הוועדה לענייני ביקורת המדינה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 363, 2018-10-23 10:05

מירב בן ארי: בוקר טוב לכולם.

מירב בן ארי: אני פותחת את ישיבת הוועדה לענייני ביקורת המדינה.

מירב בן ארי: היום ה-23 באוקטובר 2018, י"ד בחשוון, תשע"ט.

מירב בן ארי: הנושא הוא הטיפול באנשים עם אוטיזם במערך בריאות הנפש – דו"ח מבקר המדינה 68ג': מערך האשפוז בבתי החולים הממשלתיים לבריאות הנפש.

מירב בן ארי: אני אדבר רק בדקה, אני אתן לנציגי המבקר לסקור את הדברים.

מירב בן ארי: כל הנושא הזה שאנחנו בטח ניגע בו, גם אתמול דיברו איתי, גם קראתי את מה ששלחתם במייל.

מירב בן ארי: הנושא הזה של תחלואה כפולה ואיך בעצם המדינה מתמודדת או לא מתמודדת הוא נושא שאני עוסקת בו בכלל בכיוון אחר.

מירב בן ארי: אני יו"ר ועדת המשנה לצעירים חסרי בית, והרבה פעמים אני מוצאת צעירים שמתפקדים מצוין ומוצאים את עצמם בכל מיני מקומות של בריאות הנפש.

מירב בן ארי: למה?

מירב בן ארי: כי איכשהו המוסד לא יכול להתמודד והייתה התפרצות מסוימת ופתאום הוא מצא את עצמו במקום שהוא לא אמור להיות בו אם היה מקבל טיפול נכון.

מירב בן ארי: לכן אני מגיעה קצת מכובע אחר, אני גם עוסקת הרבה בכל הנושא של תחלואה כפולה.

מירב בן ארי: אז קראתי וקצת - - - כמובן, להבדיל, בנושא של אוטיזם.

מירב בן ארי: אבל עדיין הנושא כאן – אנחנו בטח נדון וחברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין, חברתי, נמצאת פה – הוא באמת לבוא ולבחון האם באמת המדינה מסוגלת להתמודד עם אותן תופעות בלי, בעיניי - - - אני כבר אומרת שאני לא אובייקטיבית כי אני לא חושבת, לפחות במקרים, בטח אצלי שאני עוסקת בחסרי בטח, אבל בטח במקרים של אוטיזם, האם מערך בריאות הנפש הוא המקום המתאים.

מירב בן ארי: אני כבר מודה ושמה, מה שנקרא, למען הסר ספק, אני חושבת שהרבה פעמים אנחנו מוצאים את החבר'ה שנמצאים שם ולדעתי, שלא לצורך.

מירב בן ארי: זו מילה שלי בעניין.

איילת נחמיאס ורבין: הייתה הכרעה ערכית בעניין - -

מירב בן ארי: נכון, אבל היה לי חשוב כי אני מגיעה ממקום אחר ולצערי, גם שם נחשפתי לתופעה הזאת.

מירב בן ארי: ולכן אני כבר אומר שאמרתי את דעתי, שוב, בדקה.

מירב בן ארי: בבקשה, דן בנטל.

דן בנטל: מפאת חשיבות הנושא מבקר המדינה עסק בו פעמיים בשנים האחרונות: פעם אחרונה פרסמנו דוח ב-2018, ממש לפני חצי שנה.

דן בנטל: לפני זה היה דוח גדול בשנת 2010.

דן בנטל: מדובר בכ-15,000 אוטיסטים שרשומים במשרד הרווחה.

דן בנטל: ואנחנו נגענו במספר סוגיות ואני אציין את העיקרים שבהם.

דן בנטל: הנושא הראשון הוא מחסור במיטות.

דן בנטל: משרד הבריאות הגדיר שתי מחלקות כיחידות ארציות לטיפול בנכי נפש המאובחנים עם אוטיזם.

דן בנטל: באברבנאל שמיועד לגילאי 21-12 עם תקן של 15 מיטות, אבל בפועל יש רק 10.

דן בנטל: ואיתנים זה המקום השני שמיועד לבוגרים בני 21 ומעלה, שם תקן של 20 מיטות, אבל בפועל יש 14 מיטות.

דן בנטל: וזאת כי המבנה הפיזי של שתי המחלקות אינו מסוגל להכיל את מספר המיטות הנדרש.

דן בנטל: כבר מ-2010 האגף לבריאות הנפש במשרד הבריאות העלה להנהלת המשרד כי צריך תוספת מיטות.

דן בנטל: עד לסיום מועד הביקורת לא הוספה אפילו לא מיטה אחת.

דן בנטל: בעקבות מחסור זה נוצרים תורי המתנה ארוכים לאשפוז במחלקות הייעודיות שיכול לנוע בין ימים בודדים לחודשים ארוכים.

דן בנטל: באין פתרון אחר, כפי שאמרה יושבת הראש, חלק מאושפזים במחלקות פסיכיאטריות שאינן מתאימות להם או ממתינים בביתם או בהוסטל שבו הם דרים.

דן בנטל: הנושא השני שהעלינו הוא הנושא של תקן כוח האדם.

דן בנטל: המחלקות באברבנאל ובאיתנים מוגדרות כמחלקות ממושכות, ולכן תקן כוח האדם שלהן מותאם להגדרה כזו.

דן בנטל: אולם בפועל בשל מאפייני המאושפזים הן מתפקדות כמו מחלקות פעילות ולא כמחלקות ממושכות, ולכן זקוקות לתקן כוח אדם גדול בהרבה, ואף להוספת תקנים למטפלים במקצועות הבריאות.

דן בנטל: היה ניסיון של שני בתי החולים לפנות למשרד הבריאות להגדיל את התקנים בהתאם לצרכים, אך דבר לא קרה.

דן בנטל: הם פנו לחטיבת בתי החולים החדשה שקמה במשרד שאחראית על בתי החולים האלו ולא נענו.

דן בנטל: הנושא הבא הוא מחסור במחלקות ייעודיות לילדים עד גיל 12.

דן בנטל: יש רק שתי מיטות ייעודיות בכל הארץ, אחת באיתנים והשנייה בנס ציונה.

מירב בן ארי: מה זאת אומרת?

מירב בן ארי: מיטה אחת ומיטה אחת?

דן בנטל: אחת פה ואחת פה.

דן בנטל: זה הכל.

איילת נחמיאס ורבין: זה רק אוטיסטים ובגילאים האלה.

דן בנטל: כן.

דן בנטל: בעקבות כך נוצרת המתנה שעשויה להימשך חודשים.

דן בנטל: מדובר במועד הביקורת האחרון באוגוסט 2017, חמשה המתינו.

דן בנטל: זה לא בסדר.

דן בנטל: נושא ההוסטלים – שהוא תחליף מצוין לאשפוז בבתי חולים.

דן בנטל: לגבי אברבנאל – בשנת 2005 הוחלט במנהל תכנון פיתוח ובינוי מוסדות רפואה במשרד הבריאות להקים הוסטל באברבנאל שיפעל בשיתוף משרד הבריאות והרווחה ויכלול 30 מיטות שיועדו לנוער ובוגרים.

דן בנטל: עד מועד סיום הדוח ההוסטל לא הוקם.

דן בנטל: ההערה הזאת כבר הייתה רלוונטית ב-2010, חזרה עכשיו ב-2018.

דן בנטל: באיתנים, לגבי ההוסטל, במאי 2011 החליטו המנכ"לים של משרדי הבריאות והרווחה על מתן מענה משותף ומיידי באמצעות הפעלת ההוסטל שישמש מסגרת ייעודית ל-12 בוגרים המאובחנים עם אוטיזם.

דן בנטל: ביולי 2017 ההוסטל נמצא בשלבי שיפוץ אחרונים אך טרם פורסם מכרז להפעלתו עקב דיון בין חטיבת בתי חולים, אותה חטיבת בתי חולים שאחראית על בתי החולים הפסיכיאטרים, לבין משרד הרווחה בנושא תקינת כוח אדם, שגם האוצר פה ברקע צריך לתת אישור, אז זה תקוע.

דן בנטל: נשמע אולי דברים חדשים.

דן בנטל: הערנו למשרד הבריאות והרווחה שאין די בכוונות - -

מירב בן ארי: כשאתה אומר עד לרגע שיצא הדוח עד מתי- - -

דן בנטל: עד למאי 2018, חצי שנה.

מירב בן ארי: חצי שנה זה הרבה זמן.

מירב בן ארי: בוא נראה.

דן בנטל: הערנו למשרד הבריאות והרווחה כי אין די בכוונות ובתכנון לטווח ארוך.

דן בנטל: על משרד הבריאות לאתר פתרונות שיקלו מיידית את המצוקה הקיימת, הן באמצעות שינוי הגדרת סוג המחלקות מממושכות לפעילות, והן באמצעות שיפוץ מהיר של מבנים קיימים והרחבת מספר המיטות שבהם עד לתקן הקיים לפחות.

דן בנטל: כמו כן, עליו לקדם בשיתוף משרדי הרווחה והאוצר תכנית סדורה ומדורגת למתן פתרון מגורים מלא למאובחנים עם אוטיזם, שאינם יכולים להתגורר בבתיהם, אך אין צורך לאשפזם בבתי חולים.

מירב בן ארי: זה עד גיל 18 או שגם - -

דן בנטל: גם וגם.

דן בנטל: מעל 21, התייחסנו לכל - -

מירב בן ארי: כשאתה אומר בסוף על אוטיזם שלא יכולים לגור עם - -

קריאה: הוסטל, לתת להם פתרונות - -

מירב בן ארי: הוסטלים, תאמיני לי, זו המומחיות שלי.

מירב בן ארי: אז בסדר.

איילת נחמיאס ורבין: בתים לחיים, גם בזה יש מחסור.

מירב בן ארי: חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין, בבקשה.

איילת נחמיאס ורבין: חברתי מירב בן ארי יודעת שאנחנו תמיד נקרעות פה בין דיונים, אבל לדיון הזה אני החלטתי שאני מוכרחה לבוא, למרות שאני צריכה להיות בדיון שלי בעוד 20 דקות.

איילת נחמיאס ורבין: אני ישבתי עם מבקר המדינה בעצמו על מצב מערך בריאות הנפש במדינת ישראל ועל מצבם של בתי החולים, ביקרתי גם עם אדמית רוזנצוייט וביקרתי גם בעצמי במחלקת ילדים, מי שמכיר, גם באיתנים וגם בגהה.

איילת נחמיאס ורבין: בעניין אוטיסטים המדינה עושה עוול שהוא פשוט, בעיני, בלתי נסבל.

איילת נחמיאס ורבין: לפני כמעט 40 שנה, וזה מדהים כי אנחנו מציינים השבוע את יום הזיכרון ליצחק רבין, חזרה לאה רבין מאמריקה, בגלל ביקורים שהיא עשתה בהוסטלים לחיים באמריקה וראתה שם אוטיסטים, התעניינה לדעת איך האוטיסטים מוחזקים במדינת ישראל.

איילת נחמיאס ורבין: גילתה שהאוטיסטים במדינת ישראל מוחזקים סגורים בבתי חולים לחולי נפש ואמרה איך זה יכול להיות.

איילת נחמיאס ורבין: וככה באה אלו"ט לעולם, ככה נולדה אלו"ט.

איילת נחמיאס ורבין: ובסופו של דבר אנחנו יודעים שאלו"ט, למעשה, הייתה האלטרנטיבה למדינה במובן של איך מייצרים פתרונות לאוטיסטים, אגב, בכל הגילאים, מגני - - - ועד הוסטלים לחיים, מעופרים ועד בית לאה בחולון.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא יודעת להגיד, אני לא רופאה פסיכיאטרית ואני לא יודעת להגיד האם – אתם יודעים, הרבה פעמים כשאנחנו מבקרים את האנשים, במיוחד אלה שסגורים בבידודים לשנים ארוכות אנחנו קוראים באבחון שלהם שיש להם קווים אוטיסטים.

איילת נחמיאס ורבין: אני היום יודעת, היום יש הרבה יותר מומחיות, הרבה יותר יודעים, יודעים לאבחן בגיל הרבה יותר צעיר.

איילת נחמיאס ורבין: יש את המנעד מאספרגר ועד אוטיזם בתפקוד מאוד מאוד נמוך של אנשים שבאמת קשה להם מאוד להשתלב.

איילת נחמיאס ורבין: מי שראה אתמול, אגב, ילד מדהים שיונה לייבזון נתנה לו אור, פשוט אי אפשר להאמין, ילד פלא, ילד אוטיסט, כנראה בתפקוד מאוד מאוד גבוה, מאוד מאוד מוכשר, מוזיקאי מחונן, כל מה שאת לא רוצה, הולך בעולם ובישראל ומסביר על מה זה אוטיזם, ומסביר שזאת לא לקות, זה שוני.

