ל, זה את משפחות צד", זה היה הרבה מעבר ללוחמים, במספרים שהפתיעו.

אבי דיכטר: אף אחד לא חזה שאלה יהיו מספרי האנשים, בני המשפחות שיבקשו להגיע לישראל.

אבי דיכטר: אני מרשה לעצמי לדבר בעברית, כי אני משוכנע שכל אנשי צד"ל כבר מבינים עברית על בוריה.

דוד ברלב: מלבד שכבת הגיל המבוגרת, שלא הצליחה עדיין.

ג'ונתן אלחורי: אנחנו כן הצלחנו.

אבי דיכטר: אני לא מזהה פה כאלה שלא - - -

דוד ברלב: יגיעו בהמשך.

אבי דיכטר: יגיעו בהמשך?

אבי דיכטר: אוקיי, מקסימום נברך אותם בהמשך.

אבי דיכטר: אני חושב שהעובדה שהכנסת מחליטה לציין, לא רק בוועדת החוץ והביטחון אלא גם בוועדות נוספות שמתכנסות לאורך היום כאן בכנסת, את יום צד"ל, אני רואה בזה באמת אות קודם כול ובראש ובראשונה לאנשי צד"ל.

אבי דיכטר: זה לא סוד שמה שהתחולל או מתחולל בעזה למעשה משלשום בלילה, וההתפתחויות שהיו ביממה האחרונה, והירי לעבר ישראל, ולא מעט טלפונים, כולל אליי באופן אישי.

אבי דיכטר: אפילו אתמול בלילה באשקלון בין סירנה אחת לשנייה עוד התקשרו אליי לשאול אותי: תגיד, אבי, הדיון מחר מתקיים?

אבי דיכטר: ואמרתי: כן.

אבי דיכטר: ואני חושב שכולנו תמימי דעים שישנם דברים שאתה לא מבטל.

אבי דיכטר: ישנם דברים שאתה לא דוחה, וישנם דברים שאתה לא מבטל, אם אין באמת סיבה עליונה לבטל.

אבי דיכטר: והזכות שלנו לקיים את יום ההוקרה לאנשי צד"ל בכנסת זו זכות שאנחנו כחברי כנסת – ונמצאים כאן מספר חברי כנסת, ואני משוכנע שיגיעו נוספים – הזכות שלנו לקיים את יום ההוקרה, למרות הנסיבות הקשות, למרות שעשרות אלפי ישראלים נמצאים ככה בין ממ"ד לממ"ד, למרות כל זה לקיים את היום הזה כאן בכנסת, אני אומר לכם, זו זכות שלנו ככנסת, כחברי כנסת, להביע את ההוקרה לשנו לאנשי צד"ל.

אבי דיכטר: ואני מאוד מעריך את העובדה שבאתם לכאן, שאתם מכבדים את הכנסת בנוכחותכם, וביחד איתכם הרבה מאוד אנשים, כולל חברי כנסת, שבשבילם המונח צבא דרום לבנון, חיילי צבא דרום לבנון, חיילי צד"ל זה לא איזה מונח שהם קראו אותו בעיתונים.

אבי דיכטר: עבורם, ואני מרשה לעצמי לומר: גם אני בתוכם, אנשי צד"ל, לוחמי צד"ל, זה מושג שיש מאחורי הרבה מאוד עוצמה, הרבה מאוד היסטוריה, הרבה מאוד חברות.

אבי דיכטר: והעובדה הזו, אני משוכנע, הייתה לנגד עיני כולנו, גם לפני ה-21 במאי 2000, ובוודאי אחרי ה-21 במאי 2000.

אבי דיכטר: כמו שאנחנו אומרים: ידיד לעת צרה.

אבי דיכטר: ואני יודע שלפעמים יש תחושה שאפשר להיות יותר "צדיק", יעני יותר חבר בעת צרה, אבל אני חושב שהישיבה הזו, וישיבות אחרות שהיו וודאי יהיו בנושא הזה, והאנשים שנמצאים כאן, כולל יגאל פרסלר, נציב קבילות החיילים דהיום - - -

יגאל פרסלר: חיילים?

שמואל לטקו: לא חיילים.

קריאה: צד"ל.

אבי דיכטר: חיילים.

אבי דיכטר: אלה חיילי צד"ל, אני לא יודע מה בדיוק הבעיה.

אבי דיכטר: ויוסי פלד, שהיה ממונה על התחום הזה מול אנשי צד"ל לאורך הרבה מאוד שנים; ואנשים נוספים שבאמת עוסקים בזה, גם בתוקף תפקידם, גם בתוקף התנדבותם, ובוודאי חברי הכנסת שעוסקים בזה בתוקף אחריותם הפרלמנטרית, חלק מהם היו אפילו שרים שעסקו בנושא הזה, כולל יוסי פלד כשר גם עסק בזה, אני באמת רוצה לברך אתכם.

אבי דיכטר: ואנחנו פותחים את היום הזה ביגאל פרסלר.

אבי דיכטר: הדיון הזה, אני אומר לכולם, הוא דיון פתוח.

אבי דיכטר: אז מאחר וישנם לא מעט דברים שמן הסתם היינו רוצים לומר אותם, אבל אי אפשר לומר אותם בדיון פתוח, אז אני קורא לכל מי שמתייחס לזכור שהוא עומד מול טלוויזיה ומדבר, לכן קחו את הדברים האלה בחשבון בדברים שנאמרים, לא מבחינת הקושי או הביקורת חס וחלילה, אלא רק מבחינת גילוי סודות, בכל אופן זה דיון פתוח.

אבי דיכטר: אה, ברושי, אתה רצית הצעה לסדר?

איתן ברושי: כן.

אבי דיכטר: בבקשה, חבר הכנסת ברושי.

איתן ברושי: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, חבריי המצטרפים לדיון ומצד"ל, באתי לכאן קודם כול למספר דקות, להשתתף בדיון החשוב ולהוקיר תודה לצד"ל.

איתן ברושי: יצא לי גם כמי ששירת בצבא וגם בקבע, וגם כעוזר שר הביטחון בתקופת אהוד ברק, להיות שותף למאמצים, שאני מניח שידברו עליהם פה, ואני חושב שזה דיון חשוב.

איתן ברושי: בכל זאת אני רוצה לומר בעניין של השעה.

איתן ברושי: אני חושב שאחד הלקחים של מלחמת לבנון השנייה היה, ובקיצור, שלא הפעילו את מצב מל"ח בזמן, כי מישהו חשב שאפשר לעשות מל"ח בלי לקרוא לזה מל"ח, למרות שיש לזה מערכת שעולה הרבה כסף למדינה ביום-יום, וכראש רשות תרגלתי את זה כל שנה.

איתן ברושי: והנה, אנחנו עדים פעם נוספת למציאות, שלא הייתה תשובה עד היום למשברים הכלכליים בעיקר וליכולת קיום בעוטף עזה בחודשים רבים, מאז פסח לא שילמו שקל פיצויים על שום דבר.

איתן ברושי: אנחנו עכשיו במצב מיוחד.

איתן ברושי: לא מצב מיוחד בעורף אלא מצב לא יכול להימשך.

איתן ברושי: ואני קורא ליושב-ראש הוועדה, שהוא בעצמו בא מאשקלון, ואני קורא לוועדה להתכנס באופן דחוף עוד היום, כדי לחייב את הממשלה, שמתכנס הקבינט בשעות אלו, להכריז על מצב מל"ח.

איתן ברושי: פחות מזה אין לו תשובה לאובדן ימי עבודה, לניוד אמצעים, לפתיחת מחסנים, לספק לאזרחים את התשובות הנדרשות, כולל אובדן ופיצויים על זה שמשביתים את המשק, ההורים לא יוצאים לעבוד, וכל מה שמתחייב מהמצב.

איתן ברושי: זה מצב שהוא לא שגרה, הוא לא מפחות ממל"ח, לצערנו יש גם הרוגים ופצועים.

איתן ברושי: ואני חושב שתעשה נכון, אדוני היושב-ראש, שבתום הישיבה תתייעץ עם החברים הקבועים, תוציא הודעה לממשלה בתוך הקבינט, שיכריזו עכשיו על מל"ח.

איתן ברושי: פחות ממל"ח זו הזנחה, ובמידה מסוימת אטימות של הפקידות מול הצרכים של התושבים בשעות כאלה.

איתן ברושי: לא טיפלנו עד עכשיו נכון, בואו נטפל עכשיו.

איתן ברושי: וזה הלקח של לבנון השנייה.

איתן ברושי: תפתחו את הדוח של מבקר המדינה, תראו שמנכ"ל תרבות וספורט, אני הייתי, דרש את זה באותה ישיבה שהתכנסה - - - מעל המסעדה במשרד הביטחון, וגם אז רענן דינור לא הבין את הצורך.

איתן ברושי: תפעילו את מל"ח עכשיו.

איתן ברושי: תודה.

אבי דיכטר: תודה רבה, חבר הכנסת ברושי.

אבי דיכטר: אנחנו עוברים לדיון בנושא צד"ל – יום ההוקרה.

אבי דיכטר: יגאל פרסלר, בבקשה.

יגאל פרסלר: אני רוצה ביום כזה די קשה ניחומים למשפחות והחלמה לפצועים, והצלחה לכוחות הביטחון במערכה שהולכת לקרות כנראה בימים הקרובים.

יגאל פרסלר: היות שאני לא יודע לדבר, אבל אני מתחיל באמת בתשבחות לצד"ל – כן הבכירים ולא הבכירים, ולכל צד"ל, ולכל אנשי המודיעין שעבדו מלבנון – יש דבר אחד שעד היום לא סודר, וזה הנושא שאני קורא לו אפליה בין מזמן ההפרדה, ברגע שבסביבות 2002 הפרידו, בצדק מבחינת שב"כ, הפרידו בין מ"פ ומעלה, ואנשי מודיעין של שב"כ שעבדו איתם בלבנון, לבין השאר.

יגאל פרסלר: מי שהיה ביום הנסיגה מ"פ נכנס לשיקום.

יגאל פרסלר: הרבה קצינים, בסביבות 30 פלוס, הגישו אחרי שנתיים על ההפרדה הזאת בג"ץ.

יגאל פרסלר: מי שהגיש הם רובם קצינים – למה עושים הפרדה.

יגאל פרסלר: בג"ץ קבע שהאפליה היא בסדר, כי בא ראש השב"כ, ואת זה צריכים לדעת כולם, ואמר: זו לא המטרה שלי שיקום, אבל יש לו את החבר'ה שלו שעבדו מלבנון, הוא מוכן לקחת 200 משפחות – 207, 213, אני לא זוכר – לקחת לתחום שלו.

יגאל פרסלר: ותזכרו שמי שנמצא בשיקום של השב"כ זה יותר ממפעל הפיס.

יגאל פרסלר: מקבלים דיור חינם.

יגאל פרסלר: אני לא נכנס למה שהם מקבלים, סך הכול אמרתי את זה בדלתיים סגורות, אבל מצבם בסדר גמור.

יגאל פרסלר: לעומת זאת, השאר, שההפרדה הייתה שהם יהיו תחת משרד העלייה והקליטה אבל יקבלו בערך אותו הדבר.

יגאל פרסלר: וטיפלו בהם בשכר דירה שנתיים, היו איזה עשרה אנשים שקיבלו כמה מיליונים ממשרד האוצר, אחרי שנתיים-שלוש לא מתעסקים.

יגאל פרסלר: הדבר היחידי שנשאר עד היום זה נושא שכר דירה, שהיום - - - בין 700 ל-1,100 לסביבות 220 או משהו כזה.

יוסף פלד: כן.

מרדכי יוגב: יגאל, אם אתה יכול להגיד במספרים – אנשים, משפחות.

יגאל פרסלר: במספרים – אף אחד לא יודע בדיוק, אבל להערכתי נמצאים היום, שמגיע להם, בסביבות 300 משפחות.

מרדכי יוגב: במדרגה של מ"פ ומטה, שלא זכו לשיקום ממשרד הביטחון והלכו למשרד העלייה והקליטה?

יגאל פרסלר: כן, כ-300 משפחות.

מרדכי יוגב: למה אף אחד לא יודע להגיד כמה בדיוק?

יגאל פרסלר: כי אני לא יודע בדיוק כמה.

יגאל פרסלר: כל יום יש כאלו שעזבו ללבנון, ויש כאלה שיש להם דירות ויש כאלו שלא מקבלים.

יגאל פרסלר: אני לא יודע בדיוק.

מרדכי יוגב: אין מרשם אוכלוסין במדינת ישראל?

יגאל פרסלר: אני לא יודע.

יגאל פרסלר: ואף אחד לא יודע.

קריאה: אפשר רגע?

אבי דיכטר: לא, חבר'ה.

יגאל פרסלר: צד"ל – הם הולכים על 400.

יגאל פרסלר: אני אומר לך: היו באמת 400 – אין יותר מ-300, ולפי דעתי גם פחות.

יגאל פרסלר: אבל זאת לא הנקודה.

יגאל פרסלר: הנקודה שמבחינה כלכלית מצבם גרוע מאוד.

יגאל פרסלר: כדי להשכיר דירה שואלים המשכירים: האם אתה ממערכת הביטחון או לא?

יגאל פרסלר: מערכת הביטחון – אין לו משכנתא, אין לו ערבות, כך שבקושי הוא משכיר דירה.

יגאל פרסלר: עכשיו, משרד העלייה והקליטה התנהג אליהם כמו עולים מארצות המערב, שאחרי כמה שנים הם מפסיקים, זה לא כמו שנותנים לאתיופים לכל החיים או משהו אחר.

יגאל פרסלר: חסר להם הרבה דברים, אבל הכי חשוב זה לסגור את נושא הדיור.

יגאל פרסלר: דרך אגב, גם ראש השב"כ במכתב אליי אומר שהדיור זה הדבר הכי חשוב, ומגיע להם.

יגאל פרסלר: זה ראש השב"כ אומר.

יגאל פרסלר: אני 20 שנה מתעסק בדבר הזה, בכובע של האחריות שלי על סייענים ועל בכירי צד"ל.

יגאל פרסלר: לפני שלוש שנים בערך בא אליי ראש הממשלה והוא אומר: עד עכשיו היה יוסי פלד, שגם בכל הוועדות שלו, קראתי מהתחלה את כל הניירות שלו – אלוף במיל' ושר – בכל הוועדות שלו הנושא היחידי זה רק לגמור את נושא הדיור, וברוך השם מצבנו הוא טוב.

יגאל פרסלר: לא הצליח.

יגאל פרסלר: פגשתי אותו בבית חולים לפני כמה זמן, ואני אומר לו שאני בדרך, הוא אומר לי: הלוואי, הלוואי, כי באמת מגיע להם נושא הדיור.

יגאל פרסלר: יש כאלו שהדליפו, ראיתי אתמול, משר הביטחון – כנראה משם הדליפו משהו, אבל אנחנו במצב שלהערכתי עוד שתי ישיבות אנחנו גומרים את הנושא הזה.

יגאל פרסלר: יש כרגע מצב של - - -

אבי דיכטר: אם אתה יכול לפרט, מה זאת אומרת עוד שתי ישיבות אנחנו גומרים את הנושא הזה?

אבי דיכטר: מה צפוי להסתיים בעוד שתי ישיבות?

יגאל פרסלר: אני אגיד לך.

יגאל פרסלר: ראשית, הייתה הצעה שלי, אותה הצעה שהעברתי לחברי כנסת – כל מי שיושב כאן בטח העברתי לו – הצעה שלי, שהיא כבר במשך, אני לא יודע כמה שנים, אבל כמה שנים טובות.

קריאה: אוקטובר 2015.

יגאל פרסלר: אני תמיד משנה את התאריך.

יגאל פרסלר: עד היום.

יגאל פרסלר: בסוף שר הביטחון קיבל את זה במלואו, שר השיכון קיבל במלואו.

יגאל פרסלר: אלו השותפים במערכת.

יגאל פרסלר: כמובן גם ראש הממשלה.

אבי דיכטר: מי חסר?

יגאל פרסלר: משרד האוצר בגדול בכל דבר צריך לתת את האישור.

יגאל פרסלר: יש להם שאלות טובות מאוד, עוד לא נתנו תשובות מדויקות עד הסוף, וזה מה שעומד כרגע.

אבי דיכטר: אנחנו נשמע, יש פה נציג משרד האוצר, נשמע את עלי עוד מעט.

יגאל פרסלר: נמצא כאן נציג, שעושה גם עבודה טובה.

יגאל פרסלר: אני אישית דיברתי עם שר האוצר, הוא בעד זה בגדול.

יגאל פרסלר: ויש כמה דברים שמשרד האוצר, בצדק מבחינתו, שואל שאלות, לא סתם לתת כסף, ואני מקווה שזה ייפתר.

יגאל פרסלר: זהו.

יגאל פרסלר: תודה.

אבי דיכטר: תודה רבה.

אבי דיכטר: יוסי פלד, אתה רוצה לתת את הפרספקטיבה שלך?

יוסף פלד: אם יש לכם סבלנות לשמוע אותי, אני אדבר.

אבי דיכטר: תראה, אין לנו הרבה אנשים שבחייהם היו בשני עולמות – היו עם רגל אחת למעלה, ראו שזה לא משהו, חזרו בחזרה לפה, ויודעים להחכים אותנו.