איילת נחמיאס ורבין: מי שהולך לבתי החולים האלה – אומר לעצמו, איך באמת מייצרים את האבחנה כך שאנשים שיש להם אוטיזם לא יסבלו כתוצאה מכך פעמיים בזה שהם יהיו מוחזקים במקומות שאינם מתאימים להם.

איילת נחמיאס ורבין: פה בעיניי העוול הגדול שעושה המדינה, גם בזה שהיא לא מקימה את ההוסטלים בבתי החולים כפי שהיא התחייבה וגם בזה שהיא לא שותפה מספיק להקמתם של יותר מוסדות מתאימים ורלוונטיים.

איילת נחמיאס ורבין: מי שעוקב, ואני יודעת שאת עוקבת, רמי ורד למשל, קומיקאי שיש לו בן אוטיסט מעל גיל 21 לא יכול היה לקבל מקום לתעסוקה לבן שלו במשך חצי שנה עכשיו כי בפתח תקווה לא היה.

איילת נחמיאס ורבין: מה לעשות איתם?

איילת נחמיאס ורבין: ואלה אנשים שמחזיקים את הילדים בבית.

איילת נחמיאס ורבין: את אותם אלה שנשארים ילדים גם בבגרותם.

מירב בן ארי: אלה אנשים גם שיש להם את האפשרות לכתוב.

איילת נחמיאס ורבין: את יודעת מה, זה באמת מזל גדול כי אתה אומר לעצמך: בסוף בזכות האנשים האלה שנותנים לזה אור, תסלחי לי, להבדיל אלף הבדלות מנושאים אחרים שאנחנו עוסקות בהם, שחיים היו כרוכים בהם.

איילת נחמיאס ורבין: לפעמים אלה הדברים שבסופו של דבר מייצרים פתרונות.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא יכולה לדמיין לעצמי שאוטיסטים במדינת ישראל אלמלא אשת ראש הממשלה דאז הייתה לוקחת את זה כבייבי הפרטי שלה, כאיזה מן משימת חיים כזאת.

איילת נחמיאס ורבין: ולכן, אני ממש ממש מבקשת, הדוח שלכם בעיניי הוא דוח קשה ביותר והוא מתחבר, לצערי, להרבה מאוד נושאים שאנחנו מטפלים בהם בכל מה שנוגע למערך בריאות הנפש.

איילת נחמיאס ורבין: ושוב, מי שהולך לבתי החולים, ואתם נמצאים שם ואני ישבתי איתכם, אני תמיד יוצאת משם בדמעות.

איילת נחמיאס ורבין: לא רק על האנשים, על המצב, על התקנים, על המצב הפיזי.

איילת נחמיאס ורבין: זה לא יכול להיות.

איילת נחמיאס ורבין: ובואו נגיד את האמת, אני אסיים במשפט הזה, מירב, כי מאוד חשוב לי לומר אותו – לבריאות הנפש אין ספונסרים, אין פטרונים, אין מישהו שרוצה שהשם שלו יהיה כתוב בגדול: כאן נתרם על שם.

איילת נחמיאס ורבין: לא.

איילת נחמיאס ורבין: אין, אין.

איילת נחמיאס ורבין: מעטים, מעטים, כאלה, באמת, לצערנו.

איילת נחמיאס ורבין: גם מאותם בעלי הון שמוכנים, בדרך כלל יש להם איזושהי נגיעה אישית, אחרת אין מצב כזה.

איילת נחמיאס ורבין: ולכן המדינה היא הספונסר, היא הפטרון, היא זאת שצריכה לדאוג לאנשים והיא חייבת לדאוג לזה שאנשים שלא צריכים להיות במוסדות האלה ולא יהיו בבידודים ולא יהיו בקשירות, לא יהיו במקומות האלה.

איילת נחמיאס ורבין: אני מקווה שאנחנו קצת קצת הקול שלהם היום.

איילת נחמיאס ורבין: תודה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: אלו"ט, אביגיל דר.

אביגיל דר: אני חברת הנהלה באלו"ט, אני אימא של בוגר עם אוטיזם.

אביגיל דר: אוטיזם יכול להיות קצת שונות, הוא יכול להיות לקות מאוד מאוד קשה.

אביגיל דר: צריך לחשוב במושגים של הילדים שלנו, מגיעים למקום, לכל מקום שהבעיה המרכזית שלהם היא היכולת שלהם לתקשר את מה שהם מרגישים.

אביגיל דר: יש בג"ץ שאומר שהמקום של האוטיסטים הוא לא בתחום בריאות הנפש, אני יכולה להסכים איתו, אבל מצד שני העובדה שרובם מטופלים בתרופות פסיכיאטריות, ולכן חייבת להיות מעורבות של גורמים רפואיים, רופאים ומומחים.

אביגיל דר: ובעיניי המקום לעשות שינוי הוא שיתוף פעולה של משרד הבריאות ומשרד הרווחה.

אביגיל דר: כי נכון – האוטיסטים, מרביתם, מקומם לא במחלקות פסיכיאטריות בבתי החולים לחולי הנפש.

אביגיל דר: יותר נכון ללכת בגישה של מסגרות לאיזון וחלופות אשפוז שיתנו מענה מקצועי.

אביגיל דר: כי גם הורים שהגיעו לסוטריה ושילמו 20,000 ₪ עם ילדים אוטיסטים אמרו להם שם אנחנו לא יודעים לטפל באוטיזם.

אביגיל דר: בהוסטלים של אלו"ט או בכל הוסטל היכולת להחזיק אדם במצב משבר נגזרת גם מתקציב.

אביגיל דר: תתקצבו אדם במשבר בכוח אדם של 1:1 ותראו כמה אפשר להמשיך להחזיק אותו בהוסטל בכמה חודשים שהוא איבד את האיזון שלו.

אביגיל דר: אני רוצה רגע להאיר את הזווית השנייה.

אביגיל דר: אני חשופה מעבר לבן הפרטי שלי להרבה מאוד אוטיסטים עם מה שאנחנו קוראים בעיות התנהגות ומצבי משבר.

אביגיל דר: למה – כי אני מקדמת את ההתוויה ומלווה הרבה מאוד משפחות בטיפול בקנאביס רפואי.

אביגיל דר: אני לא מדברת פה על הקנאביס הרפואי, אני מדברת על קבוצה מאוד גדולה של הורים שמגיעים למקום הזה ממקום של אין ברירה ואין חלופה תרופתית.

אביגיל דר: ולכן אני חשופה אליהם במיוחד.

אביגיל דר: ומה שאני רואה זה שאנחנו יכולים לפוצץ אותם בתרופות ואנחנו יכולים לפוצץ אותם בקנאביס, אבל אם אנחנו לא נותנים להם סביבה מיטיבה זה לא יעבוד.

אביגיל דר: זה לא יעזור והם ייקלעו כל הזמן למשבר.

אביגיל דר: הבן שלי, עברתי איתו שנים של גיהינום.

אביגיל דר: אני מסירה חיסיון רפואי, ד"ר נחום כץ יכול לספר לכם, הוא נמצא פה.

אביגיל דר: עברנו איתו אשפוז בית של חודשיים וחצי בלי יכולת לעבוד, שלושה מבוגרים על בחור בתהליך של גמילה מתרופות.

אביגיל דר: אני לא חושבת שרוב ההורים יכולים לעמוד בזה.

אביגיל דר: הבן שלי היום במצב מצוין, מאוזן, מרוצה, מקסים.

אביגיל דר: הוא מטופל אמנם בקנאביס אבל זו לא הנקודה.

אביגיל דר: הנקודה היא שהצלחנו לייצר לו מסגרת עם יחס כוח אדם יותר גבוה.

אביגיל דר: וכשקשה לו יש איש צוות שיהיה איתו ולא יטריף את כל האחרים.

אביגיל דר: חלק גדול מהסיפור זה טיפול מקצועי ומספיק צוות לדאוג להם כשהם במצבי משבר.

אביגיל דר: תודה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: עורכת דין אילת דיין מאלו"ט גם רצית להוסיף.

אילת דיין: רציתי להציף פה את הבעיה.

אילת דיין: אני מתחברת לכל מה שאמרתם, המטרה שלנו היא כמובן שהם לא יגיעו למחלקות, שיהיו מענים בקהילה.

אילת דיין: אבל גם כאשר נקלע אדם עם אוטיזם – בין אם זה ילד, בין אם זה נער ובין אם זה מבוגר – לנקודת משבר שבה הוא חייב את הטיפול האינטנסיבי של מספר חודשים שבו יעשו לו איזון תרופתי, יתנו לו טיפול התנהגותי אינטנסיבי ויוכלו להחזיר אותו לקהילה, גם כשהוא כבר מצליח להיכנס למחלקות המחלקות לא מתאימות.

אילת דיין: המחלקות לא מתאימות כי אין מספיק מיטות, אין סטנדרט אשפוז ראוי לאנשים עם אוטיזם, לא קבוע כמה צוות רפואי צריך, כמה אחים, כמה סניטרים, כמה מטפלים פארא רפואיים, כמה מנתחי התנהגות.

אילת דיין: כמו ששמעתם, המחלקות עדיין פועלות כמחלקות כרוניות, צריך לשנות את התקנון למחלקות אקוטיות כדי שבאמת הם יוכלו לקבל את המענה הזה.

אילת דיין: צריך להבין, ברגע שהמחלקה לא מתפקדת כמו שהיא צריכה – אין לה את הכלים לתת לאדם, את מנתח ההתנהגות, את הסניטר, את הפעילויות פנאי (אין להם אחרי הצהריים פעילויות פנאי, הם פשוט יושבים שם.

אילת דיין: אנחנו שמים שם מדריכים לפעמים כדי לתת להם כן מענה) – אז האשפוז מתארך שלא לצורך.

אילת דיין: במקום שזה יהיה אדם שנקלע למשבר, מגיע לאשפוז קצר טווח – איזון, טיפול וחזרה לקהילה, האשפוז מתארך ומתארך.

אילת דיין: זה עוד בהנחה שהוא הצליח לקבל מקום בתוך המחלקות ולא נשאר בהוסטל או בבית של ההורים שלו כי אין מקום בשבילו.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: משרד הבריאות, בבקשה.

בלה בן גרשון: אני מנהלת מחלקה לאוטיזם וימשיך אותי ד"ר דורון תודר שהוא גם שותף לנושא.

בלה בן גרשון: אני רוצה לעשות טיפה סדר ולהסביר.

בלה בן גרשון: אני חושבת ש- - - הזאת מאוד מאוד חשובה וזה תמיד מקדם עוד צעד קדימה.

בלה בן גרשון: אנחנו מדברים פה על כמה שלבים.

בלה בן גרשון: משרד הבריאות אחראי על טיפול בילדים עד גיל 18 והוא נותן שם את כל הקטע האמבולטורי ובתוך המסגרות כדי למנוע את האשפוזים שעוד רגע נדבר עליהם.

בלה בן גרשון: אז יש לנו מערך אחד שהוא שייך למשרד הבריאות שזה ילדים בתוך הגני - - - וזה מערך אחד שמשרד הבריאות אחראי עליו.

בלה בן גרשון: מעבר לכך יש גם את המערך בתוך קופות החולים שגם שם משרד הבריאות הוא רגולטור כדי שילדים שלא נמצאים בגני תקשורת ובמעונות יום שיקומיים יקבלו טיפול נוסף שהוא בתוך קופות החולים.

בלה בן גרשון: זה עד גיל 18.

בלה בן גרשון: מעבר לגיל 18, משרד הבריאות אחראי על אשפוז עבור ילדים או מבוגרים אוטיסטים שהגיעו למצב שדורש אשפוז ואין לנו שום אופציה אחרת.

בלה בן גרשון: כל מה שקשור לתעסוקה או למגורים טיפוליים וכו'- -

מירב בן ארי: אני רוצה רק שתתייחסי למה שקשור אלייך בדוח המבקר – על התעסוקה, השיקום, שהנציגויות של המשרד יעשו את עבודתם.

מירב בן ארי: תדברי על האחריות שלך ממה שהציג דן.

בלה בן גרשון: אני רק מנסה להגיד שכל מה שקשור לא לאשפוז באופציות ופתרונות של דיור לאוטיסטים זה בתוך משרד הרווחה- - -

מירב בן ארי: אני יודעת, תאמיני לי, אני מכירה את משרד הרווחה - -

קריאות: - - -

מירב בן ארי: יש לה והם יסבירו, הם בסדר שלי.

מירב בן ארי: תגידי לי רק ממה שנאמר כאן מה באחריות שלך שיפרתם.

בלה בן גרשון: באחריות המשרד, באחריותי, יש את האשפוז.

בלה בן גרשון: האשפוז הוא לילדים, מתבגרים ומבוגרים.

בלה בן גרשון: מהבחינה הזאת לגבי המבוגרים יש לנו היום מחלקה ארצית שהיא באיתנים וזה נכון שיש שם קשיים לאייש את כל ה-20 מיטות, יש כרגע 15, בגלל נושא של המבנה, שנכון להיום נאמר לנו שגם הנושא הזה ירחיבו לנו כנראה.

בלה בן גרשון: המהנדסים עכשיו בודקים אפשרות להרחיב את המחלקה.

איילת נחמיאס ורבין: איתנים במצב פשוט נוראי - - -

קריאה: היינו בביקור לפני חודש באיתנים.

קריאה: על מה את מדברת?

קריאה: הבטחות - - - כבר עשרות שנים.

קריאה: מבנה שהוקם לפני קום המדינה.

איילת נחמיאס ורבין: ספציפית למצב איתנים – הכל - -

קריאה: יש תקציב, לרשות המקומית - -

בלה בן גרשון: אני מבקשת - -

מירב בן ארי: שנייה, אני נתתי לה להעיר הערה.

תמר בן דוד יונה: אני אימא לבוגר בן 26 ופעילה במרכז המשפחה של משרד הרווחה ואלו"ט ונמצאת בקשר עם הרבה מאוד משפחות.

תמר בן דוד יונה: אני מזכירה לכולם שב-DSM האחרון מספר האוטיסטים גדל בעקבות זה שהכניסו את כל התפקוד הגבוה, וזה גדל בעשרות אלפים.

תמר בן דוד יונה: הטיפול באוטיסטים ממעונות שיקום עבור דרך גנים ודרך בתי ספר – אין מספיק אנשי מקצוע לטיפול פארא רפואי.

תמר בן דוד יונה: המצב עוד יותר קיצוני כשאנחנו מגיעים לבוגרים וזה לא משנה אם הם בבתי חולים, בבתי ספר, בהוסטל, בתעסוקה או בבית.

תמר בן דוד יונה: אין טיפול מניעתי.

תמר בן דוד יונה: אנחנו מדברים על בוגר אוטיסט בתפקוד גבוה, אנחנו מדברים על אוטיסט בתפקוד נמוך – אם אין מניעה ואין טיפול ואין תראפיות הוא מגיע לרגרסיה ומגיע למצבים קשים.

תמר בן דוד יונה: ואז במצבים המאוד מאוד קשים האלה אין לנו אנשי מקצוע לבוגרים בכלל, לטפל במצב הזה.

תמר בן דוד יונה: ואז את מה - - - אני מדברת איתך רק על החודשים האחרונים, בסביבות החגים, על מספר מקרים שהבחורים האלה היו במצב קשה, מסכן את המשפחה, מסכן את השכנים, מסכן את עצמם – ויש לנו שני מצבים, גם לא יכולנו לאשפז יותר.

תמר בן דוד יונה: אני מכירה מקרה שהעובדים הסוציאליים של העירייה הלכו לבית משפט ודרשו מקום.

תמר בן דוד יונה: זאת אומרת, מצד אחד אין לנו בכלל אנשי מקצוע לטפל במצבים כדי לא להגיע למצב האקוטי הזה.

תמר בן דוד יונה: וזה אחריות של משרד הבריאות ומשרד הרווחה – שיהיו סוף כל סוף במדינת ישראל אחרי 70 שנה אנשי מקצוע שיתמכו באוטיזם וימנעו את המצבים הקשים האלה.

פנינה תמנו: למה שירצו להתמחות באוטיזם, אם אנחנו נשאל את השאלה, והם מרוויחים פחות מתחומים אחרים.

תמר בן דוד יונה: השיחה האחרונה שלי עם פסיכיאטר – משפחה, אימא שמתקשרת אליי ומתחננת אליי, תדברי איתו בערב החג, תדברי עם הפסיכיאטרית הגיעה כי משטרה הביאה אותו כי הוא היה במצב קשה.

תמר בן דוד יונה: הפסיכיאטרית אומרת לי, אני לא מבינה באוטיסטים.

תמר בן דוד יונה: היא רוצה לעצור אותו, להכניס אותו למעצר.

תמר בן דוד יונה: ואני משכנעת אותה בטלפון שתכניס אותו, וכמו שאנחנו יודעים יש לנו רק שתי מסגרות: או אברבנאל עד גיל 21 או איתנים.

תמר בן דוד יונה: וכמובן שהם תפוסים.

תמר בן דוד יונה: הצלחנו להכניס אותו לשער מנשה ואז צוות שער מנשה ביום ראשון כופה על ההורים לבוא ולקחת אותו.

תמר בן דוד יונה: והאימא מתקשרת אליי ואומרת לי, אני בסכנה, השכנים שלי בסכנה, איך אני אקח אותו?

תמר בן דוד יונה: העצה היחידה שאמרתי לה, אל תלכי לשם, אל תשחררי אותו.

תמר בן דוד יונה: וזה המצבים, מצד אחד אין אנשי מקצוע לטיפול.

תמר בן דוד יונה: משרד הבריאות ומשרד הרווחה ומשרד החינוך צריכים לעשות לובי ולתת מלגות.

תמר בן דוד יונה: זה בעיה לאומית, זה בעיית מדינה.

מירב בן ארי: תמי תודה רבה.

מירב בן ארי: אני רוצה רגע לחזור למשרד הבריאות, תגידי לי, קיבלתם את דוח המבקר שיצא במאי.

מירב בן ארי: אתם יודעים את המצב הקשה והמחסור במיטות אז מה עשיתם כדי לשפר או לשנות.

מירב בן ארי: או את או מי שביקש מטעמך, תגידו לי אם עשיתם משהו.

בלה בן גרשון: אני יכולה להגיד מה נעשה, ורק תנו לי בבקשה לסיים ואז תגיבו.

בלה בן גרשון: כמו שאתם יודעים כבר נבנה וגמור הוסטל לאוטיסטים בתוך החולים שהוא בעצם מענה ביניים.

בלה בן גרשון: זה אותם אנשים שאנחנו לא רוצים שהם יהיו במחלקה כרונית, הם לא צריכים להיות שם, מצד שני הם עוד לא מוכנים לצאת לקהילה.

בלה בן גרשון: לכן נבנה ושופץ ביחד עם הרווחה, שזה מיזם משותף ראשון בארץ למענה ביניים, ההוסטל הזה.

בלה בן גרשון: ההוסטל הזה מכל מיני סיבות - -

מירב בן ארי: הוא בתוך איתנים?

בלה בן גרשון: הוא בתוך איתנים אבל הוא הוסטל.

בלה בן גרשון: הוא הוסטל יפהפה שגם ביטוח לאומי השקיע בו ואנחנו פותחים אותו באמת במתכונת - -

מירב בן ארי: מתי?

בלה בן גרשון: עכשיו.

בלה בן גרשון: אני לא מסתירה את זה, מתוך 30,000 - - - רק בתחילת אוקטובר סוף סוף נסגרו כל האישורים, הייתה באמת בירוקרטיה מאוד ארוכה אבל זה נסגר, אנחנו מאחורי זה.

בלה בן גרשון: עכשיו משרד הרווחה יכול לצאת סוף סוף למכרז.

בלה בן גרשון: עוד מעט ליליאן תגיד בעצמה, הם יוצאים למכרז כוח אדם ואנחנו פותחים אותו.

בלה בן גרשון: הוא מוכן, מצוחצח, הכל נמצא שם.

מירב בן ארי: למה לא עשיתם את המכרז תוך כדי שיפוץ?

בלה בן גרשון: הם לא יכלו, הם חיכו לאישורים ממשרד הבריאות, מבית החולים ומדיור ממשלתי וכו'.

בלה בן גרשון: זו בירוקרטיה מאוד ארוכה, היא נפתרה בתחילת אוקטובר, הם עכשיו - -

מירב בן ארי: כמה מיטות יהיו בהוסטל החדש?

בלה בן גרשון: 12 מיטות באיתנים לבוגרים.

בלה בן גרשון: אנחנו נמלא את 12 המיטות האלו ברגע שהמכרז ייסגר - -

מירב בן ארי: איזה גילאים זה יהיה?

בלה בן גרשון: זה בוגרים מ-18 ומעלה.

קריאה: תודה רבה, שכחו את הילדים.

אביגיל דר: זה לעג לרש.

אביגיל דר: 20,000 אוטיסטים במדינת ישראל.

בלה בן גרשון: אתם מוכנים בבקשה להקשיב?

בלה בן גרשון: האוטיסטים במדינת ישראל שזקוקים לאשפוז חריג זה לא אלפי אנשים, זה אותם אנשים שזקוקים לאיזון, ולכן אנחנו גם הוצאנו - -

קריאה: שזה כמעט כולם בגילאים מסוימים.

בלה בן גרשון: אני מתנצלת, אני לא יכולה לדבר באופן הזה.

מירב בן ארי: תשמעו, אני לא יכולה, בקושי אני שומעת והיא אומרת דברים שאני רוצה להקשיב.

מירב בן ארי: נתתי לכם לדבר, אני אפילו נתתי לכם תוך כדי באמצע שהיא דיברה שזה בכלל לא קורה כאן.

מירב בן ארי: תעצרו שנייה, תכתבו ואני אתן לכם.

מירב בן ארי: אבל בואי תמשיכי.

מירב בן ארי: זאת אומרת, אתם בניתם ומשרד הרווחה ייצא למכרז?

בלה בן גרשון: נכון.

מירב בן ארי: אוקיי, במיזם משותף - - - אבל תגידי לי מה עם העניין של הילדים עד גיל 12.

בלה בן גרשון: אני רוצה להמשיך לעוד מקום.

בלה בן גרשון: אברבנאל – 40 מיטות, לא 30 מיטות, מדוע זה היה תקוע עד עכשיו וברוך השם זה כבר לא תקוע.

בלה בן גרשון: אני שמחה להגיד לכם כי הייתה לנו בעיה מול עיריית בת ים וכולם יודעים את זה.

בלה בן גרשון: אז עם כל הרצון הטוב רק לפני חודש סוף סוף עיריית בת ים אחרי שנים נתנה לנו אישור.

בלה בן גרשון: אני עם תקציב כמה שנים שלא יכולתי להתחיל בבנייה.

בלה בן גרשון: הבנייה התחילה.

בלה בן גרשון: גם באברבנאל התחילה סוף סוף בנייה וההוסטל שם יפתח וזה גם מיזם משותף יחד עם הרווחה.

בלה בן גרשון: אנחנו נפתח שם עוד מיטות וסוף סוף זה כן מתקדם.

בלה בן גרשון: כן, זה נמרח המון זמן, אני כואבת יחד איתכם.

מירב בן ארי: מה עם הילדים עד גיל 12 ?

בלה בן גרשון: אני מגיעה לילדים אבל עוד שנייה.

בלה בן גרשון: כולנו מודעים לכך שסטנדרט אשפוז הוא לא מספק.

בלה בן גרשון: לפני שנה משרד הבריאות הוציא סטנדרט אשפוז מעודכן ואני יודעת שגם האוצר עובד עכשיו מאוד קשה ומקיים דיונים על איך לקדם את הנושא הזה.

בלה בן גרשון: זה בדיונים כרגע בתוך האוצר.

בלה בן גרשון: לגבי הסטנדרט שהוא באמת פה כולל הכל – גם ניתוח התנהגות, גם כל מה שלא היה עד עכשיו בתוך מחלקות האשפוז.

בלה בן גרשון: אבל הנה הוא וכל מי שרוצה לראות אותו הוא על השולחן.

בלה בן גרשון: דבר נוסף, הילדים.

בלה בן גרשון: לגבי הילדים – יש, כמו שאתם אמרתם, שתי מיטות שהן גם לא ממש פועלות בנס ציונה ומיטות ייעודיות לילדים אוטיסטים בתוך מחלקת ילדים באיתנים - -

מירב בן ארי: מה זה מיטות?

מירב בן ארי: הוא אמר שיש מיטה אחת באיתנים.

בלה בן גרשון: אני אסביר.

בלה בן גרשון: שתי המיטות היו מיועדות לילדים אוטיסטים בנס ציונה הן לא באמת מיטות ייעודיות, זה על הנייר, זה לא באמת ככה.

בלה בן גרשון: המיטות שכן ניתנות היום לאשפוז ילדים זה מיטות בתוך בית חולים איתנים.

בלה בן גרשון: זה לא מספיק, זה לא נכון, צריכה להיות - -

קריאה: זה לא נכון - -

בלה בן גרשון: המיטות האלה הן בעייתיות ואין בכלל סימן שאלה וספק שצריכות להיות מחלקות ייעודיות לילדים אוטיסטים בדיוק כמו שיש למתבגרים ולמבוגרים.

בלה בן גרשון: זה לא יתכן שלא - -

פנינה תמנו: זה שאת אומרת שצריך זה טוב ויפה אבל איתנים מוכנים ליישם את זה- -

בלה בן גרשון: לא סיימתי, גברתי.