אבי דיכטר: אז רק בשביל זה אני מוכן לשמוע אותך.

יוסף פלד: אני ישנתי חודשיים, לא זוכר כלום.

אלעזר שטרן: חודשיים?

יוסף פלד: כן, חודשיים ישנתי – לא, חודש וחצי.

יוסף פלד: אבי דיכטר בא לבקר אותי ואמר שמעולם לא ישנתי כל כך הרבה.

יוסף פלד: צודק.

יוסף פלד: תראה, אדוני היושב-ראש, אני חייב להגיד לך משהו, כי "הנסיגה", "היציאה" – כל אחד שיקרא לזה איך שהוא רוצה – מאי 2000, לא לפני הרבה זמן.

יוסף פלד: מאי 2000.

יוסף פלד: מאז עברו 18 שנה, וכנסת ישראל, ועדת החוץ והביטחון עוסקת עדיין בשאלה איך מטפלים באנשי צד"ל.

יוסף פלד: ויש לי תחושה, כאזרח ישראלי – זה לא לכבודנו, הדבר הזה.

יוסף פלד: במאי 2000 – לא, סליחה, באמצע אפריל – פנה אליי ראש הממשלה ושר הביטחון דאז אהוד ברק ואמר לי: אורי לוברני מבקש לעזוב את התפקיד של ההכנה לקליטת אנשי צד"ל, תיקח את זה על עצמך, אתה מכיר אותם.

יוסף פלד: וקיבלתי את זה על עצמי.

יוסף פלד: במאי כעבור חודש הגיעו לפה אנשי צבא דרום לבנון.

יוסף פלד: הצפי שלנו, ההכנות שעשינו, מי שעשה את ההכנות בעיקר זה צה"ל, היה צפי ל-2,000 איש.

יוסף פלד: אותו לילה קשה במיוחד לאנשי צד"ל, במיוחד לאנשי צד"ל והמשפחות שלהם.

יוסף פלד: הגיעו לפה יותר מ-7,000, כי הרבה מאוד כפריים שחששו למציאות החדשה שהולכת להיווצר בדרום לבנון, החליטו לבוא למדינת ישראל.

יוסף פלד: והגיעו 7,000, והייתה מעמסה לא פשוטה.

יוסף פלד: ופה אני אומר לכם: אני שירתי בצבא 30 שנה, מתוך זה חמש שנים הייתי אלוף צפון, כל הקשר של אנשי צבא דרום לבנון מול מדינת ישראל היה דרך הצבא.

יוסף פלד: הכול – המשכורות, הכבישים, המרפאות, החינוך.

יוסף פלד: הכול.

יוסף פלד: ובליל הנסיגה צה"ל נעלם.

יוסף פלד: ואני אומר את זה בכאב לב.

יוסף פלד: ומי שהציל את המצב פה היה שירות הביטחון הכללי, שלקח על עצמו את הטיפול באנשי צד"ל.

יוסף פלד: צה"ל נעלם, הוא לא היה יותר.

יוסף פלד: וזה לא לזכותו של צה"ל, ואני אוהב את צה"ל והוא יקר לי, אבל צריך להגיד גם את האמת ההיסטורית.

יוסף פלד: מי ששם כתף והציל את המצב יחסית היה שירות הביטחון, עם מינהלת השיקום.

יוסף פלד: שלא זה בכלל היה הייעוד שלה, למינהלת הייעוד יש ייעוד אחר.

יוסף פלד: ואנשי צבא דרום לבנון, וכל אלה שהגיעו איתם, היו פרוסים מאשקלון עד ראש הנקרה, דרך קרית שמונה וטבריה – כל הארץ.

יוסף פלד: ובסופו של דבר באופן טבעי הם הגיעו צפונה.

יוסף פלד: זה דבר אחד שאני רוצה להגיד, שתדעו היסטורית מה שקרה.

יוסף פלד: בהתחלה מונה שר לטפל בזה, היה חיים רמון מטעם הממשלה.

יוסף פלד: דרך אגב, הוא הקדיש לזה הרבה זמן ואחרי זה, כמו בפוליטיקה, התחלפו ולא היה ממונה שר.

יוסף פלד: אני המשכתי לטפל בזה כי חשבתי שמישהו מאיתנו צריך לטפל בזה.

יוסף פלד: אם אתם שואלים אותי, מדינת ישראל עשתה בשביל צבא דרום לבנון הרבה מאוד.

יוסף פלד: הרבה – לא מספיק.

יוסף פלד: מאוד לא מספיק, זה רחוק מלהיות מספיק.

יוסף פלד: אני אומר לכם שההחלטה הכי אומללה, הכי אומללה, הכי בלתי צודקת, הכי בלתי חברתית, הכי בלתי מוסרית, היה לקחת את אנשי צבא דרום לבנון, לחלק אותם לשתי קבוצות.

יוסף פלד: פשוט בלתי נתפס.

יוסף פלד: וזו הייתה החלטה שעברה בממשלתו של ראש הממשלה אריק שרון, העבירו את ההחלטה הזאת ויצרו שתי קבוצות – קבוצה של ה-high society שקיבלו עולם ומלואו.

יוסף פלד: וכשאני אומר עולם ומלואו בלי לפרט, קודם כול זה לקבל דיור ממדינת ישראל.

יוסף פלד: אני, דרך אגב, שטיפלתי באנשי צד"ל קרוב ל-15, אמרתי: חברים, ברגע שאנחנו נצליח שכל איש שהגיע מלבנון יקבל דירה, בעצם מדינת ישראל יכולה להגיד שאנחנו בתהליך סיום הטיפול בהם.

יוסף פלד: בלי זה – צריך להמשיך לטפל בהם.

יוסף פלד: ואז מוצאים אנשי צבא דרום לבנון את עצמם במשרד הקליטה, בהחלטת ממשלה.

יוסף פלד: מה, הם עולים חדשים?

יוסף פלד: הם באו הנה כי הם חלמו על הרצל בלילה?

יוסף פלד: לא, הם באו הנה בכורח הנסיבות, בשיתוף הפעולה שהיה בין צבא דרום לבנון לצה"ל, וכשצה"ל החליט לצאת מדרום לבנון בכורח הנסיבות, כי הם נסו על חייהם ובאו אלינו.

יוסף פלד: פתאום הם מוצאים את עצמם במשרד הקליטה – עולים חדשים מלבנון.

יוסף פלד: מה פתאום שמו אותם במשרד הקליטה?

אבי דיכטר: אגב, יש פה נציג של משרד הקליטה בחדר?

יוסף פלד: מה פתאום שיהיה?

יוסף פלד: זה מעניין אותו?

שמואל לטקו: אנחנו הזמנו אותם.

אבי דיכטר: לא, למען הסר ספק, הם הוזמנו, נכון?

שמואל לטקו: כן.

אבי דיכטר: אפילו שלט אני רואה.

אבי דיכטר: ואין בכוונתם להגיע או שהם מאחרים?

יוני בן הרוש: פשוט לא הגיעו.

יוני בן הרוש: לא העבירו נציג.

שמואל לטקו: אתמול היה ויכוח איתם.

שמואל לטקו: הם אמרו: בינתיים אין לנו נציג.

שמואל לטקו: הבהרנו להם את החשיבות.

יוסף פלד: אדוני, אני תיכף אסיים את דבריי.

יוסף פלד: אני רוצה להגיד לך: הקבוצה שמטופלת על ידי מנב"ס, ואתה מכיר את זה מצוין, ואני עבדתי במנב"ס זמן רב, שמה המצב הוא – איך אפשר להגיד על אנשים שעזבו הכול מאחוריהם מצב טוב?

יוסף פלד: – יחסית מצבם טוב.

יוסף פלד: הקבוצה השנייה היא קבוצה שאנחנו, המדינה, לא טיפלנו בהם כמו שצריך.

יוסף פלד: וכדי לתקן את העוול הזה אחרי 18 שנה יש דרך אחת ויחידה – אחת ויחידה – שכל משפחה שהגיעה מלבנון יהיה לה בית משלה, קודם כול לפני הכול.

יוסף פלד: כמו שקבוצה א' קיבלה את זה, כולם צריכים לקבל את זה, אין שום סיבה להפריד.

יוסף פלד: דרך אגב, זה מפלג משפחות גם – יש אח שמקבל ויש אח שלא מקבל.

יוסף פלד: זה יצר גם דברים פנימיים מאוד מאוד קשים.

יוסף פלד: דבר אחרון שאני רוצה לומר.

יוסף פלד: תראו, לאורך שנים קיבלו פיצויים, אפשר להתווכח אם זה מספיק או לא מספיק.

יוסף פלד: הרבה מאוד שנים שילמו שכר דירה.

יוסף פלד: הבעיה מסתובבת סביב בעיה אחת: צריך לתקן את העוול של חלוקת אנשי דרום לבנון לשתי קבוצות, ושכולם, כולם, אבל כולם, יהיו שווים ויקבלו את אותם דברים.

יוסף פלד: זה הדבר הכי חשוב שמדינת ישראל יכולה לעשות.

יוסף פלד: ובסוף, אבי, ברשותך, אני הרבה פעמים שומע: זה לא בסדר איך שמתנהגים כלפי צבא דרום לבנון.

יוסף פלד: אני מסכים עם הכול.

יוסף פלד: לדבר אחד אני לא מסכים – כשאני שומע את עצמנו אומרים: הם נלחמו בשבילנו.

יוסף פלד: צד"ל לא נלחמו בשבילנו, אנחנו לא נלחמנו בשבילם.

יוסף פלד: לנו היה אינטרס להגן על יישובי הצפון, ו-250,000 תושבי דרום לבנון, היה להם אינטרס שיהיה להם צבא שיגן עליהם.

יוסף פלד: זה מפגש של אינטרסים.

יוסף פלד: המפגש הזה של אינטרסים אותנו מחייב מוסרית, שכל אחד שחי פה יהיה לו בית.

יוסף פלד: תודה.

אבי דיכטר: תודה רבה.

אבי דיכטר: לא, חבר'ה, אנחנו לא מוחאים כפיים בכנסת.

יוסף פלד: חוץ - - -

אבי דיכטר: חוץ מאשר ליוסי פלד, כן.

אבי דיכטר: אבל אני אומר את זה גם להבא.

אבי דיכטר: אנחנו מאוד מעריכים את הרצון להודות וכו', אבל אנחנו לא מוחאים כפיים בכנסת.

אבי דיכטר: אני מבקש מאנשי צד"ל, העברתם פה מספר שמות, אני לא יודע בדיוק מי אתם רוצים שידבר בשם אנשי צד"ל.

אבי דיכטר: אז בבקשה.

 << אורח >> יאיר רביד: אני לא מוכר, שמי יאיר רביד רביץ.

אבי דיכטר: מוכר.

 << אורח >> יאיר רביד: ב-1976 הייתי מפקד מרחב צפון של יחידה 504.

 << אורח >> יאיר רביד: יותר מאוחר הייתי ראש שלוחת "הצומת" בביירות.

 << אורח >> יאיר רביד: בשנת 1976, כאשר הייתי מפקד מרחב צפון, קיבלתי את הפנייה של הנוצרים מדרום לבנון, שפנו אלינו וביקשו שנעזור להם להגן על עצמם.

 << אורח >> יאיר רביד: וכדאי את הנקודה הזאת לזכור טוב – הם לא באו אלינו וביקשו להיות צד"ל, ריחפה סכנה על ראשם בגלל התפרקות צבא לבנון, בגלל המאבק שלהם כל השנים נגד הארגונים הפלסטינים, שהם לא נתנו להם דריסת רגל בכפרים; ונוצרו מערכות יחסים שהתחילו הרבה קודם של שיתוף פעולה בינינו לבינם, מתוך הכרה שלנו ושלהם שאנחנו כמיעוטים באזור צריכים לשתף פעולה, ואנחנו זכינו על כך לתמורה מודיעינית מאוד מאוד חשובה, שלא עלתה לנו הרבה כסף.

 << אורח >> יאיר רביד: כאשר הם באו אלינו וביקשו אתא הסיוע לשיתוף פעולה זה היה כלשונו.

 << אורח >> יאיר רביד: וחשוב שתבינו, שאם הסיוע הזה היה מתקבל כמו שהם התכוונו אליו, דהיינו נשק, תחמושת, אפילו אימונים וציוד, אז הם היו עוד מיליציה אחת מיני מאות שפעלו בלבנון, ולא קרה לאף אחד מהם כלום אחרי שצה"ל נסוג משם.

 << אורח >> יאיר רביד: הדבר ש"דפק" אותם, תסלחו לי על הביטוי, מה שגרם להם להיות שונים מכל המיליציות האחרות, זה שצה"ל, מדינת ישראל הפכה אותם לצד"ל, משהו שהם לא התכוונו אליו כשהם באו.

 << אורח >> יאיר רביד: אז כרגע לא חשוב נלחמו בשביל מי – כולם נלחמו שם בשביל כולם.

 << אורח >> יאיר רביד: 760 וכמה הרוגים שנפלו להם לא עשו את החשבון אם הם נלחמים אם הם נלחמים בשבילם או בשבילנו, הם נפלו, והמשפחות שלהם ספגו את זה .

 << אורח >> יאיר רביד: לכן מאחר שאנחנו הפכנו אותם לצד"ל, אז מכאן נובעת האחריות של מדינת ישראל לשקם אותם.

 << אורח >> יאיר רביד: לשקם אותם כמו ששיקמו את אותה אוכלוסייה של דל"ח, של דרום לבנון חריג, שהוכרו כזכאים לשיקום יתר.

 << אורח >> יאיר רביד: אני שמח שהם קיבלו את זה, אבל זה לא מוצדק שרק הם יקבלו, מי ששירת בצד"ל זכאי לקבל את זה.

 << אורח >> יאיר רביד: ואני לא אשכח, גם בתקופה שעדיין הייתי בצבא, גם בתקופה שהייתי במוסד, כשהיו מופיעים בפני אנשי צד"ל – אני מדבר על כנסים, על מפגשים, חיילים, מפקדים – תמיד מפקדי צה"ל אמרו להם: אם יום אחד צה"ל יחליט שהוא נסוג מדרום לבנון, ואתם תחליטו לצאת יחד איתנו, אנחנו נדאג לכם, שמי שהשאיר בית יקבל בית תמורת בית, עץ תמורת עץ, עז תמורת עז – בעיקר קיבלו עיזים עד היום, לצערי.

ג'ונתן חורי: גם זה לא.

יאיר רביד רביץ: גם זה לא.

יאיר רביד רביץ: לסיכום, משפט קצר: אני חושב שמדינת ישראל חייבת להם את זה, חייבת להשוות את התנאים לאותם דרום לבנון חריגים שקיבלו את התנאים בזכות.

יאיר רביד רביץ: אותן זכויות מגיעות לאנשים האלה.

יאיר רביד רביץ: תודה רבה.

דוד ברלב: שהם שני שליש מהאוכלוסייה הזאת.

אבי דיכטר: תודה רבה ליאיר, שדיבר בשם אנשי צד"ל בשלב הזה.

אבי דיכטר: אנחנו עוד נגיע לדוברים נוספים.

אבי דיכטר: אני מבקש ממשרד האוצר, מר עלי בינג, להתייחס, בבקשה.

עלי בינג: כפי שאמר יגאל, אז הנושא נמצא בהחלט על סדר-יומה של הממשלה.

עלי בינג: מונחת טיוטה של הצעה שגיבש בעצם יגאל ביחד עם משרד הביטחון.

עלי בינג: משרד האוצר באופן עקרוני, כפי שגם אמר יגאל, אנחנו לא מתנגדים להצעה, אבל אנחנו כן חושבים שצריך לבדוק עוד כמה דברים, אנחנו נמצאים בעיצומה של עבודת המטה בסוגיה הזאת.

עלי בינג: זה הגיע לפתחנו לפני מספר חודשים, ובחודשיים האחרונים הואץ הקצב בטיפול.

עלי בינג: אני חושב שכפי שיגאל אמר נערוך עוד כמה ישיבות, נעשה עוד בירורים.

עלי בינג: צריך לבדוק גם מבחינה משפטית כמה סוגיות; וצריך לבדוק גם מבחינה תקציבית כמובן, צריך למצוא מקור לחלק מהתקציב.

עלי בינג: ואנחנו רוצים לסיים את הבחינה, ולאור תוצאות הבחינה להביא את החלטת הממשלה המתאימה.

עלי בינג: כרגע מה שעל הפרק, מה שגם יצא בעיתון, זה איזשהו רצון לסייע בעיקר בתחום הדיור.

עלי בינג: אבל גם את זה כמובן צריך לבדוק.

אלעזר שטרן: זה גם מה שאנחנו יודעים.

אלעזר שטרן: מה זה נקרא לבדוק מקורות, אם יש, לסדר מקורות?

אלעזר שטרן: אנחנו מבינים שיש החלטה שהולכים לעשות את זה, לא לבדוק אם יש מקורות.

עלי בינג: אין לכלל ההחלטה מקורות.

עלי בינג: כפי שאתם יודעים, בימינו כשמביאים החלטת ממשלה צריך להצביע גם על מקורות.

עלי בינג: אם זה מתקציב המשרדים זה יותר פשוט.

עלי בינג: מה שהוא מחלק מתקציב הביטחון זה יותר קל, העניין הוא שמשרד הביטחון כרגע לא רוצה להביא את כלל התקציב להחלטה הזאת אלא רוצים גם תקציבים נוספים.

עלי בינג: אז את זה הוא צריך לסגור.

אבי דיכטר: כן, עלי.

עלי בינג: זהו.

עלי בינג: זה בגדול הדברים כפי שהם.

אבי דיכטר: אבל תראה, אנחנו אנשים פרקטיים.

אבי דיכטר: ואנחנו יודעים שאנחנו נכנסים לשנת בחירות, מהיום עד נובמבר לכל המאוחר, ויש כאלה שיודעים להצביע על תאריכים מוקדמים יותר.

אבי דיכטר: ואנחנו יודעים ששנה כזו, יש לה מאפיינים מסוימים, אחד המאפיינים הוא מה שאפשר לא להחליט לא מחליטים.

אבי דיכטר: ולכן, בהמשך לשאלה, תהייה, של חבר הכנסת שטרן, והדברים שאמר יגאל נראו קצת יותר דבר דבור על אופניו, קצת יותר מסודרים.

אבי דיכטר: שלושה משרדים – ראש הממשלה, משרד הביטחון, משרד השיכון, שנציגו נמצא כאן – סגורים על הנושא זה.

אבי דיכטר: האוצר, כמו שאתה אומר, הוא הצלע הרביעית כדי לבנות את הבניין הזה ולסגור את הדברים באופן שיהיה אפשר, ואני מסכים איתך, לקבל החלטת ממשלה חלוטה, שיש לה יעד, שיש לה מקור תקציבי ושיש לה לוח זמנים.

אבי דיכטר: ואני לא בטוח שמהדברים שאמרת אני יוצא עם תובנה – אז לאן אנחנו הולכים במרכיבים האלה.

אבי דיכטר: מה היעד?

אבי דיכטר: מה לוח הזמנים?

אבי דיכטר: ואיפה הוא מתכנס ביחד עם המשרדים האחרים?

עלי בינג: שוב, כפי שציינת וגם ציין יגאל, העבודה עוד לא הסתיימה, לכן אני לא רוצה להגיד דבר חלוט.

עלי בינג: אנחנו יושבים על זה כממשלה, הנושא הגיע לפתחנו, אנחנו חושבים שהוא נושא חשוב.

עלי בינג: ישבנו על זה מספר פעמים אפילו עם מזכיר הממשלה, אנחנו ממשיכים לשבת על זה.

יגאל פרסלר: ראש הממשלה הטיל על מזכיר הממשלה לגמור את כל נושא התקציב.

עלי בינג: אני מקווה מאוד שאנחנו נגיע לנוסח הסופי, הסגור, וכפי שאתה אומר, עם כלל המרכיבים שלמים בקרוב.

עלי בינג: אבל עוד פעם, עד שהדבר לא סגור אני לא יוכל להצביע על החלטת סגורה, כי כרגע היא עוד איננה סגורה.

עלי בינג: חשוב לי להציג את הדברים כהווייתם.

עלי בינג: אבל עוד פעם, הנושא הוא בעבודה, יש התקדמות, יש כיוון, יש משרדים שכבר יודעים להגיד: אני מוכן לעשות איקס, אני מוכן לעשות וואי וכיוצא בזה.

עלי בינג: ואנחנו "על זה".

אבי דיכטר: משרד השיכון, אתה רוצה לומר משהו בנושא הזה?

שאול מוצפי: כן.

שאול מוצפי: שמי שאול מוצפי, מנהל אגף תוכניות סיוע.

שאול מוצפי: אנחנו לאורך כל השנים, לאחר שמשרד הקליטה העביר אלינו את הקבוצה של בערך 300 משפחות, מעניקים להם סיוע בשכר דירה לאורך כל השנים.

שאול מוצפי: ומדי שנה יוזמים מחדש החלטת ממשלה לחדש את הסיוע.

שאול מוצפי: שר הבינוי והשיכון רואה חשיבות רבה במתן פתרונות קבועים לאוכלוסייה הזאת, ויחד עם משרד ראש הממשלה, משרד הביטחון, אנחנו שותפים לפתרונות שמתגבשים.

שאול מוצפי: ואנחנו מקווים שביחד נעשה את כל המאמץ שהמשפחות האלה יגיעו לקורת גג קבועה.

אבי דיכטר: כן, חבר הכנסת אלעזר שטרן, בבקשה.

אלעזר שטרן: תודה.

אלעזר שטרן: בוקר טוב.

אלעזר שטרן: צריך להגיד לכולם, האלוף מפקדנו יוסי פלד צמצם קצת את הדברים, אני אומר זה גם בהמשך לפתיחה של יושב-ראש הוועדה.

אלעזר שטרן: תראו, ליום הזה יכולים להיות שני כיוונים: אחד, יום הוקרה לאנשי צד"ל.

אלעזר שטרן: ודרך אגב, שאפו למדינת ישראל.

אלעזר שטרן: אני חושב שלמדינת ישראל, ואני איש אופוזיציה לצורך העניין הזה, יש דברים טובים שנעשו כאן.

אלעזר שטרן: אפשר לפגוש אותם גם בסיפה של הדברים גם של האלוף יוסי פלד וגם של יאיר, מה שאמר כאן

אלעזר שטרן: ביחס - - - ואנחנו, הכוונה העיקרית שלנו זה לתת טפיחת כתף לאנשי צד"ל, אבל אמיתית, וחיבוק אמיתי, לצד רצון, שנוכל להגיד שמדינת ישראל יודעת לעמוד במילה שלה ולתמוך במי שנלחם יחד איתה.

אלעזר שטרן: אני לא רוצה להגיד רק למענה, דרך אגב, כדי לא להפחית בעיקר בערכם של לוחמי צד"ל, שעשו את זה גם בשביל המשפחות שלהם וגם בשביל האנשים שלהם.

אלעזר שטרן: עכשיו, אני אומר לך, עלי, נציג אוצר פה: תראה, אנחנו התכוננו ליום זה, אני מקווה שגם אתם באוצר.

אלעזר שטרן: היום הזה על המפה, על הלו"ז של הכנסת, כבר חודשים ארוכים בדברים האלה.

אלעזר שטרן: ואני מקווה שאם כנים דבריכם, אז הוא גם על הלו"ז של משרד האוצר חודשים ארוכים.

אלעזר שטרן: ואנחנו לא עושים יום כל שבוע וכל שבועיים.

אלעזר שטרן: ואני חושב שיכולנו, והלוואי, וזה מה שעמד בראש לנו ועומד גם עוד עכשיו, להגיד שהיום הזה מוריד את הספקות באשר למחויבות של המדינה ולעמידה במחויבות, שהיא לקחה על עצמה דרך אגב, בדברים האלה, כלפי מי שנלחם, כמו שאמרתי קודם, ביחד איתנו, במקביל אלינו, לא משנה.

אלעזר שטרן: אני, דרך אגב, הייתי גם שם כל השנים, וגם באותו לילה שהאלוף פלד מדבר עליו, הייתי מהמופתעים מהכמויות ומהרצון כן להכיל אותם, וגם אחר כך בכל בתי האכלוס של המינהלת של שב"כ ניסינו ללמד, להקנות כל מיני דברים, בתוך כל הבתים האלה.

אלעזר שטרן: אני שם את זה שמה.

אלעזר שטרן: אתה, כנציג משרד האוצר אני מתכוון, אתה הנקודה היחידה פה שבמרכז החדר, זה הכול.

אלעזר שטרן: אנחנו יכולים להכביר מילים על מה שאתה רוצה, ההחלטה הזאת של פתרון סוגיית הדיור, שהיא כבר מכומתת לתקציב, שבתוכה גם מקופל היעדר הטעות המוסרית – אני לא רוצה להגיד עוול – של החלוקה שבין ה-400 לבין ה-200, לא משנה איך אנחנו נלך לזה, זה כאילו הכול עומד פה עכשיו.

אלעזר שטרן: עכשיו, נער הייתי גם זקנתי, גם חבר ועדת הכספים – לך לפתור את זה עד סוף היום, זה מה שאתה צריך לעשות.

אלעזר שטרן: ללכת לשר האוצר, לממונה על התקציבים, להגיד לו: זה עומד פה, אני מבקש שנוכל לתת תשובה.

אלעזר שטרן: זה הכול.

אלעזר שטרן: בשביל זה כל היום הזה, תן לנו שיהיה הרבה יותר של חיבוק ושל הערכה לאנשי צד"ל ולמדינת ישראל.

אלעזר שטרן: וזה מה שמפריע לנו לעשות את זה.

אלעזר שטרן: תודה.

אבי דיכטר: תודה רבה.

אבי דיכטר: מינהלת השיקום או מינהלת הביטחון והסיוע, בבקשה.

דניאלה: בוקר טוב.

דניאלה: משנת 2000 נכנסו לישראל 1,850 בתי אב, שמנו כ-6,700 נפש.

דניאלה: מתוכם עזבו עד שנת 2004 כ-1,040 בתי אב ונשארו כ-800.

דניאלה: בתחילה בהחלטת ממשלה משנת 2000 הוחלט ששירות הביטחון הכללי באמצעות המינהלה הביטחונית לסיוע תשקם או תטפל בקליטתם של כלל המשפחות שהגיעו.

דניאלה: בהמשך, בהחלטה משנת 2001, הוחלט על העברת מרבית המשפחות לטיפול של משרד הקליטה, גם בהחלטת ממשלה 720.

דניאלה: לשירות הביטחון הכללי, המינהלה הביטחונית לסיוע נשארה לטפל בכ-200 בתי אב, שהוגדרו בתוך החלטת הממשלה כאוכלוסייה מיוחדת, שעמדה בקשרים מיוחדים עם זרועות הביטחון.

אבי דיכטר: כמה בתי אב עברו למשרד הקליטה?

דניאלה: כ-600.

דניאלה: זאת אומרת, עברו יותר, אבל במהלך השנים עזבו חלק נכבד מהמשפחות, כ-1,040 משפחות חזרו ללבנון עד שנת 2004, 200 נשארו בשירות הביטחון הכללי.

דניאלה: כך שבפועל נשארו היום כ-600 משפחות במשרד הקליטה, או נכון ל-2004.

דניאלה: עברו יותר, חלקם עזבו עד 2004, ולכן נשארו היום כ-600 בתי אב סך הכול.

דניאלה: דיברתי על אותה אוכלוסייה מיוחדת, וכן קציני צד"ל בכירים, כפי שהוגדרו בתוך החלטת הממשלה.

דניאלה: מכלל בתי האב שמטופלים על ידי המינהלה הביטחונית לסיוע, הרוב המכריע של המשוקמים מחזיקים באזרחות ישראלית, וכך גם לגבי דיור קבע שנרכש - - -

אבי דיכטר: מי שלא מחזיק באזרחות ישראלית זה כי הוא לא רוצה או כי אנחנו לא רוצים כמדינה?

דניאלה: מכל מיני טעמים: חלקם לא גרים בארץ, עם חלקם יש בעיות אחרות.

אבי דיכטר: זאת אומרת, יש מישהו מצד"ל שנמצא בארץ ולא מקבל אזרחות ישראלית?

קריאות: יש.

קריאה: יש כאלו שלא צד"לניקים.

דניאלה: רגע, אני יודעת להתייחס רק למי שמטופל כמובן על ידי המינהלה הביטחונית לסיוע.

דניאלה: כנראה שיש יותר, כי אנחנו יודעים על פחות ממה שאמרו פה.

מרדכי יוגב: כי הם מטפלים ב-200 ויש עוד 400–600.

דניאלה: אבל יש כאלה שלא מתגוררים בארץ.

דניאלה: לכולם יש מעמד קבע, לא בהכרח אזרחות.

אבי דיכטר: מעמד של תושב קבע יש לכולם?

דניאלה: כן.

דניאלה: מי שלא מחזיק באזרחות זה מסיבות שאני אפרט בפניכם לא בפורום הציבורי הזה.

דניאלה: ולרובם המכריע באותה המידה יש גם דיור קבע.

דניאלה: כל מי שמטופל על ידי המנהלה, הרוב המכריע מחזיקים דיור קבע.

אבי דיכטר: סיימתם, מנב"ס?

דניאלה: אלא אם יש לכם שאלות נוספות.

אבי דיכטר: משרד הקליטה הגיעו, דרך אגב?

אבי דיכטר: אני מבקש להעביר את רשות הדיבור לאנשים מקרב אנשי צד"ל.

אבי דיכטר: פאדי נמור, בבקשה.

פאדי נמור: שלום לכולם, שמי פאדי נמור, קצין תותחנים בצד"ל, בעל ותק של 15 שנה, תושב מרג' עיון לשעבר.

פאדי נמור: כיום מתגורר בקרית שמונה, עובד בחינוך כרכז תלמידי צד"ל בקרית שמונה וצפת.

פאדי נמור: ראשית, תודה לכם על ההזדמנות הזו, לדבר בפני הוועדה המכובדת ולהציג את הכאב של רוב אנשי צד"ל.

פאדי נמור: קודם כול, אני נמצא בארץ עם משפחתי הקטנה והקרובה בלבד, ולעולם לא חשבתי שאצטרך לנטוש את ההורים ואת המשפחה המורחבת.

פאדי נמור: כך גם את הבית, שהדבר היחיד שהצלחתי להוציא ממנו ביום הנסיגה היה התמונה של הילדה שלי שהייתה תלויה על הקיר.

פאדי נמור: ברגע זה הבנתי עד כמה החיים יכולים להיות קשים.

פאדי נמור: אנחנו לוחמי צד"ל, שהקרבנו דם יקר של מאות חללים, למען ביטחונם של תושבי דרום לבנון, כפי שאמרת, ושל תושבי צפון ישראל, נאלצנו לפני יותר מ-18 שנים לנטוש את המולדת שלנו, את האדמה, את הבית, את ההורים, ולהגיע לארץ עקב נסיגת צה"ל מדרום לבנון ללא הסכם וללא תיאום.

פאדי נמור: דבר זה היה מאכזב מאוד.

פאדי נמור: האכזבה הגדולה הייתה משיטת הנסיגה ללא הודעה מוקדמת.

פאדי נמור: והאכזבה הזו הלכה והחמירה בארץ בגלל ההתייחסות הרשלנית של הממשלה כלפינו.

פאדי נמור: חברים, הגיע הזמן להסיר את העוול ולדבר בכנות.

פאדי נמור: כל הממשלות במשך שנים כשלו בטיפולן בענייננו, ואת זה ניתן לראות מכך שעד היום רוב אנשי צד"ל חיים במצוקה וסובלים מקשיים רבים.

פאדי נמור: הכישלון הוא סך כל המאמצים שנעשים לא נכון, וכל המאמצים שלא נעשים בכלל.

פאדי נמור: וזה מה שקרה איתנו.

פאדי נמור: היו מאמצים, היו החלטות, אבל החלטות לא נכונות, כמו ההחלטה המפורסמת מספר 720, שהתקבלה בשנת 2001.

פאדי נמור: ההחלטה הזו חילקה את צד"ל לשתיים.

פאדי נמור: למרות שבשנים הכי קשות בלבנון הוא נשאר גוף אחד ולב אחד, אבל לצערנו בארץ התפרק.

פאדי נמור: ופה עשו לנו כמו חלוקת שכבות, דבר שנגמר בעולם מזמן, אבל זה נעשה כלפינו.

פאדי נמור: ובראש הדברים החשובים שהיה צריך לעשות מזמן ולא נעשה – פתרון לבעיית הדיור.

פאדי נמור: הבעיה הזו היא הבעיה הקשה ביותר של האוכלוסייה הגדולה ביותר מאנשי צד"ל, שנותרה ללא קורת גג משלה, והיא סובלת מאוד מהבעיה הזו, שפוגעת בכל התחומים: בתחום הרגשי, הבריאותי, הכלכלי.

פאדי נמור: ובנקודה הזו חשוב לציין, שרוב אנשי צד"ל גרים בשכירות, ונכנעים ללחץ של בעלי הדירות, שמבקשים כל שנה להעלות את השכר או לעזוב את הדירה.

פאדי נמור: לכן אנו פונים שוב לממשלה, ומבקשים פתרון הוגן לבעיה הזו, דרך החלטה ממשלתית.

פאדי נמור: אני הופתעתי ממה ששמעתי היום מנציג של שר האוצר.

פאדי נמור: אנחנו מחכים להחלטה ממשלתית שתפתור לנו את הבעיה, מפני שהיה תקדים מוצלח, כשהממשלה פתרה את הבעיה הזו לחלק קטן מאיתנו, מטופלי המנב"ס.

פאדי נמור: לכן בעניין זה המשימה לא הושלמה, על הממשלה להשלים את המשימה.

אבי דיכטר: תודה רבה, פאדי.

פאדי נמור: עוד דבר, אדוני.

אבי דיכטר: אה, תפדל.

פאדי נמור: דבר חשוב מאוד, גם מהדברים שלא נעשו עד היום והיה צריך לעשות מזמן הוא להוקיר לאנשים שהקריבו בשנים הטובות שלהם, כשהיו צעירים, למען ביטחונה של המדינה.