פנינה תמנו: לא סיימת, ואני אדבר מתי שאת מדברת ואת לא תצעקי עליי.

פנינה תמנו: חצופה.

פנינה תמנו: ואם אני שואלת אותך אז את תעני.

מירב בן ארי: פנינה, אני מבקשת קצת להוריד את הטונים.

פנינה תמנו: סליחה מירב, אם היא מסוגלת להתמודד מול שאלות שתתן למישהו אחר לענות.

פנינה תמנו: ואנחנו היינו לפני חודש באיתנים יחד עם המועצה לשלום הילד.

פנינה תמנו: אז היא מספרת פה סיפורי בדים, ואני הייתי רוצה לשמוע מה אומרים איתנים.

מירב בן ארי: אין בעיה, אבל את יכולה לי לנהל את זה, אני אתן לאיתנים לדבר מיד אחריה אבל רק שתסיים.

מירב בן ארי: רק תסבירי לי, את אומרת שצריך להיות, אבל מה בעצם עושים היום הורים לילדים קטנים שנמצאים באירועים כאלה.

מירב בן ארי: תסבירי לי מה הפתרון שלך.

בלה בן גרשון: קודם כל ניתן אישור לבנייה של 10 מיטות באיתנים.

בלה בן גרשון: זה עוד לא קיים, אבל אתם רוצים לדעת את זה לא.

בלה בן גרשון: התקבל אישור והתקבל תקציב לבנייה של יחידה ייעודית לילדים אוטיסטים בתוך בית חולים - -

מירב בן ארי: אוקיי אז - - - בונים אותה?

בלה בן גרשון: כן, מתחילים עכשיו, מחכים - -

מירב בן ארי: מתי?

בלה בן גרשון: תקציב ישנו, מחכים לאישור מטאבו, יש אישורים.

מירב בן ארי: את אומרת שיש תקציב ל-10 מיטות לעד גיל 18?

בלה בן גרשון: לא, ילדים.

מירב בן ארי: עד גיל 12 יש תקציב.

מירב בן ארי: אז עכשיו זה באישורים של בירוקרטיה?

בלה בן גרשון: נכון.

מירב בן ארי: ומי אחראי לקדם את התהליך מול איתנים אצלכם במשרד?

מירב בן ארי: יש מישהו שפועל?

בלה בן גרשון: כן.

בלה בן גרשון: יש לנו מנהל אגף לבינוי והוא פועל מול - -

מירב בן ארי: כמה זמן נתתם לעצמכם להקים את התכנית הזו?

מירב בן ארי: יש פה הורים שמחכים.

בלה בן גרשון: ברגע שנקבל אישור מטאבו.

מירב בן ארי: זה מה שזה תלוי, באישור בטאבו?

מירב בן ארי: ואחרי זה זה יוצא למכרז?

מירב בן ארי: הוצאתם מכרז, משהו?

בלה בן גרשון: כן.

פנינה תמנו: מירב, אותו איתנים קיבל אישור ממשרד הבריאות גם על מבנים אחרים שבמשך עשרות שנים היו תקועים.

פנינה תמנו: אז אי אפשר לבוא ולתת תשובות שהן בסופו של דבר גם לא מחזיקות מים.

פנינה תמנו: וכשאני מדברת אלייך את מוזמנת להקשיב.

פנינה תמנו: כי אנחנו מבינים בדיוק עם כמה בירוקרטיה איתנים צריכים להתמודד לא רק בנושא הילדים של האוטיזם אלא גם בדברים אחרים.

פנינה תמנו: בכלל להגיע למחלקות שם, מירב, ולראות איך הילדים נמצאים שם, באיזה תת תנאים, באיזה חדרים.

פנינה תמנו: זה ביזיון.

פנינה תמנו: ופגשנו גם ילדים שהם באמת סובלים מאוטיזם שהם לא אמורים להיות במחלקות שכרגע הם נמצאים.

פנינה תמנו: אז להגיד "נכון" זה טוב ויפה אבל דקה אחרי שיוצאים מהוועדה ודקה אחרי שעוזבים את הכנסת אף אחד לא באמת מסייע לאיתנים ולגורמים המקצועיים כדי לקדם את זה כדי שאותה אימא שמדברת על כך שהיא נאלצת להתמודד בבית ואחרת שאומרת לה תשאירי את הילד שלך כדי שהוא לא ילך למעצר ואין לה יכולת להתמודד.

פנינה תמנו: בינתיים זה נשמע שמשרד הבריאות וגם משרדים אחרים מנפקים תשובות בלי לתת כיסוי.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: את בעצם מה שאת אומרת כאן, לפי הסיכום שלי, זה שיש לך 10 מיטות לילדים שזה כרגע נמצא בהליכים בירוקראטיים אבל יש לזה תקציב.

מירב בן ארי: את אומרת שלאבר

מירב בן ארי: בנאל יש 40 מיטות ולא 30 וההוסטל שבימים אלה, תיכף נעבור למשרד הרווחה, יוצא למכרז.

מירב בן ארי: זה מתוך הדברים - - - כתגובה.

מירב בן ארי: סגן מנהל איתנים, בבקשה.

ערן פיקהולץ: אני סגן מנהל מחלקה באיתנים ואחראי על יחידת הילדים באופן ספציפי.

ערן פיקהולץ: אני רוצה להתייחס לכמה דברים.

ערן פיקהולץ: קודם כל בכלל לאשפוז של ילדים קטנים עם אוטיזם, כמובן, וזה חשוב להדגיש שאוטיזם הוא לא התוויה לאשפוז, אנחנו לא מאשפזים ילדים בגלל אוטיזם, לא אשפזנו, גם לא נאשפז.

ערן פיקהולץ: זו בוודאי לא התוויה לאשפוז, אנחנו מאשפזים ילדים כשיש להם אוטיזם ומשהו נלווה או הפרעה פסיכיאטרית נלווית שיכולה להיות כל מה שאפשר להעלות על הדעת או קשיים מסוימים, בעיקר התנהגותיים מאוד קשים.

ערן פיקהולץ: ובאמת רק אחרי שכל ניסיונות הטיפול בקהילה מוצו אנחנו מוכנים לקבל ילדים כאלה.

ערן פיקהולץ: יש בסך הכל שתי מחלקות ייעודיות לאשפוז ילדים קטנים בארץ, אצלנו ובנס ציונה.

ערן פיקהולץ: יש סדר גודל של, אני מניח בערך שתי פניות בחודש, פלוס מינוס, של ילדים כאלה.

מירב בן ארי: כמה מיטות יש אצלך לילדים?

ערן פיקהולץ: לילדים קטנים 15 מיטות בכלל - -

מירב בן ארי: עד איזה גיל זה קטנים?

ערן פיקהולץ: אצלנו זה עד 14 אבל זה פחות או יותר עד 12, החלוקה אצלנו היא מעט אחרת.

ערן פיקהולץ: שוב, העניין הזה של מיטה ייעודית לילדים עם אוטיזם הוא לא נכון.

ערן פיקהולץ: אין לנו מיטה ייעודית שמגובה באיזו שהיא תקינה או משהו לאוטיזם בגלל המצוקה, בגלל הפניות הרבות, בגלל זה שאנחנו באמת לא יכולים לעמוד בלחץ וגם ברצון שלנו לסייע, אנחנו מוכנים לאשפז ברגע נתון בדרך כלל ילד אחד, מקסימום שניים עם אוטיזם.

ערן פיקהולץ: אני מדבר על ילדים עם אוטיזם בתפקוד בינוני-נמוך, בתפקוד גבוה זה לא בעיה, הם יכולים להשתלב בפעילות הרגילה של המחלקה – יותר טוב.

ערן פיקהולץ: לא בעיה אבל יותר קל לנו.

ערן פיקהולץ: אנחנו מוכנים להקצות, זה לא מיטה ייעודיות, זה מיטה שאנחנו מרצוננו, ואנחנו עושים את זה בחפץ לב, מקצים לצורך העניין.

ערן פיקהולץ: כמו שנאמר כאן, אנחנו התנדבנו, ביקשנו, מוכנים, רוצים לקחת את זה על עצמנו.

ערן פיקהולץ: פנינו לצורך הקמת יחידה ייעודיות כי הילדים האלה דורשים טיפול שהוא אחר מהטיפול שיש לנו במחלקה - -

מירב בן ארי: אתה מכיר את העניין הזה של ה-10 מיטות שהולכים להקים אצלכם?

ערן פיקהולץ: בוודאי שאני מכיר.

ערן פיקהולץ: ועכשיו זה גם, יורשה לי, סליחה על הביטוי, קצת אחיזת עיניים כי היחידה הזאת אמורה להיות חלק ממבנה גדול של המחלקה שכולל יחידת ילדים, יחידת מתבגרים והיחידה הייעודית הזאת שמדובר עליה.

ערן פיקהולץ: המבנה בכללותו לא מתוקצב, חסר תקציב - -

מירב בן ארי: אז מה כן מתוקצב?

ערן פיקהולץ: זה נכון שיש את היחידה הזאת שיותר - - - אין מספיק תקציב להקמת כל המבנה.

ערן פיקהולץ: הוא תקוע בכל מיני דברים בירוקראטיים, הוא היה תקוע הרבה זמן בתכנון וכמובן יש את הבירוקרטיה של המועצה ודברים אחרים.

ערן פיקהולץ: הבינוי עוד רחוק רחוק, וגם אם היחידה הספציפית הזאת מתוקצבת אם לא כל הבניין יתוקצב, ואני מאוד רוצה שוב לחזור לדברים של חברת הכנסת שהייתה אצלנו בבוקר, כולם כמובן מוזמנים לראות, שהתנאים הכלליים הם מאוד קשים.

ערן פיקהולץ: אנחנו צריכים את הבינוי כולו.

ערן פיקהולץ: לא רק ילדים עם אוטיזם, כרגע מדברים על ילדים עם אוטיזם, אבל כל הילדים שמאושפזים אצלנו צריכים את הבינוי.

ערן פיקהולץ: אבל עד שלא כל הבינוי יוסדר היחידה הזאת לא תקום.

ערן פיקהולץ: היא חלק מתכנית גדולה.

תמר בן דוד יונה: מי אמור לממן את המבנה הזה?

ערן פיקהולץ: לדעתי המדינה.

ערן פיקהולץ: זו שאלה רטורית.

ערן פיקהולץ: אנחנו עובדים קשה על השגת תרומות וזה קצת עצוב ומגוחך.

מירב בן ארי: אז מה שאתה אומר שהיחידה הזו שהיא מדברת מבחינת תקציב ייעודי בעצם היא לא יכולה לקום בגלל ש- -

ערן פיקהולץ: היא חלק מקמפוס שלם שכולו חשוב ונדרש ולא לדיון כאן.

ערן פיקהולץ: וכשהכול יתוקצב ויעבור את כל הבירוקרטיה היא תקום.

ערן פיקהולץ: וגם אז זה סיפור ארוך, צריך תקינה, צריך הכשרת צוותים.

ערן פיקהולץ: אנחנו מאוד מוכנים ורוצים כי הילדים האלה צריכים משהו אחר.

ערן פיקהולץ: גם אם יש להם מחלת נפש, אנחנו יודעים לטפל בה מצוין, המרכיב האוטיסטי צריך משהו אחר, צריך מערכת חינוכית אחרת, טיפולית אחרת.

ערן פיקהולץ: אנחנו רוצים ויודעים לעשות את זה - -

אביגיל דר: פשוט לא רואים אותנו.

מירב בן ארי: גברת בלה, את מבינה את העניין שמה שאת אומרת בעצם לא יכול לקום בגלל שמדובר על מעבר לטאבו?

בלה בן גרשון: אני יכולה להגיד דבר אחד – אני מביאה את זה היום למנכ"ל ולמנהל אגף בינוי ביחד עם החטיבה הרפואית לדיון דחוף.

בלה בן גרשון: זה מה שאני יכולה.

מירב בן ארי: אני רוצה שתתני לי תשובה אחרי שאת יושבת אצל המנכ"ל ואני גם אדבר עם המנכ"ל.

מירב בן ארי: תסבירי לי מה קורה שם באיתנים כי אני לא מבינה.

מירב בן ארי: את אומרת משהו אחד והוא נמצא בשטח ואומר שזה לא יכול לקרות.

תמר בן דוד יונה: כי אין כסף.

מירב בן ארי: אין בעיה, אז אני רוצה שתגידי לנו בוועדה מה קורה עם איתנים עם המיטות של הילדים ואחרי מה שאת מביאה לבינוי והמנכ"ל, ואני גם אדבר עם המנכ"ל.

מירב בן ארי: מה רצית להוסיף?

פנינה תמנו: דבר נוסף לדעתי שהוועדה יכולה לעשות כדי לקדם את הנושא זה לפנות גם למועצה האזורית שגם היא מערימה קשיים, ככל שאני יודעת.