פאדי נמור: האנשים האלה היום הם במצב בריאותי קשה, כלכלי קשה, ובגיל מבוגר.

פאדי נמור: לכן מגיע להם פנסיה שתאפשר להם לחיות בכבוד, כהוקרה על מה שעשו בעבר.

פאדי נמור: ודבר נוסף, להוקיר לחללי צד"ל.

פאדי נמור: צריך להוקיר את חללי צד"ל ולשלב אותם במורשת של משרד הביטחון, ולזכור אותם ביום הזיכרון – ביום הזיכרון כל החללים נזכרים, חוץ מחללי צד"ל – לזכור אותם ביום הזיכרון, וגם לזכור את כל הנושא של צד"ל ולציין יום הנסיגה במוסדות החינוך ובהיסטוריה של המדינה.

פאדי נמור: תודה ענקית לכם, ונקווה שבזכות היום הזה יהיה לנו, בני העוזבים, מחר יותר טוב מהיום.

פאדי נמור: תודה.

אבי דיכטר: תודה רבה, מר פאדי נמור.

אבי דיכטר: הדובר הבא – פארס אלחג'.

אלעזר שטרן: אם אנחנו לא פה, הישיבה בערבית.

אבי דיכטר: לא, כי אומר הפתגם: שאל על השכן לפני שאתה קונה בית.

אבי דיכטר: אז הם שאלו על השכן, מצאו שכן לא רע, ביני ובינכ, ועכשיו הבית זה – תפדל.

פאדי נמור: עכשיו העדיפות לבית.

פארס אלחג': בוקר טוב לכולם, קהל נכבד, שלום רב.

פארס אלחג': אני החתום מטה, פארס אלחג׳, אזרח לבנוני, דרוזי תושב דרום לבנון לשעבר.

אלעזר שטרן: מאיפה רק?

פארס אלחג': עין עטא.

פארס אלחג': הגזרה המזרחית.

אלעזר שטרן: כן, יודעים, מכירים.

פארס אלחג': הגעתי לישראל במאי 2000 עם נסיגת כוחות צה״ל מלבנון, מתגורר כיום בירכא, נשוי פלוס ארבעה ילדים, וכיום עובד בחברת 16 שנים בתחום ציוד מכני, אח שכול למשפחה שכולה.

פארס אלחג': זיכרון העם אינו שוכח את היום שבו ויתרתם על צבא דרום לבנון, ואת בריחתכם מהאחריות כלפי אנשי צד״ל.

פארס אלחג': ואתם הפקרתם אנשים אלה, ומי כמוכם יודע את ההקרבה אשר הקריבו אנשים אלה למענכם ולמען ביטחונה של מדינת ישראל, אשר כל אחד מאיתנו ויתר על המולדת שלו, והכול למענכם.

פארס אלחג': הרי תגידו לי מה המחיר לכך.

פארס אלחג': אני בטוח בכך שכל מחיר שאתם תיתנו הוא זול מאוד, ולכן תיתנו לנו לפחות לחיות כמו אזרחי המדינה.

פארס אלחג': במהלך מגוריי מחוץ לרצועת הביטחון שותפתי כמקור ביטחוני בשירות הביטחון הכללי, שב"כ, במשך מספר שנים, אשר כל פעולה ותרומה הינה העברת מידע מודיעיני רגיש, ופועל תוך שיתוף פעולה מלא בזמן אמת.

פארס אלחג': נחשפתי כמקור, דבר שסיכן ומסכן אותי ואת חיי ובני משפחתי שנשארו בלבנון עד עצם היום הזה.

פארס אלחג': רוצה לציין, גם אני לא מטופל על ידי המנב״ס.

פארס אלחג': זה כנראה נובע מסירוב השב״כ או מחוסר מידע מדויק ותיעוד לקוי של המפעיל בשטח.

פארס אלחג': מאז הנסיגה התנתק הקשר ביני לבין משפחתי, בעיקר ההורים שלי.

פארס אלחג': קרוב משפחה שגר בחו"ל פנה אליי בקריאה נרגשת לסייע לאמא.

פארס אלחג': אמא שלי חלתה מאוד וסובלת קשה ממחלת סוכרת ולחץ דם, מאז שאחי נוהאד אלחאג'י, ששירת בצד״ל ונהרג בפיגוע ספטמבר 1984 בתוך לבנון, כמובן אינה עובדת ואינה מקבלת כל סיוע שהוא.

פארס אלחג': לכן האמצעים שלי ומשכורתי אינה מאפשרת לי לסייע לה, כאשר נחסמה בפניי באופן סופי כל אפשרות לכך.

פארס אלחג': בקיץ 2016 קיבלתי הודעה מאותו חבר, שאמר ל: תהיה חזק, אמא שלך נפטרה.

פארס אלחג': באותו רגע הדמעות שלי זלגו.

פארס אלחג': לקחתי את זה קשה מאוד.

פארס אלחג': ומי כמוכם מכיר את ההרגשה באובדן אמא שלו.

פארס אלחג': ואם הייתם במקומי מה הייתם עושים, תענו לי עכשיו.

פארס אלחג': אשתי והילדים שלי כל כך אוהבים לראות אותה והתחילו לבכות, ולא היה ולא תהיה לנו אפשרות לנסוע ללבנון ללוויה של אמא, ולנחם את האחים והדודים שלי, בגלל המצב שאני נמצא כאן, ואני בטוח שאף מכם לא רוצה להיות במצב שאני נמצא בו.

פארס אלחג': הגשתי עתירה לבג״ץ 9151/11 באמצעות עורך דין סאמר עלי.

פארס אלחג': בנובמבר 2016 ניתן פסק הדין בענייני.

פארס אלחג': השופט מלצר קבע בפסק הדין כי בקשתי להיות מוכר כזכאי לטיפול המנב״ס תובא בפני תת-אלוף במיל' יגאל פרסלר תוך 60 ימים.

פארס אלחג': למצער, החומר הנוסף והמשמעותי ביותר הגיע לידי לאחר חקירה ודרישה רק בסוף חודש אוגוסט 2017, כאשר מפעילי בשב״כ – שאני לא אזכיר את שמו – מאשר בתצהירו כי פעלתי בשירות השב״כ מספר שנים.

פארס אלחג': תצהיר חשוב זה לא היה לנגד עיני הבג״ץ בנובמבר 2016.

פארס אלחג': התצהיר הועבר לתת-אלוף פרסלר, ותשובתו הייתה שלילית .

פארס אלחג': דרישות לתקן: אבקש משר הביטחון להעניק תעודת שחרור רק למי ששירת בצד״ל; אבקש משר הביטחון לקבל המלצה להקצאות עבור מגרש לבנייה עצמית, בהתאם להוראות ותנאי תקנה (24)(25)(א) לחוק חובת המכרזים; אבקש משר הביטחון המלצה על שירות בצבא מלא בתוקף, כי אנחם לא נחשבים חיילים, ונחשבים אזרחים לפי טענת היועץ המשפטי של משרד הביטחון – אנחנו נחשבים במדינה לא חיילים, אנחנו נחשבים אזרחים, וזה מה שקרה לי במינהל; אבקש ממשרד הביטחון לקיים את ההבטחות המינימליות שמגיעות לי ולכל חבריי, על אשר הקרבנו למען ביטחונה של מדינת ישראל, שאפילו היהודים אינם מוכנים להקריב אפילו חלק קטן ממה שהקרבנו, שהן לסייע לנו בדברים בסיסיים, ולפתור לנו את הבעיות שיאפשרו לנו לחיות כמו שאר קצינים הבכירים, כי אנחנו עכשיו חלק בלתי נפרד אחד מהשני.

פארס אלחג': בעיות אשר מצריכות טיפול מיידי זה דיור, בעיות תעסוקה, חינוך, בריאות, התייחסות עובדי המינהלת לסייענים – חוסר התאמת מטפלי השיקום, הטבות סוציאליות.

פארס אלחג': לסיום, אני וכל חבריי לא נשכח את היום השחור הזה, איך עזבנו והגענו לגורל אשר הם הפנו אותנו אליו.

פארס אלחג': ולצערי הם הפנו את גבם אלינו וזרקו אותנו ללא התייחסות בכלל.

פארס אלחג': התייחסו לקצינים בצורה אחרת משאר החיילים ומשפחותיהם.

פארס אלחג': לכן כאן אני מבקש ומפנה את האצבע לכל הגורמים האחראים, לחזור ולתקן את העוול והסבל לכל אחד ואחד באשר הוא, בלי התייחסות למעמדו ובלי אפליה בין המשפחות, ולדאוג להם כאחד ולסייע להם בכל אשר ידרשו על מנת לחיות בכבוד, כמו שאר הקצינים, כי כאן אין לנו מולדת, כי המולדת שלנו עכשיו היא מדינת ישראל, אשר אנו שמחים להיות חלק בלתי נפרד ממנה, כי אני שפוט בלבנון ובכל אשר אהיה בגזר דין מוות, ואין לי ארץ אחרת לחיות בה.

פארס אלחג': וכולי תקווה שתענו לדרישות שלי ושל חבריי, על מנת שנחייה בשלום, בשוויון ובביטחון ביניכם, במדינתנו החדשה, מדינת ישראל.

פארס אלחג': תודה לכם על שהקשבתם לי.

אבי דיכטר: תודה רבה לפארס אלחג'.

אבי דיכטר: חבר הכנסת מוטי יוגב, ואנחנו אחרי זה נחזור לעוד דוברים מצד"ל.

אבי דיכטר: בבקשה, חבר הכנסת מוטי יוגב.

קריאה: יש גם מלווים של צד"ל.

אבי דיכטר: טוב, אנחנו הולכים לאט-לאט.

אבי דיכטר: יש מלווים, יש צד"ל.

אבי דיכטר: גם לחברי כנסת מגיע לדבר, בכל אופן הם - - -

מרדכי יוגב: טוב, ברשות היושב-ראש, חבריי ומפקדיי – האלוף יוסי פלד, יגאל פרסלר – וכל אנשי צד"ל שנמצאים פה, גם אני זכיתי להיות בתקופות הללו בלבנון, אם במרג' עיון, אם בעין אל עטא, אם במלחמת שלום הגליל, אם בשווייא, עין קיניא, מקומות רבים אחרים.

מרדכי יוגב: אני חושב, אדוני היושב-ראש, ואין מה להאריך, אני גם לא רוצה להאריך בדבריי, שזו חובתה של מדינת ישראל, להשיב נאמנות למי שהיו נאמנים לה, ולמי שנאלצו לעזוב את בתיהם בן לילה בהחלטה כזו ואחרת, והיו איתנו באמת באש ובמים.

מרדכי יוגב: אני זוכר את עצמי שוהה ימים ולילות במוצב שווייא כמג"ד 202, כדי לתפוס איזושהי חוליית מחבלים על הדרך.

מרדכי יוגב: וההפרדה הזאת בשיקום – ויגאל כבר פנה אליי בשנתיים, שלוש, ארבע האחרונות ולא הצלחנו להבקיע – ההפרדה הזאת בשיקום בין מ"פ ומעלה לבין פחות מכך, ציינו את זה פה, high society ואחרים, היא דבר שבלשון המעטה היא לא לתפארת מדינת ישראל, בלשון פשוטה היא לא מוסרית, וגם זה כבר אמרו.

מרדכי יוגב: אני רוצה לגעת רק עוד בנקודה אחת בטרם, אדוני היושב-ראש, אני אגיד שתי מסקנות: אם שמתם לב, גם הנהלת הוועדה, יש פה חוסר מדויק של נתונים.

מרדכי יוגב: בדף שקיבלנו נאמר: כ-400 בתי אב בטיפול משרד הקליטה.

מרדכי יוגב: האחראית על מנב"ס אמרה שהיא חושבת שיש שם כ-600.

דניאלה: אמרתי שהיו.

מרדכי יוגב: 200 בטיפול מנב"ס – וכ-600.

מרדכי יוגב: אני חושב שאחרי 18 שנה אנחנו צריכים לישיבת המעקב הבאה שיהיה פה גם נציג משרד הפנים, או לחלופין שהמינהלת תדע להגיד לנו בשמות – רק מדובר ב-600, לא מדובר פה באלפים – שהגיעו לישראל, מישהו צריך לדעת איפה הם, מצידי גם מה מצבם – יש דירה, אין דירה – ולהיות בר יכולת מימוש של עשייה כמו שצריך.

מרדכי יוגב: נראה לי שיש פה איזשהו פער נתונים.

מרדכי יוגב: דבר אחרון, אדוני היושב-ראש, אנחנו הרי יודעים שאנחנו אולי גם בשנת בחירות, ומתי הכנסת תתפזר איננו יודעים.

מרדכי יוגב: יום כזה של הוקרה לא כל יום נעשה, ואני מוקיר את אלה שקבעו את יום ההוקרה.

מרדכי יוגב: אני חושב שאנחנו צריכים לעשות ועדת מעקב, שתבקש מנציג האוצר שלא נמצא כאן, אבל יותר מזה, ממזכיר הממשלה, שקיבל את האחריות עליו.

מרדכי יוגב: צריך להיות פה מזכיר הממשלה בוועדת המעקב ועלי.

מרדכי יוגב: ועדת מעקב שתהיה תוך חודש וחצי, חודשים, תבקש את החלטת הממשלה, כפי שאמר היושב-ראש, בתקציב ובלוחות זמנים, לתת דירה, כפי שאמר האלוף יוסי פלד, לכל יוצאי צד"ל, לכל משפחה מיוצאי צד"ל; ולבחון גם את הדברים הנוספים, אם באיזה סיוע כלשהו לגילאי הפנסיה – אינני יודע, זה דבר נוסף, אם כן היית פה או לא היית פה, שנאמר כשאלה – או גם בזיכרון של הנופלים.

מרדכי יוגב: אלה הן שלוש החלטות, שלחלקן יש משמעות כספית, חלקן פחות.

מרדכי יוגב: וצריך פה את מזכיר הממשלה, שהוא המחויב לדבר, כפי שנאמר, כמובן את האוצר, ואת עצמנו כוועדה שתדרוש את הדברים בלוחות זמנים קצרים, כדי שנתקן את מה שחובתנו לתקן למי שהיו נאמנים לנו.

מרדכי יוגב: תודה.

אבי דיכטר: תודה רבה.

אבי דיכטר: אני מבקש ממר צחי ברקת – אני לא יודע אם הוא מוגדר צד"ל - - -

צחי ברקת: תומכי לחימה.

אבי דיכטר: כי צחי לא זכור לי בלבנון.

צחי ברקת: אני צחי ברקת, אני גמלאי צה"ל ומערכת הביטחון, שירות כולל של 50 שנה – מילואים, סדיר, קבע וקהיליית המודיעין, מתוכם 22 שנה בלבנון, מ-1978 ועד 2000.

צחי ברקת: "אני מאשים", בהשאלה על הספר של אמיל זולא על משפט דרייפוס.

צחי ברקת: צד"ל טרם הנסיגה מנה שישה גדודי חי"ר, גדוד שריון וגדוד ארטילריה; צד"ל החזיק 30 מוצבים, למעומדת עשרה מוצבים של צה"ל.

צחי ברקת: בכל שנות שהות צה"ל בלבנון ועד לנסיגה נהרגו 680 לוחמי צד"ל לעומת 235 לוחמי צה"ל, למעט חללי אסון המסוקים.

צחי ברקת: לוחמי צד"ל ב-25 שנות פעילות קיבלו הבטחות שצה"ל יישאר ברצועת הביטחון, ואם יצא המהלך יהיה בהסדר שידאג לגורלם ורווחתם, ושהקשר עם מדינת ישראל יהיה לנצח.

צחי ברקת: כ-8,000 נפש נכנסו לישראל בנסיגה, השאירו אחריהם בתים מפוארים, רכוש רב, הנאמד במיליוני דולרים, משפחות גרעיניות ועבר מפואר.

צחי ברקת: חבר הכנסת אבי דיכטר הסביר בריאיון טלוויזיוני בהקשר לעזה את ההבדל בין המילים הערביות אח'סא ואחסא – אח'סא של סירוס ואחסא של סטטיסטיקה.

צחי ברקת: ואני אומר בלשון השאלה ח'סוהום: ח'סו את גאוותם, ח'סו את כבודם, ח'סו את האגו, ח'סו את מעמדם מול נשותיהם וילדיהם.

צחי ברקת: מחיילים וקצינים עם כבוד וגאווה, הפכו לוחמי צד"ל לעובדים קשי יום, הנלחמים מעבר לשרידות הכלכלית והרמת כבודם וגאוותם, שנרמסו אל מול משפחותיהם בארץ ובלבנון.

צחי ברקת: חוסר ניסיון תעסוקתי עם מיומנויות אזרחיות, גיל גבוה, לא תרמו, אלא השיגו אותם לאחור בהיבט הכלכלי.

צחי ברקת: מדובר בבני ברית, ציבור גדול שקשר גורלו עם מדינת ישראל, ובמשך 25 שנים שילם מחיר כבד באבדות, פצועים ונכים.

צחי ברקת: הלוחמים לא בחרו את מצבם, שנפכה עליהם.

צחי ברקת: ממשלת ישראל הייתה צריכה לקבל על עצמה כחובה עליונה את שיקומם של אלפי לוחמים, ללא הפרדה מלאכותית ובלתי מושכלת בנושאי דרגות ותפקידים, דבר שגרם ליריבויות בין שתי אוכלוסיות אלו.

צחי ברקת: למרבית האוכלוסייה, כ-400 משפחות מתוך 600, לא סופקו פתרונות דיור, והינם מתגוררים בדירות שכורות ללא תמיכה ממשלתית לכיסוי ההוצאות האלמנטריות.

צחי ברקת: המדינה כמדינה לא מצאה לנכון לסייע בפתרונות תעסוקה קבועים ולשלבם במשק הישראלי.

צחי ברקת: שום מוסד, גורם ממשלתי, למעט חברת חשמל, ולמרות הפניות, לא היו מוכנים לסייע.

צחי ברקת: הלוחמים ומשפחותיהם נשחקו בין גלגלי הבירוקרטיה הישראלית, ובמקום שיפרשו עבורם שטיח אדום בצורה של הקצאת משאבים מיידית, חקיקה ראויה וסלי קליטה נדיבים, נפרשה בפניהם דרך קוצים ונתיב של השפלה וייסורים.

צחי ברקת: החמור והעצוב שהיחס המביש והמתעלם של המערכת היה ביחס הפוך לחום שקיבלו הלוחמים ומשפחותיהם מהציבוריות הישראלית.

צחי ברקת: עם הזמן חלפה התעניינות הציבור בגורל הלוחמים.

צחי ברקת: ולא רק זאת, כל ארגוני זכויות האדם היוצאים להילחם עבור פליטים וסבל של אוכלוסיות זרות, כאילו לא היו קיימים.

אבי דיכטר: צחי, אני לא הגבלתי אותך בזמן, אבל אין לנו זמן בלתי מוגבל.

צחי ברקת: זה כבר נגמר.

צחי ברקת: דקה וחצי.

אבי דיכטר: מאה אחוז.

צחי ברקת: העצוב והמפתיע הוא שצה"ל, הגוף העמית, הישיר – נדם, נמוג, התאדה ונעלם.

צחי ברקת: יק"ל שימשה למפקדיה שנשארו במערכת קרש קפיצה לפירמידת הפיקוד בצה"ל ולראשי ארגונים שונים.

צחי ברקת: מפקדים אלו, למעט מאיר דגן, זיכרונו לברכה, הדירו את עצמם ממעורבות ישירה בגורל פקודיהם.

צחי ברקת: כתם שחור בכל מהלך הנסיגה ולאחריה שקשה למחוק אותו.

צחי ברקת: תזכורת שלילית לכל גורם המעוניין לקשור גורלו עם מדינת ישראל.

צחי ברקת: ולמרות דרך החתחתים שעברו, משרתים בני הלוחמים בצה"ל, שלושה מהם קיבלו את אות הנשיא כחיילים מצטיינים

קריאה: ואחד פה.

צחי ברקת: ההתייחסות המתעלמת והמנוכרת של מדינת ישראל, כפי שמתבטאת היום מול לוחמי צד"ל ומשפחותיהם, מהווה עוול מוסרי ונוגד ערכים אנושיים ישראלים של המדינה, כמתבקש ממגילת העצמאות.

צחי ברקת: אצטט את שר הביטחון דאז פרופ' ארנס בראיון לעיתון מעריב בערב ראש השנה האחרון: "המדינה בגדה בצד"ל".

צחי ברקת: ביום הוקרה זה חייבים לשוב ולעגן בסדר-היום, מתוך עשרות נושאים מחויבי טיפול בנוגע ללוחמים ומשפחותיהם, נושא מרכזי – מתן דיור לכל בית אב שלא קיבל, באותו סדר גודל ובאותו לו"ז שקיבלו מטופלי מנב"ס.

צחי ברקת: ובהמשך, גימלה חודשית וקבועה על פי פרמטרים ככל משרת צה"ל.

צחי ברקת: ועכשיו אני מסיים עם משהו אישי.

צחי ברקת: היום 13 בנובמבר.

צחי ברקת: לפני 54 שנים, בטח הרבה עוד לא נולדו אז, נובמבר 1964, יום ו', נר ראשון של חנוכה, כבן קיבוץ דן הייתי נער צעיר, כשנתיים לפני גיוס לצבא, המשק נכתש בהפגזה סורית נוראית.

צחי ברקת: מאותו ערב וחודשים קדימה, המשק זכה לסיוע רצוף ושיקום של מוסדות המדינה.

צחי ברקת: שם נוכחתי מהי אחריות לאומית ומעורבות מדינה בעת כאוס, מה שלא פעל מול לוחמי צד"ל לאחר הנסיגה.

צחי ברקת: תודה.

אבי דיכטר: תודה רבה.

אבי דיכטר: אנחנו עוברים למר ג'ורג' דיאב.

אבי דיכטר: תפדל.

ג'ורג' דיאב: בוקר טוב לכולם, חברי הוועדה, אנשי עמותת ״צדק לצד״ל״, ואחרונים והיקרים מכול אנשי צד״ל, מכובדיי כולם, אני מתרגש וכבוד הוא לי לשבת פה ולדבר אליכם.

ג'ורג' דיאב: קוראים לי ג׳ורג׳ דיאב, אני בן 2, ואני גר בנהריה, עיר בה אני חי מיום הנסיגה, עיר בה גדלתי, התחנכתי והתפתחתי.

ג'ורג' דיאב: אני בן בכור לאבא יוצא צד״ל בשם חנא, אשר שירת 15 שנים בצד׳׳ל בתור איש חימוש ולאחר מכן איש בעולם המבצעים.

ג'ורג' דיאב: כיום אני מתגורר בארץ ביחד עם משפחתי המצומצמת, כאשר רוב המשפחה נשארה שם מאחור.

ג'ורג' דיאב: בגיל 18 התגייסתי לצבא מתוך בחירה ואמונה שזאת הדרך הנכונה בעיניי כעוד צעד להשתלבות בחברה הישראלית.

ג'ורג' דיאב: התחנכתי בבית נוצרי וספגתי את הערכים והחינוך של הוריי, ויחד את החינוך הממלכתי פה בארץ המעודד ויוצר שיח נכון על תרומה ושירות משמעותי.

ג'ורג' דיאב: לאחר שנלחמתי לבטל את הפטור משירות אליו הייתי זכאי, התגייסתי ושובצתי לקורס מ״כים של מערך מגל, מערך שאמון על הטירונות הכלל צה״לית, ובעצם מהווה לטירון שער כניסה לצבא.

ג'ורג' דיאב: הייתי מ״כ בבט"ר ניצנים, מ״מ בפלוגה מגדרית שמגייסת - - - גברים, ביניהם בני ישיבות, במחנה 80, מ״מ בקורס מ״כים, וכיום אני סמ״פ בפלוגת ארד במערך הטכני של חיל האוויר, כאשר היעד הבא הוא קורס מ״פים שעתיד לבוא.

ג'ורג' דיאב: במהלך השנה האחרונה ביום העצמאות ה-70 קיבלתי את אות מצטיין הנשיא, שהיווה מבחינתי את שיא השירות ואת ההערכה של מפקדיי כלפיי.

ג'ורג' דיאב: את סיפורי האישי אני מספר, על מנת שתראו שעומד מולכם בן לדור שני של קהילת צד״ל, שמצליח להשתלב פה בארץ, ומאמין שהינו מקבל ויקבל שוויון הזדמנויות מלא בהמשך פיתוחו העתידי, ויודע שיש לו את הכלים ביד להצליח ואת חופש הבחירה לבחור את הדרך, כאשר כל הדלתות פתוחות פה מולו.

ג'ורג' דיאב: וזאת משום שגדלתי פה, ספגתי פה את התרבות, את השפה וכו'.

ג'ורג' דיאב: כמוני יש רבים בני גילי, קטנים ממני וגדולים ממני, שמשתלבים בשוק העבודה, לומדים ומפתחים קריירה, והרבה שתרמו ותורמים דרך השירות הלאומי ומעט דרך השירות הצבאי.

ג'ורג' דיאב: לעומתי, לעומת הדור השני ולעומת הדור שלישי שלאט לאט מתפתח פה בארץ, יש את הורינו בני הדור הראשון, אשר בין לילה נאלצו לעזוב את המקום המוכר להם, ולברוח לארץ זרה להם בכלל התחומים.

ג'ורג' דיאב: הם עזבו משפחות, עזבו את ארץ מולדתם, את הבתים שלהם, את הקריירות ומקומות העבודה, ואת כל מה שהכירו.

ג'ורג' דיאב: ההגעה לארץ היוותה עבורם אתגר גדול, שהרבה מהם עד היום לא מצליחים להתגבר עליו.

ג'ורג' דיאב: דבר שידוע, משום שלבן אדם בן 40 יהיה קשה לספוג את מה שילד בן שמונה שעלה לארץ יצליח, יהיה לו קשה להתנתק ממה שהוא מכיר וללמוד הכול מהתחלה.

ג'ורג' דיאב: מצוקתם הכלכלית של אנשי צד״ל ברובם היא גדולה.

ג'ורג' דיאב: האנשים עדיין חיים בשכירות, למרות שבכסף ששולם על שכר דירה ועל הסיוע שקיבלנו מהמדינה עד עצם היום הזה, כבר מזמן יכלו להתחיל סוג של משכנתא או אפילו כבר לסיים, לשלם על בית.

ג'ורג' דיאב: האנשים בקושי סוגרים את החודש ומתקשים לנהל את עצמם, מתקשים ליצור הכנסה שראויה למשפחה, שתאפשר להם גם מותרות וטיפה הנאה מהחיים.

ג'ורג' דיאב: ואני חושב שבתור בן אדם שחווה וחווה את המצב, הפתרון היה יכול להגיע קודם והייתה אפשרות לכך.

ג'ורג' דיאב: אוסיף ואגיד, שהחלוקה שהתבצעה בין אנשי צד״ל פגעה בנו.

ג'ורג' דיאב: וכאיש צבא היום אני יכול להבין את העדיפות המסוימת שקיבלו כנראה הדרג הבכיר בצד"ל, אבל זה לא אומר שהדרג הפחות בכיר או הדרג הזוטר לא זכאי לקבל את מה שהם קיבלו.

ג'ורג' דיאב: אני נמצא פה היום מלא תקווה שהפתרון יגיע במהרה, כדי לאפשר לאנשים היקרים פה לחייך טיפה, ולתת להם לנשום לרווחה אחרי כל הסבל שהם עברו ועדין עוברים.

ג'ורג' דיאב: אני אסכם במשפט שנכתב על ידי ראלף מרסטון: מה שתעשה היום עשוי לשפר את כל ימי המחר.

ג'ורג' דיאב: אז בוא נעשה היום את מה שישפר את כל ימי המחר של קהילת צד״ל; בוא נעשה היום את מה שיוביל להשתלבות טובה יותר של הדור הראשון; ובוא נעשה היום את מה שיוביל לחינוך טוב יותר לדורות הבאים בקהילה הגדלה, חינוך שיושתת על אהבת הארץ, התרומה לה ובה, על ערכים ליברליים, על תרבות ישראלית, ויחד עם זאת גם תרבות וערכים מהבית – לבנוניים, נוצרים – וכבוד האדם, כי בסופו של דבר אני מרגיש שהדורות הבאים טיפה נפגעים כאשר האבא והאמא עסוקים כל היום בלפרנס את הבית, ופחות עוסקים גם בחינוך, ולצערי גם רואים את זה במקומות מסוימים.

ג'ורג' דיאב: תודה רבה.

אבי דיכטר: תודה רבה.

אבי דיכטר: מדהים.

אבי דיכטר: אתה מדבר גם ערבית?

אבי דיכטר: יש לו עברית יותר טובה מאשר צבר.

אבי דיכטר: אל תיפגע, צחי, לדעתי העברית שלו יותר טובה משלך ושלי.

אבי דיכטר: יישר כוח.

ג'ורג' דיאב: תודה רבה.

אבי דיכטר: אני מבקש מראש מועצת מטולה מר דוד אזולאי.

דוד אזולאי: בוקר טוב, כבוד היושב-ראש, חברי הוועדה, נכבדיי כולם.

דוד אזולאי: כאחד ששירת 13 שנה בצד הלבנוני, יחד עם לוחמי צד"ל, מכיר היטב את כל הפעילות הזאת, וכאחד שנמצא ב-18 שנה האחרונות כאן במדינת ישראל במטולה, ובשלוש וחצי השנים האחרונות גם כראש הרשות, אני חושב שמיותר לומר על העוול הנוראי שנמצא וקורה פה כלפי אוכלוסיית צד"ל.

דוד אזולאי: אני רוצה לדבר דווקא מהפן של ההנצחה.

דוד אזולאי: לצערי, מדינת ישראל 18 שנה לא מצאה את הדרך והמקום להנציח את חללי צד"ל.

דוד אזולאי: בשלוש וחצי שנים האחרונות נחשפתי לאנדרטה שאנחנו רוצים להקים ב"גדר הטובה", שמסמלת את הדו קיום האמיתי בין מדינת ישראל לבין אוכלוסיית צד"ל.

ענת ברקו: היום אין שום דבר?

דוד אזולאי: שום דבר.

דוד אזולאי: לפני שנה וחצי גם עשינו הנחת אבן פינה עם סגן הרמטכ"ל ועם מנכ"ל משרד הביטחון.

דוד אזולאי: והיום אני אומר לכם שבשלוש שנים האחרונות אני נאבק על פרוטות, מדובר על 2.5 מיליון שקל סך הכול, להקים אנדרטה לתפארת מדינת ישראל, ולזכור ולכבד את חללי צד"ל.

דוד אזולאי: ומשחקים איתנו במשחקים.

דוד אזולאי: אני כל שבוע מול היחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון.

דוד אזולאי: יש לי פתרון גם לזה.

דוד אזולאי: יש לנו החלטת ממשלה שעברה לא מזמן, שאפשר להכניס לתוכה את התקצוב הזה, ולמנוע את כל הבירוקרטיות המיותרות – יחידת הבינוי של משרד הביטחון.

דוד אזולאי: ויש פה מלא בירוקרטיה.

דוד אזולאי: מדובר פה על 2.5 מיליון שקל להקים אנדרטה.

דוד אזולאי: לצד זה, דרך אגב, יש לי תוכנית נוספת, לתעסוקה לאנשי צד"ל שגרים במטולה – יש לי 17 משפחות, ועוד משפחות שגרות בקרית שמונה סמוך למטולה – להקים מקום קטן למסחר לתיירות.

דוד אזולאי: אני מדבר על מקום מאוד מאוד קטן, שהצעתי אותו למשרד ראש הממשלה, ולצערי הוא נדחה, שהוא יהיה פטור ממע"מ בדיוק כמו באילת, והוא יופעל רק על ידי אנשי צד"ל.

דוד אזולאי: לדעתי, זה פתרון של תעסוקה שאני יכול לתת למשפחות שגרות אצלי ובקרית שמונה, וזה משהו קטן שעולה פרוטות למדינת ישראל.

דוד אזולאי: ואני אומר: זו הזדמנות להרים פה את הכפפה ולראות איך אנחנו עושים את זה.

דוד אזולאי: תודה רבה.

אבי דיכטר: תודה רבה, דוד אזולאי.

אבי דיכטר: הלן נצר.

קריאה: נסר.

קריאה: ניצחון.

אבי דיכטר: שמע, בתור אחד שגדל על המשפט הלא טוב של ניצחון - - -

אבי דיכטר: הלן נסר, בבקשה.

הלן נסר אסעד: שלום לכולם, שמי הלן אסעד נסר ואני תושבת חיפה.

הלן נסר אסעד: אני בארץ משנת 1992, אבל המשפחה שלי והשורשים שלי בדרום לבנון.

הלן נסר אסעד: נולדתי בכפר עישייה למשפחת נאסר.

הלן נסר אסעד: הרבה ישראלים מכירים את המשפחה שלי.

הלן נסר אסעד: לצערי הרב, הודבק לנו הכינוי ״שושלת המוות".

הלן נסר אסעד: אני בת שכולה ואחות שכולה.

הלן נסר אסעד: אבי וארבעה מאחיי נהרגו במלחמה בדרום לבנון.

הלן נסר אסעד: שלושת אחיי הגדולים נהרגו כשהם לובשים את מדי צד״ל.

הלן נסר אסעד: לצערי הרב, גם במשפחה המורחבת יש קורבנות, אחיינים שלי, הבנים של אסעד.

הלן נסר אסעד: אני פה בשמם.

הלן נסר אסעד: אבא שלי, שנהרג בטבח בכפר עישייה, אח שלי טוני גם נרצח.

הלן נסר אסעד: אני פה בשביל האחים שלי מרון, נביל ואסעד – קצינים בצבא דרום לבנון שנפלו בקרבות.

הלן נסר אסעד: ממש עכשיו אני כותבת ספר זיכרונות שיגולל את סיפורה של המשפחה שלי.

הלן נסר אסעד: אני מספרת לכם את זה, כי אני חושבת שזה חשוב שהישראלים ידעו יותר על הברית בין שני העמיס, על הרעות בין הלוחמים ועל השכול המשותף.