פנינה תמנו: וצריך לבדוק מדוע הם גם הופכים להיות חסם.

מירב בן ארי: איזה קשיים יש עם המועצה?

פנינה תמנו: הבית חולים, לפחות קשיי- -

ערן פיקהולץ: תהליכי רישוי של בינוי זה דבר שלוקח זמן ומועצות יודעות להערים קשיים בתחומים האלה.

מירב בן ארי: מול ועדת התכנון של המועצה – על זה אתה מדבר?

ערן פיקהולץ: זה גם מחסום.

קריאה: על איזה מועצה אנחנו מדברים?

ערן פיקהולץ: מטה יהודה.

פנינה תמנו: אם צריך את המעורבות של הכנסת - -

מירב בן ארי: - - - צריך מעורבות של הכנסת, אני מכירה את ועדות התכנון, זה גם יושב אצלנו.

מירב בן ארי: בסדר.

מירב בן ארי: בואו נעשה דבר כזה – בלה, יש כאן נושא חשוב מאוד ואקוטי שבו בעצם אין כיום מסגרת לאותם ילדים.

מירב בן ארי: יש פה עוד הרבה נושאים אקוטיים אבל בואי ננסה לפתור אחד אחד.

מירב בן ארי: את תלכי למנכ"ל, תסבירי לנו איפה זה תקוע.

מירב בן ארי: אם זה קשור לוועדת תכנון – אני מכירה את מי שאחראי על כל ועדות התכנון בארץ, אז ננסה לעזור לכם כי זה למטרה נעלה.

מירב בן ארי: יש כאן אירוע חשוב מאוד ואני לא מצליחה להבין איך עד היום לא - - - זה גם ממאי.

מירב בן ארי: למה אתם יושבים ומחכים שם?

מירב בן ארי: אני לא מצליחה להבין, בנאדם נמצא ב- - - בכלל.

מירב בן ארי: אתם לא מדברים?

בלה בן גרשון: אנחנו בהחלט מדברים.

בלה בן גרשון: אני רוצה להסביר.

בלה בן גרשון: אני מנהלת מחלקה לאוטיזם, אני אחראית על קביעת סטנדרט, על להציף בעיות, להעלות את זה למעלה ולהגיד מה צריכים.

מירב בן ארי: אבל את גם אחראית לפתור אותן, מה זה להציף בעיות.

מירב בן ארי: אנחנו יכולים להציף בעיות, זה התפקיד שלנו.

בלה בן גרשון: יש דברים שאני יכולה ויש דברים שלא.

בלה בן גרשון: כמו למשל שעיריית בת ים לא נותנת במשך חמש שנים אישור בנייה אז קטונתי.

מירב בן ארי: ברור.

מירב בן ארי: אני לא מאשימה אותך בתחלואי השלטון המקומי, זו בעיה אחרת שאנחנו נצטרך להתמודד איתה.

בלה בן גרשון: אין ספק שאני רואה צורך דחוף בהקמת מחלקה ייעודית לילדים, אני מציפה את העניין הזה.

מירב בן ארי: אוקיי, אז אני רוצה שתגידי לי גם איך את פותרת את העניין הזה.

בלה בן גרשון: אני אדווח לכם אחרי הבדיקה לגבי - -

תמר בן דוד יונה: אחריות של מי להכשיר אנשי מקצוע?

מירב בן ארי: תמי, אני רוצה להתקדם, יש פה עוד כמה - -

תמר בן דוד יונה: אבל אחריות של מי להכשיר אנשי מקצוע?

מירב בן ארי: רגע, אני עוד לא שם, אני רוצה קודם כל את משרד הרווחה.

מירב בן ארי: בבקשה.

לילית-ליליאן שפרן: אני מנהלת השירות לדיור תומך במנהל המוגבלויות החדש.

לילית-ליליאן שפרן: אני פה גם בכובע הזה אבל גם בכובע הקודם שלי כמנהלת השירות לטיפול באדם עם אוטיזם.

לילית-ליליאן שפרן: אני אגיד אמירה כללית - - - להיכנס לפרט - - - כי הייתה התייחסות של חברת הכנסת בכלל לשירותים, מאז שלאה רבין הניעה יחד עם אלו"ט את הדחיפה לטפל באוכלוסייה הוקדם שירות במשרד הרווחה, שירות לטיפול ב- - - עם אוטיזם.

לילית-ליליאן שפרן: אני בטוחה שהשירותים לא עד הסוף מספקים לחלוטין אבל כן צריך לראות את חצי הכוס המלאה.

לילית-ליליאן שפרן: הוקמו רצף שירותים ענק לכל הגילאים, ממעונות שיקום – יש לנו היום כ-80 מעונות, אנחנו כל שנה מגדילים בעוד כ-20 מעונות שיקומיים, מרכזי תעסוקה, מערך של מועדוניות, פעילות פנאי.

לילית-ליליאן שפרן: וכולל כמובן כל מסגרות הדיוור.

לילית-ליליאן שפרן: סתם לסבר את האוזן – שנה שעברה קמו עוד 20 מסגרות דיור לאנשים על רצף האוטיזם.

לילית-ליליאן שפרן: יש לנו היום כ-80 מסגרות.

לילית-ליליאן שפרן: אני חושבת שהיום כמעט ואין רשימת המתנה לדיור, מה שהיה פעם המון רשימות המתנה.

לילית-ליליאן שפרן: גם בהתייחסות של הדוגמה שהיא נתנה שבפתח תקווה אין מרכז תעסוקה – יש מרכז תעסוקה בפתח תקווה.

לילית-ליליאן שפרן: אולי האב הזה לא רצה, אני לא נכנסת למקרה הפרטני, אבל כן יש רצף שירותים.

לילית-ליליאן שפרן: אני לחלוטין מודעת ויודעת ושותפה לעבודה.

לילית-ליליאן שפרן: כשאומרים מסגרת אלו"ט זה מסגרת שאלו"ט מפעילה אבל זה מסגרת של משרד הרווחה.

לילית-ליליאן שפרן: חשוב לציין את זה- -

מירב בן ארי: אני מכירה את זה מצוין.

לילית-ליליאן שפרן: אני שותפה לכל הכאב של ההורים - -

מירב בן ארי: זה מיזם משותף שלכם עם ה- - -

לילית-ליליאן שפרן: לא, לא, לא - -

אביגיל דר: זה מרכז תעסוקה, שאני אגיד את זה בשיא - -

מירב בן ארי: רגע שנייה - -

לילית-ליליאן שפרן: כל השירותים שקיימים במדינת ישראל, בשירותי הרווחה, ממונים על ידי משרד הרווחה, בואו נשים את זה על השולחן שכולם יידעו את זה.

לילית-ליליאן שפרן: אין לי ספק שיש לקונות, אין לי ספק שאנחנו לא נותנים את המקסימום.

לילית-ליליאן שפרן: אני כן אגיד רק לסבר את האוזן – גם בדיור, תעריף הדיור של האוכלוסייה של השירות לאוטיזם היא הכי גבוהה במנהל מוגבלויות.

לילית-ליליאן שפרן: אולי היא לא מספיקה, אולי צריך עוד, אבל כן להגיד שהתייחסנו לאוכלוסייה הזאת בייחודיות.

לילית-ליליאן שפרן: לעומת אדם עם מוגבלות שכלית התעריף גדול בכמעט 4000 ₪ לעומת אדם עם מוגבלות שכלית.

לילית-ליליאן שפרן: אני לא חושבת שאת לא צריך להעלות אולי, אבל בגדול כן יש התייחסות לצרכים הייחודיים של האוטיסטים.

לילית-ליליאן שפרן: השירותים – אני מסכימה עם תמי שהחלק הפארא רפואי עוד חסר למרות שיש תקינה במודל של הדיור.

לילית-ליליאן שפרן: אבל יש עוד מה לשפר, אין ספק.

לילית-ליליאן שפרן: ואני כממונת שירות הדיור לחלוטין לוקחת את זה.

לילית-ליליאן שפרן: אנחנו כל הזמן מנסים לפתח מודלים חדשים של דיור ככל שיהיו בקהילה ומותאמים לאנשים.

לילית-ליליאן שפרן: בהתייחס לאוכלוסיה הזאת, המאתגרת, אנחנו בשנים האחרונות שמנו דגש לפיתוח מענים לאוכלוסייה מאתגרת, פתחנו מספר בתים בקהילה לאנשים בתפקוד גבוה עם בעיות התנהגות קשות.

לילית-ליליאן שפרן: כשאני אומרת קשות זה ברמה של גבוליות של גם מגע עם עבירות פליליות וגם סכנה לחיים, פגיעה עצמית ופגיעה - - - אחרת.

לילית-ליליאן שפרן: אנחנו מתמודדים איתם ככל יכולתנו ואנחנו עושים את הכל כדי שיראו במסגרת כולל לפעמים מתן של מדריכים צמודים במימון משרד שיהיו עם האדם אחד על אחד כדי שיתנו מענה.

לילית-ליליאן שפרן: אבל לפעמים, גם שם, מרגישים שהמצב הוא מצב של משבר כמו שציינו.

לילית-ליליאן שפרן: אבל שוב, אני מזכירה, אנשים שמגיעים לאשפוז זה מקרה קצה.

לילית-ליליאן שפרן: ולחלוטין אני לצערי מסכימה שיש לקונה מאוד גדולה בזה.

לילית-ליליאן שפרן: גם אני לא פעם באה לבית משפט וצריכה לשבת עם השופט ולחשוב על פתרונות כי אין מענה אשפוזי.

לילית-ליליאן שפרן: פתחנו יחידות בתוך מעונות של מש"ה למאתגרים עוד יותר.

לילית-ליליאן שפרן: גם הדוגמה שתמי סיפרה – הוא היום במסגרת שלנו, אותה מסגרת מאתגרת.

לילית-ליליאן שפרן: לשמחתי, התחיל להיות מאוזנים ואנחנו כבר חושבים איך להחזיר אותו לקהילה.

לילית-ליליאן שפרן: אנחנו עושים פעולות כדי לתת מענים.

לילית-ליליאן שפרן: אין ספק שהן לא מספיקות, אנחנו כולנו מוגבלים בשמיכה של האוצר, כולנו מכירים את זה, אבל אנחנו כן פועלים לספר את השירותים ככל הניתן.

מירב בן ארי: תספרי על ההוסטל.

לילית-ליליאן שפרן: ההוסטל כמו שבלה סיפרה היה תקוע בהליכים בירוקראטיים לצערי.

לילית-ליליאן שפרן: בתחילת אוקטובר קיבלנו סוף כל סוף את כל האישורים, הוא עכשיו באישורים אחרונים לפרסום אצלנו במשרד.

לילית-ליליאן שפרן: אני מקווה שממש תוך כמה ימים הוא ייצא לפרסום.

מירב בן ארי: מכרז - -

לילית-ליליאן שפרן: מכרז להפעלת מסגרת דיור של הוסטל בתוך איתנים שהמטרה שלו לתת מענה לאנשים בקצה הרצף שמצד אחד או יכולים מהאשפוז לצאת לקהילה ולעשות להם איזה תחנת מעבר כדי שיהיו מוכנים יותר לקהילה או שאנשים שהם מהקהילה רוצים/צריכים איזה סוג של איזון לא בהכרח יגיעו למחלקת האשפוז ויגיעו להוסטל כאיזה סוג של איזון.

לילית-ליליאן שפרן: כי זו אמורה להיות מסגרת שאמורה להיות כמו תחנת מעבר, או לצערי לאנשים שהם במצב כרוני מאוד קשה.

לילית-ליליאן שפרן: יהיו 12 מיטות, מבנה מפואר מאוד, מאוד יפה, מאוד מכבד.

לילית-ליליאן שפרן: אני כבר מאוד רוצה שאנחנו נוכל להפנות אנשים, אני מקווה שזה יקרה מהר מאוד.

מירב בן ארי: את אחראית לזה שהמכרז ייצא?

לילית-ליליאן שפרן: אני, ואני פועלת לזה כל יום כמעט במשרד לנושא הזה.

לילית-ליליאן שפרן: המנכ"ל מעורב בזה, כל מטה משרד הרווחה יודע שזה מכרז בתעדוף הכי גבוה שאפשר.

לילית-ליליאן שפרן: זה מה שאני יכולה להגיד.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: איגוד הפסיכיאטרים ד"ר נחום כץ.

אבי-נחום כץ: אני לא רוצה לחזור על דברים שנאמרו, אני רק רוצה לחדד שני דברים.

אבי-נחום כץ: בהמשך למה שנאמר מהרווחה וגם מאלו"ט – כשאנחנו מדברים על אשפוז אז אנחנו קודם כל צריכים לחשוב לא על האשפוז אלא על איך למנוע את האשפוז, איך להתגבר על האשפוז.