הלן נסר אסעד: כן, אנחנו חולקים את אותו השכול.

הלן נסר אסעד: אני פה כדי להזכיר שהמשפחה שלי שילמה את המחיר היקר ביותר במלחמה על הארץ שלנו.

הלן נסר אסעד: ואת המלחמה הזו נלחמנו יחד איתכם.

הלן נסר אסעד: בני ברית – בשבילי למילה הזאת יש עדיין משמעות, גם אם המלחמה נגמרה.

הלן נסר אסעד: ולכן אני פה, בשביל כל קהילת צד״ל ואנשי צד"ל.

הלן נסר אסעד: כולנו שילמנו מחיר.

הלן נסר אסעד: מי כמוכם, אחיי היהודים, שהתגעגעו לארץ שלהם, שנותקו מהשורשים שלהם, מי כמוכם יכול להבין מה שעובר עלינו היום.

הלן נסר אסעד: הארץ שלנו סגורה בפנינו.

הלן נסר אסעד: נאלצנו לנטוש את הבתים שלנו, את המשפחות שלנו, את הכפרים שלנו, והערים גם כן, ואת הכנסיות שלנו, את הקהילות שלנו, את הארץ שלנו.

הלן נסר אסעד: השארנו הכול והגענו בלי כלום.

הלן נסר אסעד: גורל נורא ואיום חיכה למי שנשאר מאחור, אחרי שנסגר השער.

הלן נסר אסעד: לא צריך לפרט, אתם יודעים כמה אכזרי האויב המשותף שלנו מסוגל להיות כשהוא צמא לנקמה ולדם, והוא תמיד צמא.

הלן נסר אסעד: אז נטשנו לא מרצון אלא מאונס.

הלן נסר אסעד: היינו חייבים להימלט כדי לשמור על החיים שלנו ועל המשפחות שלנו.

הלן נסר אסעד: וברגע אחד אנחנו בלי כלום – ממש ככה – בלי כלום, בלי הארץ שלנו.

הלן נסר אסעד: היא קרובה, מעבר לגדר.

הלן נסר אסעד: הידיעה שהיא כל כך קרובה, אבל כל כך בלתי מושגת מענה אותנו יום יום.

הלן נסר אסעד: גם אם נרצה טיפה לשכוח או להתנתק – אי אפשר .

הלן נסר אסעד: אני אומנם חיה בארץ עם המשפחה שלי מאז 1992.

הלן נסר אסעד: אני נשואה, עובדת במוסד חינוכי לילדים עם צרכים מיוחדים.

הלן נסר אסעד: אני גרה בחיפה ואוהבת את העיר הזאת מאד.

הלן נסר אסעד: גידלתי בה את שלושת ילדיי, וחינכתי אותם לפטריוטיות, אהבת הארץ, נאמנות למדינה, שירות צבאי.

הלן נסר אסעד: בני הבכור סיים שרות חובה לפני כשנה, והיום בני הצעיר משרת כיום בחיל האוויר בחצור.

הלן נסר אסעד: אף פעם לא ביקשתי הנחות.

הלן נסר אסעד: אבל כמו האחים שלי מקהילת צד״ל, גם אני סובלת מהניתוק.

הלן נסר אסעד: אפילו שהגעתי לארץ מספר שנים לפני הנסיגה – שתפסה אותנו, את בעלי הברית שלכם, לא מוכנים – זה לא משנה, גם בשבילי השער סגור, וגם אני מנותקת מהבית, מהמשפחה, מהקהילה, מהקברים של אבא שלי ושל האחים שלי ושל כל אנשי צד"ל.

הלן נסר אסעד: אתם בוודאי יודעים מה זה אומר להתחיל הכול מהתחלה, לבנות מחדש הכול, רק הפעם, כשאתה מנותק מכל מה שיקר לך, ואתה בארץ אחרת, עם שפה אחרת, תרבות אחרת.

הלן נסר אסעד: וזה לא קל.

הלן נסר אסעד: אנחנו, בני הברית שלכם, שנטשנו את החיים שלנו מאחור, אנחנו לא רוצים להרגיש נטושים.

הלן נסר אסעד: אנחנו רוצים לדעת שהברית הקדושה בינינו שווה משהו גם אצלכם .

הלן נסר אסעד: ידברו על זה פה הרבה.

הלן נסר אסעד: יש לנו צרכים בוערים.

הלן נסר אסעד: לפני שנה וחצי עשינו צעד נוסף, הקמנו יחד, קצינים ישראלים ולוחמי צד״ל, את ההתארגנות ״צדק לצד״ל״.

הלן נסר אסעד: בנוסף, לאחר שנים רבות הונחה אבן הפינה לאנדרטה, אתר הנצחה לחללי צד"ל.

הלן נסר אסעד: כשהוא יושלם, יהיה לנו מקום שאליו נוכל להגיע, כדי להתייחד עם החללים שלנו, כדי שנוכל להתאבל.

הלן נסר אסעד: זה לקח יותר מ־18 שנה – לא יודעת אם ייקח עוד 20 שנה – אבל זה אולי יקרה, וזה מעודד.

הלן נסר אסעד: אבל יש לנו גם צרכים קיומיים, כמו דיור למשל.

הלן נסר אסעד: אני בטוחה שידברו גם על זה.

הלן נסר אסעד: אם לישראלים, שנולדו, למדו ועבדו פה, ודיברו עברית, קשה לפעמים להשיג דיור, תארו לכם עד כמה זה קשה למי שצריך, בנוסף לכול, גם להסתגל לתרבות חדשה.

הלן נסר אסעד: יש תחושה לא נעימה בקרב רבים מאיתנו.

הלן נסר אסעד: יש הרגשה שבתחום הדיור, המדינה נתנה סיוע רק למי ששווים יותר; שהעזרה הוגשה קודם כל לקצינים ולבכירים, אבל שאר הלוחמים ננטשו.

הלן נסר אסעד: האפליה הזאת חייבת להיפסק.

הלן נסר אסעד: בצבא יש דרגות, אבל זו לא אריסטוקרטיה.

הלן נסר אסעד: אין זכויות יתר רק בגלל הדרגות.

הלן נסר אסעד: ככה חונכנו.

הלן נסר אסעד: מטירונים ועד קצינים, כולם נפצעים אותו דבר, נהרגים אותו דבר, נקרעים מהבית שלהם אותו דבר.

הלן נסר אסעד: לכולם יש אותם קשיים כשהם צריכים לבנות את החיים שלהם מחדש.

הלן נסר אסעד: ואנחנו רוצים לבנות את החיים שלנו מחדש כאן, איתכם.

הלן נסר אסעד: והסיוע שלכם – וכן שתתקנו את האפליה הזועקת לשמיים, שהביאה להחלטת ממשלה מספר 720 מ-16 בספטמבר 2001, שהפכה אותנו לשווים יותר ושווים פחות, ופגעה קשות בכבודנו ובמרקם החיים בינינו; הביאה לסכסוכים ומאבקים בין הקצינים הבכירים, שקיבלו מהמדינה בתים, משכורות, סיוע בתעסוקה, חינוך, רווחה ועוד, לעומת מרבית לוחמי צד״ל, שכל העזרה מסתכמת בסיוע מזערי בשכר דירה.

הלן נסר אסעד: אני מודה לכם, רבותיי וכל הקהל הנכבד שנמצא פה, מודה לכם על ההקשבה, ומקווה שהקשר הטוב בינינו יביא לקץ האפליה.

הלן נסר אסעד: תודה לכם.

אבי דיכטר: תודה רבה, הלן.

אבי דיכטר: אנחנו מבקשים מחברת הכנסת ענת ברקו להתייחס.

אבי דיכטר: אנחנו נגביל את השיחות עכשיו לשלוש דקות, כדי להספיק ולאפשר לכל האנשים שעוד רשומים לדבר.

אבי דיכטר: חברת הכנסת ברקו, שלוש דקות לרשותך.

ענת ברקו: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

ענת ברקו: אני קודם כול רוצה להודות לכל אחת ואחד מכם באופן אישי, על התרומה שלכם למדינת ישראל, ועל יוצאי כוחות הביטחון הבכירים שיושבים כאן, שלא נטשו חברים לנשק.

ענת ברקו: זה מאוד חשוב לראות את זה, ואני חושבת שזה מאוד מחמם את הלב שכמו שנלחמתם ביחד אתם גם הולכים ביחד היום.

ענת ברקו: אני חושבת שיש לנו חוב מוסרי, אנחנו לא עושים טובה לצד"ל.

ענת ברקו: יש לנו חוב מוסרי, ולא בגישה של איפה ואיפה.

ענת ברקו: צריך לעזור לאנשים, שיהיה להם את הדבר המינימלי ביותר, וזה דיור.

ענת ברקו: קודם כול דיור, כי הדיור במדינת ישראל הפך להיות בעיה מאוד קשה, זה לא היה ככה פעם.

ענת ברקו: אבל היום גם הצעירים שלנו, שאנחנו רואים צעירים שמסיימים שירות צבאי גם מתקשים למצוא את עצמם ולממן לעצמם דיור.

ענת ברקו: על אחת כמה וכמה משפחות שאיבדו את המשפחה ואת התמיכה של המשפחה המורחבת שלהם, את הסיוע, את הקהילה שלהם, את השפה שלהם, התרבות שלהם, הדת שלהם, המרכזיות של המקום שהם חיו לאורך מאות שנים.

ענת ברקו: והם קשרו את גורלם איתנו ואנחנו קשרנו את גורלנו איתם.

ענת ברקו: ולכן יש לנו חוב מוסרי לעשות את זה.

ענת ברקו: הקטע של זכויות אדם, כפי שנדמה לי אמרת, צחי – בכל מה שנוגע למדינת ישראל אין זכויות אדם.

ענת ברקו: תדע, מה שנוגע לנו באופן אישי או קשור אלינו באופן אישי, הנושא של זכויות אדם לא תופס בהסתכלות החיצונית.

ענת ברקו: אבל ברור שזכויות האדם כאן חייבות להיות ברמה הכי בסיסית של קיום בכבוד, של דיור, של השכלה לילדים, של שילוב בחברה.

ענת ברקו: ואני רואה, כפי שכאן ג'ורג' ייצג את הקבוצה ועושה חיל, הוא גאווה למדינת ישראל, קצין לתפארת מדינת ישראל עם רקורד מרשים.

ענת ברקו: אנדרטה – יש לה משמעות מעבר להנצחה.

ענת ברקו: לאנדרטה יש משמעות כאל מקום שאנחנו באים אליו כל שנה ופוגשים את כולם, מקום שמתייחדים עם הכאב.

ענת ברקו: באותה מידה הנושא של הטיפול בפצועים הוא גם נושא מאוד חשוב, וצריך למצוא את הדרך איך מערך השיקום של משרד הביטחון, שאגב לא עושה עבודה מופלאה בלשון המעטה עם נכי צה"ל – גם כאן יש לי הרבה ביקורת כראש השדולה למען נכי צה"ל – מנסה באמת לסייע גם לאנשים מצד"ל.

ענת ברקו: ואם לא, לתת איזושהי פונקציה שתיתן גם שיקום וליווי לפצועים ולמשפחות השכולות, כפי שמקובל בצה"ל.

ענת ברקו: כי מדובר בחיילים, כי מדובר בבני ברית, וכי מדובר באנשים שיש לנו חוב מוסרי כלפיהם; ולהם גם חוב מוסרי כלפינו, כי אנחנו בסך הכול לחמנו ביחד נגד אותו אויב שסיכן גם את מדינת ישראל וגם את התושבים בדרום לבנון.

ענת ברקו: אני מקווה שהיום הזה ייהפך להיות, אדוני היושב-ראש, איזושהי מסורת בכנסת.

ענת ברקו: ונוכל לעקוב אחר ההתפתחות של הטיפול ביוצאי צד"ל ונעמוד על הדברים האלה.

ענת ברקו: ואיפה שאנחנו נוכל לסייע, אני באופן אישי, גם כקצינה ששירתה בצה"ל וגם כקצינה שישבה באוגדה סדירה במלחמת לבנון הראשונה, ושהאוגדה שלי ברובה ישבה בראשיה בגזרה המזרחית, בהחלט גם מכירה את התרומה באופן אישי.

ענת ברקו: ואני מקווה שאנחנו נצליח לעשות יותר ממה שנעשה עד כה.

ענת ברקו: תודה.

אבי דיכטר: תודה רבה, חברת הכנסת ענת ברקו.

אבי דיכטר: מר אורי גנני, מתנדב בנושא של אנשי צד"ל.

אורי גנני: האווירה כל כך טובה וכל כך שקטה.

אורי גנני: אני אולי אתחיל מהסוף.

אורי גנני: אני ב-2010 הגעתי לגליל העליון מירושלים.

אורי גנני: נתקלתי בכתבות על המצב של אנשי צד"ל, והחלטתי להתנדב ולארגן חברים, לסייע וללוות אנשי צד"ל.

אורי גנני: המסקנה שלי בסופו של דבר, אמרתי את זה, אם אני היום הייתי צריך לסייע ולשתף פעולה עם מדינה כמו מדינת ישראל, אני אישית לא הייתי עושה את זה.

אורי גנני: אחרי שראיתי את המצב של אנשי צד"ל, איך התייחסו אליהם.

אורי גנני: העוזר של יוסי פלד היה מעביר אליי כל מיני מקרים, ואנחנו היינו מנסים לעזור להם בנושאים שונים.

אורי גנני: וכמובן קודם כול הנושא החשוב היה נושא הדיור, שאנשים יצאו לרחוב בגלל שלא יכלו לשלם את שהר הדירה בדירות פרטיות.

אורי גנני: אף אחד לא טיפל בהם כמו שצריך.

אורי גנני: כשרצינו לשתף פעולה עם העוזר של יוסי פלד, אחרי שקבענו איתו פגישה הוא לא רצה לבוא.

אורי גנני: הוא אמר: מה, אני לא העובד שלכם, אני לא חייב לכם שום דבר.

אורי גנני: ופונים אליי עד היום אנשים מצד"ל.

אורי גנני: יושב פה נימר סקר, שבמקרה היה באד"ל ולא בצד"ל, וכל הזמן מוציאים לו את הנשמה, הבירוקרטיה שלנו – תבוא, תלך.

אורי גנני: על תעודה, על רישיון נהיגה, על כל דבר מוציאים לו את הנשמה.

אורי גנני: וכל שנה הנושא הזה חוזר.

אורי גנני: אני לא מדבר על אפליה – כמובן, דיברו על זה – בין הקצינים לבין האנשים בשטח.

אורי גנני: דבר נורא.

אורי גנני: איש צד"ל בשם פואז, שגר בקרית שמונה והיה צריך לצאת לרחוב.

אורי גנני: אני דאגתי לו לאוהל, וגר בחורף בקרית שמונה ברחוב.

אורי גנני: אחרים, גם ממעלות וגם ממקומות אחרים, שגם כן היו להם בעיות כאלה.

אורי גנני: ואף אחד לא טיפל בהם כמו שהיה צריך.

אורי גנני: זו לא כמות גדולה כזאת של אנשים, שהיה צריך להפוך את המדינה בשביל זה.

אורי גנני: אני עבדתי חמש שנים עם עולי אתיופיה אחרי "מבצע שלמה", המדינה ידעה לתת להם כספים בשביל לרכוש דירות, בשביל לטפל בהם; טיפלה בהם הרבה הרבה יותר טוב.

אורי גנני: כאן עשו הפרד ומשול בין הקצינים לבין החיילים, וזרקו אותם ואף אחד לא טיפל בהם כמו שצריך.

אורי גנני: אני עומד על זה: לא מבחינה מוסרית ולא מבחינות אחרות, מדינת ישראל נמצאת, כולכם יודעים, באזור משוגע.

אורי גנני: אנחנו צריכים אנשים שיעזרו לנו, ואבי דיכטר יודע את זה גם מהצד השני.

אורי גנני: מי שרואה איך שמדינת ישראל מטפלת באנשים שאוהבים אותה, שנלחמו איתה, הוא לא ישתף איתנו פעולה.

אבי דיכטר: תודה רבה, אורי גנני.

אבי דיכטר: ג'ונתן חורי, בבקשה.

ג'ונתן חורי: צהריים טובים, ג'ונתן חורי, כפי שחבר הכנסת אבי דיכטר אמר, אני בן לקצין צד"ל.

ג'ונתן חורי: היום אני מנהל את פרויקט המיעוטים בעמותה שקוראים לה "מילואימניקים בחזית", ומוביל מסעות הסברה בעולם.

ג'ונתן חורי: מחר בלילה אני טס לארצות הברית שוב, כדי לדבר על ישראל ולהציג את תמונתה של ישראל באור החיובי ולא בשלילי, כפי שהיא מוצגת היום.

ג'ונתן חורי: אבל אחת הבעיות שאני תמיד נתקל בה בתור בן לקצין צד"ל זה מה קורה עם אנשי צד"ל היום בארץ, כי גם בעולם שמעו לא מעט על מה שקרה בשנת 2000, על איך פתאום מצאנו את עצמנו לבד, איך פתאום הגענו לארץ בלי שום כלים, בעיקר שפה.

ג'ונתן חורי: אתם רואים נגיד שג'ורג' ואני מדברים עברית על בוריה, אבל יש פה את הורינו, שרובם הגדול הגיעו לכאן בגילאי 30, 40, 50, כשאין להם את היכולות האלה.

אבי דיכטר: הלן דיברה פה ספרדית?

ג'ונתן חורי: הלן נמצאת כאן כבר משנת 1992.

אבי דיכטר: הלוואי עלינו עברית כזאת.

ג'ונתן חורי: היא השתלבה פה בחברה הישראלית הרבה יותר בקלילות, למרות שיש עדיין את הבעיות הקיימות.

ג'ונתן חורי: אבל יש פה משפחות שכן הצליחו להתאקלם יותר, ורובן הגדול הצליחו פחות.

ג'ונתן חורי: באתי לפה עם קצת יותר הסתכלות רחבה ואופטימית על היום הזה, אבל האמת שממה ששמעתי פה ממשרד האוצר, אפילו מפרסלר על הנושא הזה, פתאום אני חושש – רגע, מה קורה עם המספרים?

ג'ונתן חורי: כל אחד אומר מספר שונה.

ג'ונתן חורי: משרד הביטחון יודע את המספרים שלו – נכון, מדובר ב-200 משפחות שהיום מטופלות על ידי משרד הביטחון, אבל פתאום אנשי משרד הקליטה, שאמורים לקבל סיוע הרבה יותר רחב היום ממשרד הביטחון, כי בין 700 ל-1,100 בשכר דירה בחודש, עם כל הכבוד במצב השכירות היום, למי שגר בחיפה, נהריה, קרית שמונה, מדובר בגרושים.

ג'ונתן חורי: מדובר גם בשני הורים עובדים, שחלקם הגדול לא יכולים לעלות מקו העוני.

ג'ונתן חורי: מדובר פה במשפחות קשות יום – לא יכולות.

ג'ונתן חורי: אין להן השכלה, אין להן תעודות שקיבלו בלבנון, כי כולם היו אנשי צבא עד היום.

ג'ונתן חורי: הנשים ברובן הגדול לא עבדו בלבנון, ולכן גם אין להן שום כלים על מנת להצליח ולהתחבר פה בחברה הישראלית.

ג'ונתן חורי: וכל שנה אומרים לנו: השנה אנחנו נטפל בכם.

ג'ונתן חורי: אותו דבר עם נושא האנדרטה, כבר משנת 2001 אמרו שתהיה אנדרטה לאנשי צד"ל.

ג'ונתן חורי: אנחנו בשנת 2018, בפתחה של שנת 2019 – עדיין אין לנו אנדרטה.

ג'ונתן חורי: היה טקס בשנה שעברה במאי להנחת אבן פינה לאנדרטה, שום דבר לא התקדם עד היום.

ג'ונתן חורי: בהקשר למה שאני עושה היום – אני מרגיש גם שהחבר'ה הצעירים בגילאים שלי לא מכירים את אנשי צד"ל.

ג'ונתן חורי: חבר הכנסת דיכטר, אתה דיברת, ונכון, רוב האוכלוסייה הישראלית בגילאים שמעל לגיל 30, כן שמעו וכן מכירים את אוכלוסיית צד"ל.

ג'ונתן חורי: אבל אנחנו מרגישים שאנחנו לאט לאט עם שנים כבר הופכים להיות בדפים האחוריים של ההיסטוריה של מדינת ישראל, ואנחנו לא יכולים גם להרשות לעצמנו שדבר כזה יקרה.

ג'ונתן חורי: לכן קודם כול אני רוצה להודות על קיומו של היום הזה בכנסת.

ג'ונתן חורי: אני חושב שזה אחד הימים החשובים גם לנו וגם לכם, כדי כן לשמור על ברית האחים, שכבר התחלנו משנות ה-80, ואפילו חלקה משנות ה-70.

ג'ונתן חורי: לסיום אני אגיד, שבאמת אני מקווה שבסופו של דבר אנחנו נצא מפה עם בשורות הרבה יותר טובות מאשר הכתבה שפורסמה על הדיור, כי מבחינתי הכתבה הזאת היא רק הצהרה, לא מדובר פה בשום דבר ודאי.

ג'ונתן חורי: אנחנו עדיין מרגישים שאנחנו תלויים באוויר.

ג'ונתן חורי: הגיע הזמן, אחרי 18 שנה, שיהיו לנו תוצאות, שאנחנו נראה איזשהו פתרון לנושא הזה.

ג'ונתן חורי: תנו להורים שלנו לחיות את שארית חייהם בכבוד.

ג'ונתן חורי: זו הדרישה שלנו.

ג'ונתן חורי: דיור היא אחת הבעיות המרכזיות שאנחנו מבקשים לטפל בה.

ג'ונתן חורי: תודה.

אבי דיכטר: תודה, ג'ונתן.

אבי דיכטר: נציג משרד הביטחון, בבקשה.

יצחק וכטל: אני יכול רק לומר: חלק פה מכירים את הפעולות שאנחנו עושים כן איתם, כי בניגוד לאמור, מי שהיה נכה צה"ל או משפחות שכולות מקבלים טיפול מאגף השיקום.

ענת ברקו: מקבלים מאגף השיקום?

יצחק וכטל: כן, אותו דבר.

יצחק וכטל: באותה מידה כמו שמשפחות שכולות וכל נכי צה"ל.

ענת ברקו: באותה מידה גרועה שכל נכי צה"ל מקבלים?

יצחק וכטל: אם יש לך טענות על הטיפול - - -

אורן אסף חזן: באותה מידה זו לא מחמאה.

ענת ברקו: לא הייתי - - -

אורן אסף חזן: בדיוק.

אורן אסף חזן: היה עדיף שלא - - -

אבי דיכטר: כן, רשות הדיבור לנציג משרד הביטחון.

אבי דיכטר: ענת.

ענת ברקו: כדאי להבהיר את זה.

יצחק וכטל: הם מקבלים באותה מידה.

יצחק וכטל: כשמדברים על למה הם הוכרו כעולים – אז זה עזר להם היסטורית להיות מוכרים עם מחלות עבר, כי מי שהופך להיות אזרח ישראלי והוא לא עולה חדש, לא מוכרות לו מחלות עבר.

יצחק וכטל: הם הגיעו לא צעירים וזה היתרון שהיה.

יצחק וכטל: ואותה טעות שכולם טוענים – זה הציל אותם, כי הם יכולים להיות מוכרי ביטוח לאומי ואחרים על מחלות עבר, מה שהיום לא.

יצחק וכטל: זה היסטורית, כי אני מכיר את זה מהעבר.

יצחק וכטל: בוא נאמר ככה: יש הצעת החלטה שמוכנה.

יצחק וכטל: משרד הביטחון התחייב לתת שליש מהמימון לנושא הדיור.

יצחק וכטל: כתוב לי כאן – קיבלתי את זה, פשוט אני ממלא מקום של מי שמטפל כיום – משרד הביטחון נותן לי שליש.

יצחק וכטל: כתוב לי כאן שהאוצר – אני לא יודע אם הוא באמת עומד מאחורי מה שכתוב.

יצחק וכטל: חסר השליש האחרון, שזה כתוב לי ריק.

יצחק וכטל: משרד ראש הממשלה, משרד השיכון, משרד הקליטה חייבים להשלים.

יצחק וכטל: אבל יש הצעת החלטה שמחכים לסיום של התקציב.

מרדכי יוגב: לוחות זמנים?

יצחק וכטל: הוא נעלם.

יצחק וכטל: הוא המשלים.

יצחק וכטל: אז בצדק אמרתם שאתם רוצים ממנו תשובה.

יצחק וכטל: אנחנו כבר נתנו הצעת החלטה, מבחינתנו אפשר לקדם את זה.

יצחק וכטל: יש לנו בעיה עם זה שנעלם.

אבי דיכטר: זהו, וכטל?

יצחק וכטל: כן, כי פה כולם מכירים את מה שעשינו עם השנים.

יצחק וכטל: עבדתי עם יוסי, עבדתי עם כולם.

הלן נסר אסעד: אני יכולה לשאול שאלה?

אבי דיכטר: הלן מראה לך את הפרסום בעיתון.

הלן נסר אסעד: היום שמתם לנו על השולחן.

יצחק וכטל: אני לא שמתי את זה, אני לא יודע מי שם את זה.

שמואל לטקו: זה היה בעיתון אתמול.

יצחק וכטל: לא קראתי, אז אני לא יודע.

הלן נסר אסעד: לא משנה.

הלן נסר אסעד: מה זה מבטיח לאנשי צד"ל שנמצאים כאן?

אורן אסף חזן: לא, גם למה זה פורסם במקרה רק אתמול?

אורן אסף חזן: זו השאלה.

אורן אסף חזן: במקרה.

צחי ברקת: המחירים של הדיור כבר קפצו במטולה ובקרית שמונה בעקבות הכתבה.

יצחק וכטל: ברגע שתהיה החלטה הם יקפצו עוד פעם.

ענת ברקו: חמש שנים, שש שנים טיפול בהכרה, אני רואה כאן מסמכים.

ענת ברקו: ומתנצלים על העיכוב, אבל חמש שנים זה כבר לא עיכוב.

הלן נסר אסעד: לא, גם מעניין למה היום?

הלן נסר אסעד: למה אתמול פתאום זה צץ בעיתון?

יצחק וכטל: מאחר שאני לא מייצג את הממשלה, אז אני לא אגיד למה לא היו החלטות בעבר.

יצחק וכטל: אני במקרה הייתי בוועדות בהן כן החליטו, בסוף החליט מי שהחליט לא לקבל את ההחלטות.

יצחק וכטל: אז אני לא יכול להגיד היום על מה שהיה אחרת.

יצחק וכטל: אנחנו מטפלים היום קדימה.

יצחק וכטל: מה שהיה בעבר, מאחר שאני ליוויתי את כל הוועדות שהיו בעבר, אז היו המלצות שבעבר המלצנו, החליט מי שהחליט בממשלה שלא לקבל.

יצחק וכטל: הוא איננו כאן כרגע.

יצחק וכטל: אז אני לא יכול להגיד לכם למה כן קיבלו או לא קיבלו - - -

אבי דיכטר: תודה רבה.

הלן נסר אסעד: אפשר מילה אחת?

אבי דיכטר: כן.

הלן נסר אסעד: אני חושבת שלא צריך לחשוב הרבה ולא צריך הרבה ועדות, ולא צריך הרבה אנשים שיכירו באנשים מצד"ל.

הלן נסר אסעד: יש אנשים שהיה לכם כסף לתת להם – אז נתתם.

הלן נסר אסעד: ומה על גורלם של אנשים שנמצאים ברחוב כמעט?

הלן נסר אסעד: יש הרבה אנשים ברחוב, יש הרבה אנשים שהתאבדו.

הלן נסר אסעד: מה איתם?

הלן נסר אסעד: למה צריך כל כך הרבה שנים בשביל לקחת - בזמן שאתם מחכים – אני לא רוצה להגיד לכם לאן הולך כסף, אבל אנחנו יודעים ומודעים לכול, ואנחנו לומדים גם פוליטיקה.

הלן נסר אסעד: במקום שהאנשים האלה שנלחמו כתף אל כתף - - -

אורי גנני: בירוקרטיה, בירוקרטיה.

אבי דיכטר: סליחה, אורי גנני.

אורן אסף חזן: זה גם סדרי עדיפויות.

הלן נסר אסעד: אנחנו מכבדים את מדינת ישראל.

הלן נסר אסעד: אנחנו לא עוברים על החוק, אנחנו נאמנים למדינה הזאת כמו כל הישראלים שנמצאים פה.

הלן נסר אסעד: זאת זכות של מדינת ישראל לתת לנו כבוד ראוי, לכל אנשי צד"ל – מי שמשרת בצה"ל ומי שלא משרת ומי ששירת בצד"ל, גם למשפחות שכולות – מדינת ישראל חייבת להם.

הלן נסר אסעד: בבקשה לעזור להם, כי הזמן שלהם הולך ואוזל.

הלן נסר אסעד: אין להם בתים, אין להם מאיפה לקבל עזרה.

הלן נסר אסעד: למי ילכו?

הלן נסר אסעד: יכלו לערפאת, לקבר שם?

הלן נסר אסעד: למי ילכו, למדינת פלסטין, לשטחים?

הלן נסר אסעד: מאיפה יבקשו עזרה?

קריאה: ממדינת לבנון.

הלן נסר אסעד: מדינת לבנון?

הלן נסר אסעד: מחיזבאללה שמה בגדר?

הלן נסר אסעד: בבקשה, קצת כבוד.

הלן נסר אסעד: תודה.

אבי דיכטר: תודה, הלן.

אבי דיכטר: תודה רבה.

אבי דיכטר: חבר הכנסת אורן חזן בבקשה, שלוש דקות לרשותך.

אורן אסף חזן: אני נמצא פה עם שתי בנות צעירות בשם תהילה ואמילי מ"חינוך לפסגות" שמתלוות אליי היום.

אורן אסף חזן: אני רואה שגם לחברת הכנסת ברקו מתלווה אביבית.

מרדכי יוגב: גם לנו.

אורן אסף חזן: כן, אני מניח, גם למוטי ולאחרים.

אורן אסף חזן: ומבין מרבית הדיונים שמתקיימים, כשדיברתי ועברתי איתן על סדר-היום הן רצו לבוא לכאן, כדי להבין באמת את הסיפור.

אורן אסף חזן: ואני מתחבר למה שאמרת, כי הדור הצעיר באמת לא מכיר מה זה צד"ל.

אורן אסף חזן: עכשיו, יש פה שני נושאים שאני אגיד אותם בקצרה: אחד, יש מין תחושה שהצד"לניק עשה את שלו, הצד"לניק יכול ללכת.

אורן אסף חזן: הוא היה טוב, הוא היה נחמד, הוא היה בסדר כשהיינו אותו לשמור על ביטחון המדינה, אבל בחייו, ולצערי גם במותו, אנחנו לא רואים אותו ממטר.

אורן אסף חזן: על השולחן שלי יש פניות גם לעניין הקבורה, אמרנו, לא רק לעניין החיים.

אורן אסף חזן: והפניות נערמות פעם אחר פעם, ויש מין תחושה שזה נוח להתעלם ולטאטא כי בסדרי העדיפויות זה לא תופס כותרות, אף אחד לא צועק, אין לוביסטים משומנים היטב שיכולים להרים פה את המערכת מבוקר עד הלילה.

אורן אסף חזן: אני רוצה לברך את יושב-ראש הוועדה גם על היום כולו וגם על הדיון.

אורן אסף חזן: ואני רוצה לפנות אליכם, לנסות לעצור לרגע, הנציגים שאמורים לקבל אותם, ולא רק לשמש להם אוזן קשבת אלא להביא להם בשורה, ולהבין שהשיטה הזאת שמתקיימת במדינת ישראל – לא רק בנושא צד"ל, היא קורית לנו גם עם ניצולי שואה, היא קורית לנו עם קשישים, עם עוד כל מיני אוכלוסיות חלשות – שאנחנו בעצם מתעלמים, מתעלמים, מתעלמים, עד שאותם אנשים פשוט נעלמים מן העולם.

אורן אסף חזן: בשפה פשוטה: עד שהם מתים.

אורן אסף חזן: חבר'ה, זה לא דרך.

אורן אסף חזן: וזו לא הנחת עבודה שאני מסוגל לקבל אותה כחבר כנסת וכנציג ציבור.

אורן אסף חזן: ונאמר פה קודם: בסוף העולם גם מסתכל, ואחרים שירצו לעזור בעתיד, יכול מאוד שלא ירצו בגלל היחס.

אורן אסף חזן: אבל אלה לא החשבונות שאני עושה, אני עושה חשבון אחד: ישנם אנשים שלחמו כתף אל כתף בשביל שאנחנו נוכל לקיים כאן שגרת חיים תקינה.

אורן אסף חזן: אתם יודעים את זה טוב ממני, יושבים פה בכירים במערכת הביטחון בעבר, אנשים שהשיער שאצלי מתחיל להלבין אצלם כבר לבן בוהק, והם יודעים בדיוק על מה אני מדבר – או שכבר אין שער – לא רציתי, הייתי עדין.

אורן אסף חזן: אתם יודעים בדיוק על מה אני מדבר.

אורן אסף חזן: והכעס גם לא מופנה אישית לאף אחד; לא אליך, ששנינו אמרנו לך שהם מקבלים את אותו טיפול מקולקל, שמערכת הביטחון נותנת לפצועים ולנכים, כי הטיפול הוא באמת מקולקל, ולא לאף אחד אחר.

אורן אסף חזן: אבל בסוף כמערכת הממסד צריך רגע להשתחרר מהקיבעון הישן שלו ולעשות משהו כדי לפתור את הבעיה.

אורן אסף חזן: אני מסיים ואומר: אני אקח על עצמי דבר אחד שאני יכול לעשות.

אורן אסף חזן: אני עדיין לא נמצא בעמדת מקבל החלטות – הדגש הוא על עדיין – אבל אני כן נמצא במקום שאני יכול להשפיע על השיח.

אורן אסף חזן: אני מבטיח לכם, ואני אשמח לשתף פעולה עם הבחור הצעיר שדיבר פה, שאני אעשה הכול כדי לספר את הסיפור של צד"ל, של האנשים, של הלחימה, של רוח הקרב, של מה שהם עברו אז, כי באמת בסוף ההנצחה היא חלק בלתי נפרד מהניצחון.