אבי-נחום כץ: כי רוב המקרים שבסופו של דבר מגיעים לאשפוז – עם התנהלות נכונה לאורך הדרך זה היה יכול להימנע.

אבי-נחום כץ: כי חלק לא קטן מהמקרים האלה זה, כמו שנאמר, הפרעות התנהגות שנובעות מתוך ההתנהלות של האוטיזם בסביבה.

אבי-נחום כץ: ובסביבה מותאמת עם תגובה נכונה בשלבים מוקדמים של כל התהליך זה היה משנה את כל המגמה ואנחנו בכלל לא היינו נדרשים לכל העניין.

אבי-נחום כץ: אז מערך נכון בקהילה להגיב לדברים האלה הוא היה פותר הרבה מאוד מהדברים.

אבי-נחום כץ: גם כשכבר מגיעים לאשפוז זו באמת התדרדרות ובאמת מקרי הקצה אז גם פה צריך לשאוף, בלי שום קשר לאיפה הבנאדם מאושפז, שהאשפוז הזה יהיה כמה שיותר קצר.

אבי-נחום כץ: כלומר, שגם פה יהיו מסגרות בקהילה שיוכלו לקלוט ולמעשה להכיל את ההתנהגויות הקצת יותר מתונות אבל כשכבר לא נדרש לאשפוז.

אבי-נחום כץ: וגם זה יהיה הרבה יותר נכון לכולם בכלל אבל בטח לאוכלוסייה הייחודית הזו בפרט.

אבי-נחום כץ: זה דבר אחד.

אבי-נחום כץ: דבר שני – כשאנחנו מדברים על הנושא של פתיחת מסגרות, אשפוז נוסף וכל מה שכרוך בכך, דברים בהחלט מאוד נכונים וראויים – אני רק רוצה להעלות בעיה נוספת, לצערנו, שמאוד קיימת, שנכון להיום אין לנו מספיק פסיכיאטרים במדינת ישראל כדי לתת את השירות למה שאנחנו, לכאורה, נדרשים לתת.

אבי-נחום כץ: אז כשאנחנו מנסים להוסיף עוד שירות, ובאמת זה להקצות אנשי מקצוע שהתמחו, התמקצעו בעניין הזה, אני יכול להגיד בצורה הכי פשוטה, פשוט אין לנו אותם.

אבי-נחום כץ: פיזית הם לא קיימים.

אבי-נחום כץ: יש מחסור מאוד גדול כדי לקיים את הקיים ואנחנו פה בבעיה רצינית, שלא לדבר גם על סוגיית הסיעוד שגם פה אנחנו - -

תמר בן דוד יונה: אז מה ההצעה שלך להתמקצעות של פסיכיאטרים?

תמר בן דוד יונה: כמו שנתקלתי בחג האחרון שאמר לי הפסיכיאטר, אני לא יודע.

תמר בן דוד יונה: המל"ג - - -

פנינה תמנו: צריך לשאול, גברתי היושבת ראש, מה המל"ג עושים בעניין הזה כי כל הזמן השאלה הזאת חוזרת על עצמה.

אבי-נחום כץ: אני יכול להגיד בצורה מאוד צנועה מה אנחנו ניסינו לעשות, גם אני הייתי מעורב בזה באופן אישי, פתחנו קורס הכשרה לפסיכיאטרים ולאנשי מקצוע נוספים בתחום הזה.

אבי-נחום כץ: אבל זה טיפה בים, זה בטח לא נותן את המענה הנדרש.

תמר בן דוד יונה: אחריות של מי לעשות את ההתמחות הזאת?

מירב בן ארי: מי אחראי להכשיר את אותם פסיכיאטרים?

אבי-נחום כץ: אני לא יודע אם יש מישהו שאחראי לעניין הזה, זו הייתה יוזמה דיי התנדבותית, במידה רבה, בשיתוף של משרד הבריאות, של מספר אנשים, של אוניברסיטת תל אביב.

אבי-נחום כץ: אבל זה היה פרויקט שהתארגנו אליו, אף אחד לא הרים את הכפפה ואחראי.

תמר בן דוד יונה: וזה נכון בכל מקצוע.

מירב בן ארי: ד.ע., אימא של ילד עם אוטיזם.

ד.ע.: בוקר טוב לכולם, גברתי היושבת ראש.

ד.ע.: ראשית, אני מתרגשת על המעמד וההזדמנות, זאת פעם ראשונה שאני בכנסת, אז סליחה מראש.

ד.ע.: אני מודה לכם על ההזדמנות הזאת.

ד.ע.: אני רוצה להתייחס לדברים שתמי אמרה, חברת הכנסת שהייתה פה לפני כן והגברת ממשרד הבריאות.

ד.ע.: בננו ד.

ד.ע.: אובחן בגיל מאוחר מכוון שחזרנו כמה פעמים לפסיכולוגים והתעקשנו שיש בעיה.

ד.ע.: והם בסופו של דבר אחרי שהתעקשנו אחרי אינספור פעמים הוא אכן אובחן כאוטיסט בתפקוד גבוה.

ד.ע.: לאחר מכן, מכוון שכנראה הפסיכולוגיה לא בדיוק הייתה מותאמת לתקשורת הם המליצו לנו על מרכז אחר - - - מטופלים.

ד.ע.: לכן הלכנו לטיפול אצל פסיכולוגית ובגיל 14 ראינו שיש התדרדרות מאוד רצינית במצב שלו ואמרנו לה, יש התדרדרות במצב של ד., אנחנו חושבים שאנחנו צריכים לקבל מענה אחר.

ד.ע.: לא, זה לוקח זמן עד שיש אינטק, עד שיש מגע, עד שיש - - - אחרי שהתעקשנו חצי שנה הוא קיבל - - - אפרופו ברכות – בברכת המזון לספרדים שימו לב לרחמן, הרחמן ייתן לנו רפואה שלמה, בריאות הנפש ובריאות הגוף.

ד.ע.: בריאות הנפש קודם לגוף שנדע שיש גם במקורות שלנו אסמכתא לזה.

ד.ע.: בכל מקרה, ביקשנו פסיכיאטרית, זה אחרי שהתעקשנו חצי שנה.

ד.ע.: היא אמרה – אני לא בטוחה שהמצב כזה אקוטי.

ד.ע.: אחרי שהתייעצנו, בזכות הייעוץ עם הגברת שמומחית לתקשורת שהיא לא פסיכולוגית והיא לא פסיכיאטרית היא אמרה, אתם חייבים אשפוז.

ד.ע.: וכשהגענו למחלקת האשפוז בעין כרם, שהם אנשים נפלאים שעשו עבודה נהדרת, הם אמרו לנו, איך לא הגעתם לפני חצי שנה?

ד.ע.: איך הילד היה בבית, איך השארתם אותו כשהוא שובר לכם את הקירות, שהוא מתעלם מהקיום של כל נשות המין השני כי היה לו מאוד קשה לקבל את ההתפתחות המינית שלו ושיש עוד מגדר.

ד.ע.: הוא הפסיק לנסוע באוטובוסים, הוא הפסיק לדבר איתי ועם כל הבנות, הוא לא הסתכל.

ד.ע.: הם לא הבינו איך המצב התדרדר עד כדי כך.

ד.ע.: וכל זה כי לא קיבלנו מענה מכוון לצרכים של הבן שלנו.

ד.ע.: בהתאם היינו בתקשורת עם הרווחה ומסתבר שאף אחד לא הפנה אותנו שאנחנו צריכים להיות מטופלים גם ברווחה.

ד.ע.: ומכוון שהוא אובחן בגיל תשע אז היום הוא לא מותאם למתכונת DSM 5.

ד.ע.: אז היום הוא צריך לעשות אבחון מחודש ל- DSM 5 כדי להיות מוכר ברווחה.

ד.ע.: וכשאנחנו מחפשים היום מסגרת בשבילו אחרי אשפוז של שנה וחצי אז אין להם לא פנימייה ולא מסגרת אשפוז לתת לו כי הוא לא בפוסט אשפוזי והוא לא באוטיזם.

ד.ע.: הוא לא פה ולא שם.

ד.ע.: היום הוא חזר לישיבה שהוא נמצא, בתפקוד גבוה, בישיבת נועם.

ד.ע.: והם אנשים שעושים חסד עליון ועושים את הכל כדי לקבל אותו בחזרה לישיבה שהוא שהיה כי הוא - - - אבל עדיין הם מבקשים נואשות כלים לדעת איך לעזור לו.

ד.ע.: ואין שום מסגרת בקהילה היום שממוענת לילדי תקשורת.

תמר בן דוד יונה: גם אם תשלמי פרטי לא יהיה לך.

תמר בן דוד יונה: גם אם תשלמי הרבה כסף – אין.

תמר בן דוד יונה: זה שמספרים שקופת החולים מממנת זה הכל - - -

ד.ע.: ואנחנו היום לפני גיוס, לפני צו ראשון ואנחנו מחפשים את הבקשה האמיתית.

ד.ע.: ואנחנו באמת מרגישים שאנשי המקצוע של היום, שיהיו מבורכים ככל שיהיו, לא כולם מיועדים לילדי תקשורת.

ד.ע.: המנעד הוא מאוד מאוד דק, במיוחד בתפקוד גבוה.

ד.ע.: מאוד מאוד קשה לדעת מה שייך לגיל ההתבגרות ומה שייך לאוטיזם ולעולם הפנימי שלהם.

ד.ע.: ד.

ד.ע.: הוא מוכשר ברמות.

ד.ע.: אני אספר איזה אנקדוטה קטנה.

ד.ע.: כשנכנסו לאשפוז, למועדון, הוא לא הסתכל עליי והוא לא דיבר איתי.

ד.ע.: ויש איזה מנגינה אחת שלמדתי כשלמדתי פסנתר של קליידרמן וניגנתי את זה לידו והוא התעצבן שהוא לא מצליח לנגן.

ד.ע.: והראיתי לו והוא לא הסכים להסתכל עליי.

ד.ע.: ורק משמיעה הוא התחיל לנגן יצירות.

ד.ע.: היום אחרי שנה הוא מנגן יצירות של באך, של מוצרט, שאנשים לא מאמינים שהוא מנגן רק שנה.

ד.ע.: והיו מחכים לו בבית חולים כל החולים, גם האונקולוגיה, ידעו ששעתיים ביום ד.

ד.ע.: מנגן בלובי שם רק כדי לשמוע אותו כי הוא מנגן מהרגש ומכל הלב.

ד.ע.: הוא מחונן בחסד עליון.

מירב בן ארי: אז עכשיו הוא נמצא בישיבה?

ד.ע.: היום הוא בישיבה ובבית, הוא התקדם המון בזכות העבודה המדהימה שעשו עין כרם וצריך לציין את זה.

ד.ע.: צריך לציין את המקומות הטובים ואת השליחים הנאמנים שהקדוש ברוך הוא שלח לנו במהלך הדרך.

ד.ע.: ועדיין המענה המערכתי שהמדינה צריכה לתת טרם קיבלנו מהם.

ד.ע.: וקיבלנו בזכות אנשים טובים.

מירב בן ארי: חברת הכנסת פנינה תמנו.

פנינה תמנו: קודם כל אני רוצה להודות לד.ע.

פנינה תמנו: ששיתפת וסיפרת על ד..

פנינה תמנו: אבל שוב אנחנו באמת חוזרים על אותם אנשים שיש להם רצון טוב ולא בהכרח תכניות סדורות עם תורה שלמה שאמורה לרדת מלמעלה, ממשרדי הממשלה, תוך שימת דגש על התחום הזה.

פנינה תמנו: צריך להודות על האמת שבכלל מחלקות הפסיכיאטריה סובלות מהעדר משאבים ותקציבים - -

מירב בן ארי: לא רק זה, זה גם כוח אדם.

מירב בן ארי: גם אם יהיה תקציב, יש כאן 90 תקנים לא מאוישים.

מירב בן ארי: זה אפילו לא כסף, זה אין אנשים.

פנינה תמנו: חד משמעית.

פנינה תמנו: אבל אני רוצה לומר לך שגם מבקר המדינה אמר שהם סובלים מיחסי ציבור כל כך גרועים, אז אם אנחנו מדברים בכללי על מחלקות הפסיכיאטריה ועל מיטות והעדר כוח אדם כמו שאמרת, אנחנו מבינים שאנחנו נמצאים בפערים עצומים ובהכרח שיש איזה סוג של אוזלת יד ואולי אפילו רשלנות של המדינה בתחום הזה.

פנינה תמנו: על אחת כמה וכמה כשמדובר באנשים עם אוטיזם.

פנינה תמנו: אני חושבת שהמשרדים צריכים להיות רציניים יותר.

פנינה תמנו: הם יכולים לעשות הרבה יותר בתחום הזה.

פנינה תמנו: עם כל הכבוד שנפנפו ברפורמה בפסיכיאטריה, אבל אם אנחנו מתמקדים ספציפית – הייתי רוצה לדעת שפותחים שולחן עגול, שאנשי המקצוע יושבים עם אלו"ט ועם האמהות ושומעים את הצרכים.

פנינה תמנו: לא צריך שאיתנים יעשו דברים ממקום של רצון טוב ובינתיים משרד הבריאות יגזרו את הקופון על הרצון הטוב ויגידו, יש לנו תקן של מיטה.

פנינה תמנו: זה קצת לזרות חול גם בעיניי המחוקק.

פנינה תמנו: ולכן הנושא הזה לא ירד מסדר היום.

פנינה תמנו: הילדים האלה חשובים לנו ואנחנו בטח, בטח, למי שלא יודע מהי ההתמודדות, אני כאימא לא יכולה לשער מה אתן עוברות, ואמרת את זה קודם, לא כל הורה יכול להתמודד עם הדבר הזה.

פנינה תמנו: ואנחנו צריכים לדרוש תשובות ברורות.

פנינה תמנו: ואני ממליצה שגם הוועדה, מירב, אולי תצא לשטח, תצא לסיור - -

מירב בן ארי: אני מסתכלת על הכוח אדם.

מירב בן ארי: הרפורמה בבריאות הנפש דווקא עשתה נזק כי היא הוציאה אותם מבתי החולים הממשלתיים לקופות החולים שבעצם הציעו להם תנאים טובים יותר, לכן הפסיכיאטרים פחות.

מירב בן ארי: אבל אני רואה שהייתה תקופה מ-2011 עד 2014 שנתנו מענקי תמרוץ למי שעשה התמחות בפסיכיאטריה כי הם הגדירו את זה - -

פנינה תמנו: על ידי משרד הבריאות או המל"ג?

מירב בן ארי: במשרד האוצר.

מירב בן ארי: הממונה על השכר הגדירו את המקצוע הזה כמקצוע במצוקה.

מירב בן ארי: נתנו מענקי תמרוץ מ-2011 עד 2014 ובאמת הפער צומצם אבל לא מספיק, עדיין רחוק מהיעד.

מירב בן ארי: והם הפסיקו את התמרוץ למקצוע הפסיכיאטריה.

פנינה תמנו: אני חושבת שאולי צריך לעשות - -

קריאה: - - -

מירב בן ארי: ממשיך את התמרוץ?

קריאה: בדצמבר 2017 היו לנו - -

מירב בן ארי: זו נקודה חשובה.

מירב בן ארי: חכי רגע, בואי נתמקד במחסור הפסיכיאטרים - - -

פנינה תמנו: אז - - - שאני דיברתי עם פסיכיאטרים, את יודעת כמה הם משתכרים?

פנינה תמנו: הרבה פחות מקולגות בתחום אחר.

פנינה תמנו: זה מתחיל משם, לפני התמרוץ.

פנינה תמנו: כמה משתכרים פסיכיאטרים, וגם פסיכיאטר שרוצה להתמחות באוטיזם, כמה הם משתכרים לעומת חבריהם האחרים?

פנינה תמנו: אז בוודאי שכבר מראש צעיר שלומר רפואה לא ירצה ללכת לתחום.

פנינה תמנו: על אחת כמה וכמה שאנחנו לא מייצרים פה דור חדש שיוכל לעסוק בתחומים האלה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: יש כאן נקודה שמטרידה אותי.

מירב בן ארי: אתה אומר שב-2015 הופסקו מענקי התמרוץ לפסיכיאטרים.

מירב בן ארי: ועכשיו אתה אומר שהחזירו אותם?

מירב בן ארי: מי החזיר?

מירב בן ארי: תסביר לי את הנקודה הזאת, היא קריטית.

דן בנטל: משרד מבקר המדינה כמעט בכל דוח שאנחנו עושים בנושא בריאות הנפש, כולל בדיון הבא שהוא בנושא התפתחות הילד עולה סוגיית המחסור והמצוקה החמורה ביותר בכוח אדם.

דן בנטל: משרד הבריאות ער לזה, משרד האוצר ער לזה, הם ערים, הם עושים תמריצים מדיי פעם.

דן בנטל: ועכשיו, לאחרונה, הוא השיב לנו, הממונה על השכר באוצר, שאכן בדצמבר 2017 מגבשים ממשרד הבריאות תכנית לתמרוץ רופאים פסיכיאטריים המועסקים בבתי חולים.

מירב בן ארי: את מכירה את זה?

בלה בן גרשון: אני מכירה את זה אבל זה עדיין לא יצא לפועל ועדיין האוצר עוד לא אישר את התמריצים מחדש.

פנינה תמנו: גברתי, זה יושב ראש המפלגה שלך.

מירב בן ארי: גברתי, יש לי חדשות בשבילך.

מירב בן ארי: בואי אני אסביר לך שלא כל דבר הוא יודע ויש דברים שאנחנו יכולים לתקן.

מירב בן ארי: מה רצית להוסיף?

אבי-נחום כץ: רציתי להוסיף שאכן אחרי שהופסקו התמריצים – כשהיו התמריצים ראינו עלייה במספר הפונים לפסיכיאטריה, ברגע שהופסקו הייתה ירידה תואמת.

אבי-נחום כץ: עכשיו אנחנו קיבלנו פנייה ממשרד הבריאות, משרד האוצר שיש לנו תמריצים - -

מירב בן ארי: אז יש.

אבי-נחום כץ: עדכני לגמרי.

מירב בן ארי: כרגע יש תמרוצים בגלל שזה נחשב מקצוע במצוקה?

אבי-נחום כץ: לגמרי.

אבי-נחום כץ: זה גם במצוקה בהחלט, ועכשיו התחילו מחדש להכניס, ממש עכשיו - -

פנינה תמנו: אבל ממשרד הבריאות היא אומרת שלא.

מירב בן ארי: הוא הפסיכיאטר והוא מכיר את זה.

מירב בן ארי: את לא מכירה את זה, בלה, את העניין של התמרוץ?

בלה בן גרשון: אני לא רוצה להגיב לזה, זה לא בדיוק בתחום שלי.

בלה בן גרשון: אני קיבלתי מידע אחר ויכול להיות שהוא מוטעה.

מירב בן ארי: אז כנראה שאת לא - - - אני סומכת עליו כי הוא בתחום.

מירב בן ארי: אז בעצם כרגע התמרוצים קיימים היום למי שהולך ללמוד פסיכיאטריה?

אבי-נחום כץ: למי שבא להתמחות בפסיכיאטריה, כן.

מירב בן ארי: הבנתי.

מירב בן ארי: ואיך מפרסמים את זה לאנשים, איך אנשים יידעו?

מירב בן ארי: כמו שפנינה שאלה.

אבי-נחום כץ: זו שאלה טובה.

אבי-נחום כץ: אנחנו לפחות מבחינת הפסיכיאטריה - -

מירב בן ארי: מי אחראי במשרד הבריאות על זה?

מירב בן ארי: כי זה לא רק בלה.

קריאה: זה חוזר של הממונה על השכר במשרד - -

מירב בן ארי: אבל מי אומר להם שיש תמרוצים - -

פנינה תמנו: אתם יכולים לבדוק?

מירב בן ארי: מי אומר את זה?

מירב בן ארי: יש כאן מישהו ממשרד האוצר?

קריאה: כן.

מירב בן ארי: הם אומרים שאתם מעניקים - -

רועי קאהן: אני לא מכיר שזה תקוע אצל הממונה על השכר, אני מכיר שקיימים תקציבים למקצועות במצוקה, בין היתר פסיכיאטריה.

מירב בן ארי: המומחה פה, הוא פסיכיאטר, אומר שיש תמריצים.

מירב בן ארי: דווקא אנחנו אמרנו שזה חיובי.

מירב בן ארי: אני רק שואלת איך אנשים יידעו שיש תמריץ למקצוע.

רועי קאהן: כל המקצועות במצוקה יש פרסום חוזר של מקצועות במצוקה.

רועי קאהן: פסיכיאטריה נכלל כחלק מהמקצועות במצוקה ומתומרץ לפי החוזר.

מירב בן ארי: איפה זה מפורסם?

רועי קאהן: אני אבדוק לך איפה זה מפורסם.

מירב בן ארי: - - - אנשים יידעו.

מירב בן ארי: כל הזמן יש את הבעיות האלה שהמדינה נותנת משאבים והרבה פעמים זה לא מגיע - -

רועי קאהן: אני אבדוק לך.

מירב בן ארי: בסדר.

מירב בן ארי: משרד המשפטים, סיוע משפטי, בבקשה גברתי.

מיטל סגל-רייך: אני מנהלת תחום של כשרות משפטים וזקנה בסיוע המשפטי במשרד המשפטים.

מיטל סגל-רייך: אנחנו מייצגים אנשים אוטיסטים שמגיעים להליכים משפטיים בניסיון לכפות טיפולים דרך חקיקה שקיימת, חוקי כשרות משפטית, על האנשים, כשאין להם התוויה כי הם לא מאובחנים כאנשים שיש להם מחלקת נפש, ולכן חוק טיפול בחולי נפש לא חל לגביהם.

מיטל סגל-רייך: אנחנו נתקלים הרבה פעמים בקשיים ובחוסרים שיש בתחום הזה ובהרבה מאוד מחדלים.

מיטל סגל-רייך: אני אתן לכם כמה דוגמאות שהן מאוד משמעותיות.

מיטל סגל-רייך: קודם כל היציאה של אדם אוטיסט מטיפול במשרד הרווחה לטיפול במשרד הבריאות הוא מאוד פלואידי, הוא משהו מאוד מאוד גמיש.

מיטל סגל-רייך: בנאדם מטופל במשרד הרווחה, פתאום יום אחד מחליטים שיש איזו שהיא הפרעה או איזו שהיא התנהגות מסכנת, שבנאדם מסכן את עצמו ופתאום הוא עובר להיות מטופל במשרד הבריאות.

מיטל סגל-רייך: לא מצאנו שיש קריטריונים מאוד מדויקים למעבר.

מיטל סגל-רייך: שמענו כאן את הרופאה של משרד הבריאות אומרת, אני אפילו רשמתי את זה, "כשאין לנו שום אופציה אחרת".

מיטל סגל-רייך: כלומר, זה איזשהו מצב של התנהגות מסכנת, הבנאדם עובר למשרד הבריאות ומיד מופעלים כנגדו כלים של טיפול בחולי נפש כשלא מחפשים הרבה פעמים מענים אחרים שיכולים לתת סיוע שהם הרבה יותר מידתיים.

מיטל סגל-רייך: ואנחנו רואים שבמעבר הזה הבנאדם נמצא בלי הורה במערכת הממסדית כי בעצם פעם הוא היה במשרד הרווחה, ואז במשרד הבריאות משרד הרווחה לא ממשיך לעקוב.

מיטל סגל-רייך: הוא רוצה לקבל את הבנאדם חזרה כשהוא "מסודר", כביכול, ככה אנחנו שומעים את הדברים, בלי הניואנסים של הפגיעה עצמית.

מיטל סגל-רייך: ומשרד הבריאות אמורים לתקן, אני בכוונה משתמשת במילה קשה שאני מאוד מקווה שהמשמעות שלה מחלחלת, ולהחזיר בנאדם שכבר לא פוגע בעצמו.

מיטל סגל-רייך: הדבר הזה יוצר הרבה מאוד כשלים כי אין תקשורת בין המערכות בהקשר הזה.

מיטל סגל-רייך: היכולת שלנו לקבל אבחנה מבדלת ברגע שהכניסו בחורה עם אוטיזם לאיתנים הייתה מאוד מאוד קשה.

מיטל סגל-רייך: כלומר, היא נכנסה לשם וישר הייתה התוויה של מטפלים בחולי נפש כמו נזעי חשמל.

מיטל סגל-רייך: אנחנו אמרנו, בואו נבדוק משהו מידתי, מה עוד יש?

מיטל סגל-רייך: אז אמרו לנו, אין.

מיטל סגל-רייך: אנחנו מערכת בריאות הנפש, זה מה שאנחנו יודעים לעשות – טיפול בחשמל, קשירות אינטנסיביות במשך תקופה ממושכת.

מיטל סגל-רייך: אני לא מדברת על מקרים באוויר, אנחנו מייצגים הרבה מאוד מקרים.

מיטל סגל-רייך: והדבר הזה אומר שיש בעצם חוסר מאוד קשה.

מיטל סגל-רייך: ניסינו להשיג חוות דעת של מישהו מבחוץ כדי לבוא ולהציג אלטרנטיבה במסגרת דיון משפטי ובמסגרת הדיון הניסיון שלנו היה בסופו של דבר קשה.

מיטל סגל-רייך: היכולת שלנו להעמיד פסיכיאטר שיבוא ויעמוד נגד המערכת ויגיד, בואו נראה דברים אחרים, בואו נבחן אפשרויות אחרות, זה היה מאוד בעייתי.