אורן אסף חזן: אז זו האחריות שלי ואני אעשה את זה.

אורן אסף חזן: ואני גם מבטיח לכם, אני בטוח שגם חבריי פה – ברקו ומוטי יוגב, דיכטר ואחרים – נעשה הכול כדי ללחוץ על הממשלה ועל הממסד בעצם, כדי לתת לכם לא את מה שאנחנו רוצים כי עושים לכם טובה, אלא את מה שמגיע, במיוחד אחרי כל כך הרבה שנים של הזנחה.

אורן אסף חזן: תודה רבה.

אבי דיכטר: תודה רבה.

אבי דיכטר: לפני שאני מסכם, זכות דיבור, הערה, יוסי או יגאל, אם אתם רוצים לומר משהו.

יוסף פלד: אני רוצה להגיד משהו.

אבי דיכטר: בבקשה, יוסי.

יוסף פלד: פחות מדקה וחצי.

יוסף פלד: הדיון הזה מאוד מאוד חשוב.

יוסף פלד: והגיעו ב-2000 – כבר אמרתי את זה בתחילת דבריי – זה לא כבוד למדינת ישראל ש-18 שנה אחרי אנחנו מקיימים את הדיון הזה.

יוסף פלד: ועשו, ולא עשו מספיק.

יוסף פלד: אבל, תראה, אני חושב על שני דברים.

יוסף פלד: יש המון נושאים שצריך לטפל בצד"ל, בצדק.

יוסף פלד: חברים, דיור, דיור, דיור, אחרי זה הכול.

יוסף פלד: אם אנחנו עכשיו נתפזר על עוד נושאים, זה סיבה טובה מאוד לברוח מהבעיה.

יוסף פלד: דיור, דיור, דיור – שום דבר אחר לא עכשיו.

יוסף פלד: אם יהיה דיור, נתרכז בזה, רק בזה, וכל המאמץ ילך על זה, אני אומר לכם, כל יתר הבעיות שנפתור הן פחות חשובות.

יוסף פלד: זה הדבר הכי חשוב, כדי שהחיים היום-יומיים שלהם יהיו יותר טובים.

יוסף פלד: ודבר אחרון, אבי.

יוסף פלד: אני שומע כבר את פעמוני הבירוקרטיה מצלצלים.

יוסף פלד: שמעתי קודם מהנציג של משרד האוצר – יש בעיה משפטית לבחון.

יוסף פלד: מה יש לבחון?

יוסף פלד: יש החלטת ממשלה, איך אנשי מנב"ס מקבלים דיור.

יוסף פלד: יש החלטת ממשלה.

יוסף פלד: לקחת את ההחלטה הזאת, להלביש אותה על הקבוצה השנייה as is.

יוסף פלד: הדבר היחידי שצריך לפתור – מקורות.

יוסף פלד: את זה צריך לפתור.

יוסף פלד: אבל אתה מתחיל לבדוק משפטית?

יוסף פלד: אני מכיר את הסיפור – עוד עשר שנים ניפגש עוד פעם.

יוסף פלד: צריך לקחת את ההחלטה שהייתה, להלביש אותה על כולם ולפתור את בעיית המקורות.

יוסף פלד: זה יפתור 80% מהבעיות והתחושות של אנשי צד"ל.

אבי דיכטר: יגאל.

יגאל פרסלר: אני רק שנתיים וחצי בנושא הזה.

יגאל פרסלר: היה לי מאוד קשה להיכנס לנושא הזה, כי אנשי צד"ל לא שיתפו איתי פעולה בהתחלה.

יגאל פרסלר: היו הרבה כנסים שהתפרקו, ולמעשה לבד לבד המשרד שלי התחיל להתארגן.

יגאל פרסלר: אני חושב שהגענו, והרבה אנשי צד"ל יודעים את זה, הגענו לשורה האחרונה, ולפי דעתי זה יהיה.

יגאל פרסלר: בנושא דיור.

יגאל פרסלר: השאר – שום דבר.

מרדכי יוגב: לוח זמנים, יגאל?

ענת ברקו: קודם כול הכי חשוב זה הדיור.

יגאל פרסלר: לוח זמנים?

יגאל פרסלר: תשמע, היום לצערנו הרב יש מלחמה.

יגאל פרסלר: מזכיר הממשלה יושב בתקציבים, לפני שבוע הוא היה בצרפת.

יגאל פרסלר: יש איזשהו סדר עדיפות למדינה הזאת, עם כל הכבוד.

יגאל פרסלר: אז אני אומר: יש קצת ויכוחים עם משרד האוצר.

יגאל פרסלר: אני מאמין שזה ייפתר, בסוף מישהו צריך לחתוך.

מרדכי יוגב: אני שואל אותך לוח זמנים, כדי שאנחנו נהיה יעילים להיפגש פשוט.

יגאל פרסלר: אין לי לוח זמנים.

ענת ברקו: סדר גודל?

מרדכי יוגב: חודש, חודשיים?

יגאל פרסלר: - - - כבר נקבעו לפני שבוע שני דיונים.

ענת ברקו: אבל סדר גודל, לתת לנו טווח של זמנים - - -

יגאל פרסלר: אני אומר שיש כבר החלטה.

ענת ברקו: עם ההחלטה הם לא יכולים לקנות דירה.

מרדכי יוגב: יגאל, אנחנו יודעים ואתה יודע, שאם יושב-ראש הוועדה יקבע שוועדת המעקב היא לצורך העניין ב-15 בינואר, אז ב-13 או ב-14 בערב תיפגשו, או אם תהיה מלחמה אז תבקשו לדחות בשבוע.

מרדכי יוגב: אבל זה יקרה, יקרה בסוף ינואר.

מרדכי יוגב: אז תגיד אם זה חודש או חודשיים.

מרדכי יוגב: לא מבקשים היום בבוקר, היום בבוקר יש מלחמה.

אורן אסף חזן: להיפך, שיעשה שיעורי בית וישלח לנו בכתב מתי זה יהיה.

יגאל פרסלר: עם כל הכבוד לחברי כנסת, לא להשוות ישיבות ממשלה והחלטות ממשלה לדיוני מעקב או לא.

יגאל פרסלר: אני אומר לך חד וחלק - - -

אורן אסף חזן: אתה מזלזל בדיונים שלנו?

יגאל פרסלר: אתה רוצה שאני אענה כבן אדם פרטי?

אבי דיכטר: לא, יגאל, אתה לא אדם פרטי פה.

אורן אסף חזן: נשמע כאילו אתה מזלזל בדיונים שלנו.

יגאל פרסלר: אני לא יודע להגיד לוח זמנים, אני אומר לך: בזמן הקרוב.

אורן אסף חזן: לא, אבל זה לא מקובל "בזמן הקרוב".

יגאל פרסלר: לא מקובל - - -

אורן אסף חזן: שוב, אדוני, אני מכבד אותך, אתה קצת - - -

יגאל פרסלר: יש לי משהו.

יגאל פרסלר: אני מאוד מעריך אותך, חבר הכנסת.

אורן אסף חזן: תודה על המחמאה.

יגאל פרסלר: אתה בין היחידים – דיברתי עם 65 חברי כנסת.

יגאל פרסלר: ברגע שביקשתי, תוך שבוע נפגשו איתי.

יגאל פרסלר: אתה היחידי שאני רודף אחריו שנתיים ואתה אומר לי: יגאל - - -

אורן אסף חזן: בחיים לא שמעתי שביקשת להיפגש איתי.

יגאל פרסלר: שנתיים.

אבי דיכטר: חבר'ה, תסגרו את זה ביניכם לאחר הדיון.

אורן אסף חזן: תרצה, הנה, ליד כולם אני אומר לך, יגאל, תסתכל עליי: אני מוכן לבטל עכשיו הכול ולהיפגש איתך בסוף הדיון.

יגאל פרסלר: אבל דיברתי כבן אדם פרטי.

אורן אסף חזן: אתה יודע, זה מאוד מוזר, כי יש אנשים שאין אף אחד ששומע את קולם או את פניהם, והם נמצאים אצלי בחדר יום-יום.

אורן אסף חזן: אז קצת מוזר שאחד כמוך לא הצליח להגיע אליי.

אורן אסף חזן: אני, אגב, פעם ראשונה שומע את שמך.

אבי דיכטר: תודה.

אורן אסף חזן: רציתי להיות נחמד, להגיד לך: להיפך, קח את הזמן ותודיע לנו עד מחר או מחרתיים תוך כמה זמן תוכל לתת תשובות.

אבי דיכטר: תודה רבה.

אורן אסף חזן: - - - אבל התשובה "בקרוב" לא מקובלת.

אורן אסף חזן: ורק מילה אחת, אבי: יגאל, אני מוכן לבטל את כל מה שיש לי מיד אחרי הדיון הזה ולשבת איתך פה בחוץ.

אבי דיכטר: מאה אחוז.

אורן אסף חזן: תראה שאנחנו לא בורחים מאף אחד.

אבי דיכטר: תודה רבה.

פאדי נמור: אפשר משפט אחד, אדוני?

אבי דיכטר: משפט אחד אחרון, כי אני רוצה לסכם ואנחנו חייבים לסיים.

פאדי נמור: אני בעד מה שאמרו החברים – דיור, דיור, דיור.

פאדי נמור: רק שזה לא ייקח לנו עוד 18 שנים.

פאדי נמור: מספיק לנו מה שסבלנו.

פאדי נמור: נתמקד בדיור, ואחר כך נטפל בשאר הבעיות.

פאדי נמור: אני בעד, אבל בתנאי שלא נחכה עוד 20 שנה.

אבי דיכטר: משפט רצית?

לאה סיני: אני רוצה לדבר.

אבי דיכטר: לא, משפט, כי אנחנו בסיכום הדיון.

לאה סיני: אני רוצה לדבר כמה מילים.

אבי דיכטר: תאמרי את שמך לפרוטוקול.

לאה סיני: שמי לאה, שעבדה עם יצחק רבין 15 שנה, הייתי מנהלת ועדת ביטחון.

לאה סיני: ואני רוצה רק לדבר שתי מילים: הכול טוב ויפה, דיברתם, הכול בסדר.

לאה סיני: אני עם יגאל פרסלר, גם עם יוסי פלד, ומשרד הביטחון ואמנון.

לאה סיני: בקיצור ולעניין, יש פה שני דברים לגבי הנושא של צד"ל.

לאה סיני: בזמנו, עם יצחק רבין וכל הצוות, כל הזמן אמרו: צריך לטפל בהם, לעזור להם בכל הדברים.

לאה סיני: אנחנו עשינו את כל המאמצים, והשתדלנו ועזרנו, בגלל שאנשי צד"ל תרמו ותורמים למען מדינת ישראל, למען כוחות הביטחון.

לאה סיני: זה אחד.

לאה סיני: יש לי פה בן אדם בשם נימר סקר, חולה סרטן – הוא היה חולה.

לאה סיני: ויש לי פה מכתב, שאנחנו כל הזמן דיברנו, העברתי את זה גם ליגאל פרסלר, יש פה הצהרה מכוחות הביטחון.

לאה סיני: הוא היה בהתחלה אד"ל, אד"ל לא הוכר כצד"ל.

לאה סיני: ואחרי שהוא שירת באד"ל הוא עבר לצד"ל.

לאה סיני: הוא לא מוכר לכלום – אין לו תעודת זהות, אין לו ביטוח לאומי, אין לו לשכת הסעד, אין לו שום דבר.

לאה סיני: גם קופת חולים לא היה לו.

לאה סיני: אנחנו, אני אישית, הלכנו ועזרנו לו יחד עם אמיר חסן ממושב שתולה.

לאה סיני: בקיצור, יש פה הצהרה, שכתוב שאדון נימר מאשר - - -

אבי דיכטר: כן, לאה, אנחנו לא נפתור את זה עכשיו.

לאה סיני: אז אנחנו מבקשים שהוא יהיה מוכר כאיש צד"ל, ומגיעות לו כל הזכויות וכל הדברים.

לאה סיני: זה אחד.

לאה סיני: שניים, יושב אצלי פה יונן יונן.

לאה סיני: הוא קטוע רגליים, הוא נכה צד"ל.

לאה סיני: הבת שלו – מתעללים בה במשרדי הממשלה.

לאה סיני: היא גם שירתה בצה"ל, ועד היום היא לא קיבלה שום עבודה, והיא לא עובדת ולא כלום.

לאה סיני: ואני מבקשת לטפל בנושא הזה כמה שיותר מהר.

לאה סיני: המון תודה.

אבי דיכטר: תודה רבה.

אבי דיכטר: אני רוצה לסכם את הדיון מבחינתי.

אבי דיכטר: קודם כול, תודה רבה לכל האנשים שהגיעו ולכל האנשים שהתייחסו, מפני שבאמת זה לא מובן אליו שביום כזה אנחנו מקדישים שעתיים לנושא שהוא כל כך חשוב, ובנוכחות באמת אני מרשה לעצמי לומר מרשימה של הנוגעים בדבר.

אבי דיכטר: לצערי, משרד שהוא מאוד דומיננטי בנושא של צד"ל לא טורח להגיע לכאן, משרד הקליטה.

אבי דיכטר: אני מבקש מצוות הוועדה להוציא מכתב לשרת הקליטה, לבקש הסברים לעובדה הזו, וכמובן כל מה שהיה אמור להיות מוצג על ידם כאן – לדאוג לקבל בכתב.

אבי דיכטר: הדבר השני, תראו, חוק אנשי צד"ל ומשפחותיהם עבר בכנסת ב-2004.

אבי דיכטר: חוק, לא החלטת ממשלה ולא שום דבר אחר.

אבי דיכטר: והחוק הזה – אני קורא ממש מתוך סעיף 14 – אומר: הממשלה תפעל, במידת האפשר, למציאת פתרונות לצרכי דיור לאנשי צד"ל ולסידור תעסוקה בעבורם.

אבי דיכטר: אני אומר לחברי הכנסת: לעניין זה – כתוב בחוק – ייקבע תקציב שנתי במסגרת הקצאה לתחום פעולה – והמונח "תחום פעולה" אצלנו הוא מונח מקצועי – הקצאה לתחום פעולה נפרד בסעיף תקציב משרד הביטחון בחוק התקציב השנתי.

אבי דיכטר: זה נשק מבחינתנו, נשק של הוועדה.

אבי דיכטר: ניסינו לבדוק תוך כדי הדיון איפה מוגדר "תחום הפעולה" הזה, איפה הגיעה הנישה התקציבית – לא הצלחנו למצוא, אבל נפתור את הבעיה הזו.

אבי דיכטר: יכול להיות שהוא מופיע באיזשהו סעיף שלא איתרנו.

אבי דיכטר: אנחנו מבקשים ממשרד האוצר, ממזכיר הממשלה – אנחנו נוציא את זה בכתב, צוות הוועדה – לעדכן את הוועדה עד 15 בינואר לגבי הפתרון באשר לסטטוס ההסדרה של נושא צד"ל, ובראש ובראשונה נושא הדיור.

אבי דיכטר: ברגע שהוועדה מתחילה לפקח על הנושא הזה, אנחנו תולים על זה בלון שאנחנו נראה אותו לנגד עינינו כל הזמן.

אבי דיכטר: זה לא נושא שנמשוך אותו עשר שנים.

אבי דיכטר: למרות שתקציב 2019 עבר כבר לפני כמה חודשים, אבל אנחנו נבקש לבדוק איפה התקציב יושב, איפה הוא חונה, איך הוא מנוצל, לאיזו תכלית הוא מנוצל, ואיך סוגיית הדיור באה בו לידי ביטוי.

אבי דיכטר: ללא קשר מתי הוא יצא, אני מקווה מאוד שהפרסום יהיה נכון, אני מקווה מאוד שהפרסום הוא מדויק; ויותר מהכול, אני מקווה מאוד שהפרסום ייושם, ושב-15 בינואר הדוח שנקבל לוועדה יציג תמונה של פתרון, ולא של שיהוי או משיכה או כל דבר אחר שאין בו פתרון חלוט, ברור ומלא.

אבי דיכטר: ואנחנו לא נחכה ליום השנה הבא להוקרה לאנשי צד"ל.

אבי דיכטר: את הפתרונות לסוגיה הזו אנחנו נדרוש לקבל בתקופה הרלוונטית הכי קצרה שאפשר.

אבי דיכטר: ואם נתרשם שהיא לא מטופלת בצורה הכי אפקטיבית, אנחנו נחזור לחוק.

אבי דיכטר: וחוק הוא לא צחוק.

אבי דיכטר: חוק בישראל הוא חובה, זו לא המלצה.

אבי דיכטר: ואם הסטטיסטיקות מדברות על כך שהחלטות ממשלה לא מיושמות כדי 100% – חוקים מיושמים עד כדי 100%.

אבי דיכטר: כולנו יודעים את זה בהרבה מאוד תחומים בחיים, התחום הזה לא יהיה שונה.

אבי דיכטר: תודה רבה לכל מי שהגיע, תודה רבה לכל מי שהתייחס.

אבי דיכטר: הישיבה נעולה.