מיטל סגל-רייך: בסופו של דבר התגלגלנו לתחומים משיקים מאוד מאוד טובים באוטיזם כמו למשל ריפוי בעיסוק, ומצאנו שם מענים מדהימים.

מיטל סגל-רייך: ראינו שזה כל כך לא מפותח, וראינו שמרפאים בעיסוק שבאו למפגש בהליך משפטי עם אנשים אוטיסטים הצליחו לבוא ולאתר מענים שהיו הרבה יותר טובים מבריאות הנפש.

מיטל סגל-רייך: אני חייבת להגיד שבמסגרת הליכים משפטיים ביקשנו ממשרד הבריאות לבוא ולהציג לנו מחקרים שמראים בכלל את התועלת בטיפולים של בריאות הנפש ביחס לאנשים אוטיסטים.

מיטל סגל-רייך: אמרנו, תביאו לנו מחקר אחד, לא מהארץ, מהעולם, תראו לנו שזה מועיל.

מיטל סגל-רייך: הביאו לנו מחקר במסגרת הליך משפטי, דיון שהגיע גם לבית משפט מחוזי והליך שפורסם.

מיטל סגל-רייך: קיבלנו מחקר אחד ממרילנד ביחס לקטין מלפני הרבה מאוד שנים.

מיטל סגל-רייך: כלומר, זה מה שמצאנו.

מיטל סגל-רייך: אנחנו לא השתכנענו.

מיטל סגל-רייך: יכול להיות שאין פתרונות, אבל זה נשמע קצת אבסורדי - -

תמר בן דוד יונה: יש מומחים בירושלים.

תמר בן דוד יונה: יש את המרכז לאוטיזם של פרופ' קורי שולמן, יושב בבירת ישראל באוניברסיטה העברית.

מיטל סגל-רייך: ואת הדברים האלה צריך לדעת להפעיל.

מירב בן ארי: תודה רבה, אני חייבת להתקדם.

מירב בן ארי: בלה, אמרת שיש לך תשובה?

בלה בן גרשון: כן, קיבלנו תשובה.

בלה בן גרשון: אין מחסור בתקציב, התקציב נמצא כולו, אבל זה תקוע ברשות לשימור.

בלה בן גרשון: שם פתאום התעוררו לחיים ואמרו שיש בעיה עם המבנה מבחינת השימור ושם זה מתעכב.

מירב בן ארי: רשות לשימור של מה?

קריאה: מבנים.

מירב בן ארי: אתה מכיר את זה?

ערן פיקהולץ: אני מכיר את זה, יש לנו מבנה לשימור - -

אביגיל דר: זה לא מדינה אחת?

קריאות: - - -

ערן פיקהולץ: שני דברים – קודם כל גם אני בינתיים קיבלתי תשובה וזה נכון שכרגע התקציב לא מעכב אבל יש הערכה שיש חסר של לפחות 10 מיליון ₪ בתקציב לעומת הבינוי שמתוכנן.

ערן פיקהולץ: ובאמת הכל כל מיני חסמים בירוקראטיים כולל שימור כי יש לנו מבנה לשימור אבל הוא משולב פה בתוך התכנית, זה לא משהו שפתאום נולד.

ערן פיקהולץ: יש מבנה לשימור שמתוכנן לשימור.

ערן פיקהולץ: אז זה תקוע גם מבחינות בירוקרטיות שונות כאלה ואחרות וגם התקציב שתוקצב בהערכה הכי זהירה לא מספיק - -

מירב בן ארי: אבל אני רוצה לדעת אם היא אומרת שזה קשור בכלל למועצה למבנים לשימור- -

ערן פיקהולץ: כל הליך בנייה צריך אישורים של כל מיני דברים - -

מירב בן ארי: מה אתה רוצה להוסיף?

דורון תודר: אני הפסיכיאטר של חטיבת בתי החולים.

דורון תודר: אנחנו לא אחראים על הפעלה של איתנים.

דורון תודר: אין בעיה תקציבית בבניית שני הבניינים, כל התקציב כולו קיים.

דורון תודר: התכניות תקועות במועצה כבר שלוש שנים.

דורון תודר: בחודשים האחרונים המועצה הגדירה או הגיעה למסקנה שיש שם מבנה לשימור בתוך התכנית, ולכן המועצה לשימור אתרים נכנסה לתמונה וכרגע מעכבת את הסיפור.

דורון תודר: משרד הבריאות פועל על מנת להסיר את העניין הזה של הבניין לשימור כי אנחנו לא חושבים שזה בניין שבאמת צריך להגיע לשימור.

דורון תודר: זו בעיה בירוקרטית.

דורון תודר: ברגע שנפתור אותה, ונשמח אם הוועדה תעזור לנו לפתור את זה כי בסך הכל כרגע צריך להוריד את הבניין הזה שהוא לא מיוחד מוועדת השימור לבניית - -

מירב בן ארי: אני אעזור - -

קריאות: - - -

מירב בן ארי: אנחנו נעזור לכם, כבר הצלחנו - - - אתם תבואו אליי אחרי הדיון.

מירב בן ארי: מהמועצה לשלום הילד, בבקשה, בת שבע.

בת שבע פיק: אני רוצה רגע להחזיר את הפוקוס לקטינים.

בת שבע פיק: אני לא אחזור על כל מה שנאמר פה שקשור באשפוז, אבל מפניות רבות שאנחנו קיבלנו, ובאמת יצאנו לסיורים יחד עם חברת הכנסת תמנו שטה, אני רוצה שנתעכב על העדר מסגרות טרום אשפוז של ילדים שיכולים לקבל טיפול בקהילה ולא צריכים להגיע לבתי חולים לאשפוז.

בת שבע פיק: המסגרות האלה כמעט ולא קיימות היום.

בת שבע פיק: והאבסורד הגדול יותר זה שילדים שמגיעים לאשפוז, בהעדר מיטות, בהעדר התמחות, בהעדר טיפול מתאים, נתקעים באשפוז בהעדר מסגרות פוסט אשפוז.

בת שבע פיק: ואותם ילדים שמקבלים טיפול לא מתאים ונמצאים במחלקות שאינן מתאימות נתקעים חודשים בבתי החולים מכוון שאין למדינה מסגרות לתת להם לאחר האשפוז.

בת שבע פיק: שזה אבסורד שאין לדמיין אותו – התקיעה הזאת בתוך המחלקות גורמת לרגרסיה של הילדים, לתסכול של הצוות, זה משפיע על הקטינים האחרים שמאושפזים במחלקות האלה.

בת שבע פיק: עד שזה מגיע למצבי משבר שבהם בית החולים מודיע, ממחר אין לנו מקום לילד הזה במחלקה ואז באורח פלא מסתורי פתאום נמצא מקום.

בת שבע פיק: אבל המקום הזה הוא על חשבון ילד אחר שנמצא במסגרת פוסט אשפוז שנאלץ לפנות את המקום שלו.

בת שבע פיק: כל עוד לא יהיה לנו פה רצף טיפולי: טרום אשפוז, אשפוז ופוסט אשפוז, אנחנו מסתובבים פה סביב הכיכר בלופ ולא מגיעים לפתרון ומי שמשלם את המחיר אלו הקטינים ובני משפחותיהם.

מירב בן ארי: ו.ג., בבקשה.

ו.ג.: בוקר טוב לכולם.

ו.ג.: אני אימא לנער בן 17.5, נער בתפקוד גבוה שאובחן אחרי גיל 11.

ו.ג.: נער מחונן, מבריק, מבטיח מאוד, התנדב במד"א במשך שנים, תפקד ברמה מאוד מאוד גבוהה.

ו.ג.: בגיל 16.5 נכנס למשבר נפשי בעקבות, כנראה, הבנה של המוגבלות שלו, של הקושי של האוטיזם שבכל זאת נלווה לאינטליגנציה המאוד מאוד גבוהה שלו.

ו.ג.: אנחנו הורים מאוד תומכים, הילד מטופל כל השנים.

ו.ג.: ברגע שהוא נכנס למשבר לא ידענו לאן לפנות, לא היה לנו למי ללכת.

ו.ג.: הילד ניסה להתאבד, לא היה לנו למי לפנות.

ו.ג.: עד שמצאנו פסיכיאטר שקצת, אולי, מבין באוטיזם, הילד כבר היה במצב שהוא פשוט לא רצה לחיות.

ו.ג.: הוא הסתכל לי בעיניים והוא אמר לי: אימא, אני רוצה למות.

ו.ג.: אני רוצה להרוג את עצמי.

ו.ג.: ילד בן 16.5, מחונן, איי קיו 145, לומד בכיתת מחוננים בליד"ה, רוצה להרוג את עצמו כי אין לו שום - - - הוא מבין שהעולם שהוא עומד מולו זה עולם שלא מסוגל להכיל אותו.

ו.ג.: אנחנו הפכנו את העולם, הגענו לפסיכיאטר שהתמהמה ונתן לו פריזמה, ונתן לו קצת פה ונתן לו קצת שם.

ו.ג.: ובינתיים הילד הלך והתדרדר לרמה שבמשך שבועות הוא סירב לצאת מהמיטה.

ו.ג.: תריסים סגורים, מכוסה עם שמיכה מעל הראש, מסרב לצאת מהחדר.

ו.ג.: עד שהתחיל להיות בסופו של דבר תוקפני ואלים ואנחנו הבנו שאין לנו ברירה ואנחנו פנינו לאשפוז.

ו.ג.: לא היה לנו מקום אחד לפנות אליו כדי לא לאשפז אותו.

ו.ג.: לא היה לנו עם מי לדבר.

ו.ג.: הפכנו את העולם, התקשרנו לכל מקום אפשרי.

ו.ג.: בעלי רופא, אנחנו מכירים רופאים.

ו.ג.: פנינו למרפאה הפסיכיאטרית בהדסה, פנינו לכל מי שאנחנו מכירים.

ו.ג.: ומכולם קיבלנו מענה – אנחנו לא יודעים לטפל בתחלואה כפולה של אוטיסטים שנלווה אליה גם דיכאון וחרדות ואובדנות.

ו.ג.: בסופו של דבר מתוך חוסר ברירה כדי להציל את הילד אשפזנו אותו במחלקת מתבגרים באיתנים.

ו.ג.: חוויה שאני לא מאחלת לשונאים שלי, לשים ילד במחלקת מתבגרים באיתנים.

ו.ג.: אני לא מדברת על התנאים הפיזיים המזוויעים, אני לא מדברת על האטימות של הצוות כלפי המצוקה של נער אוטיסט.

ו.ג.: צוות שלא מבין אותו, את המצוקה שלו, לא מבין שאם הילד הזה לא יודע בדיוק מה הולך לקרות איתו, למה עושים לו מה שעושים, מתחיל להיכנס לפאניקה.

ו.ג.: והפאניקה הזאת מתבטאת בתוקפנות כי הוא עומד והוא דופק על החלון של האשנב של הצוות הסיעודי והם לא מרימים אליו את הראש ומסתכלים אליו במבט אחד – יובל מה אתה רוצה?

ו.ג.: והוא אומר, אני בהתקף חרדה.

ו.ג.: חכה, אני צריך לסיים את הדוח.

ו.ג.: והוא עומד מאחורי הזכוכית במסדרון והוא מתחנן לעזרה והצוות לא יוצא אליו אפילו.

ו.ג.: וזה ילד אוטיסט שהוא לא מבין את הסיטואציה, הוא צריך שמישהו יבוא ויפרט לו ויסביר לו וייתן לו את הביטחון.

ו.ג.: ומה בסוף הם עושים כשהוא משתולל?

ו.ג.: הוא ילד בן כמעט 18, 190 ס"מ גובה, בחור חזק – מזמינים ארבעה מאבטחים, מפילים אותו על הרצפה, מפשיטים לו את המכנסיים מול כל המחלקה.

ו.ג.: ד"ר שכטר מסתכלת עליו ואומרת, תרדימו אותו.

ו.ג.: תוקעים לו מזרק בישבן וגוררים אותו לחדר קשירה.

ו.ג.: זה הטיפול שהילד שלי קיבל באיתנים.

ו.ג.: זה הטיפול.

ו.ג.: ברגע שהבנו מה קורה שם במקום המזעזע הזה אנחנו הפכנו את העולם כדי להוציא אותו משם.

ו.ג.: בסוף העברנו אותו לבית מאזן סוטריה.

ו.ג.: 23,000 ₪ בחודש אנחנו שילמנו מהכיס הפרטי שלנו בשביל שהילד שלנו יהיה בבית מאזן, בשביל שלא יקשרו אותו, לא ישפילו אותו, לא יקראו לו נרקומן, לא יקראו לו משוגע, לא יקראו לו בשמות.

ו.ג.: חודשיים, זה מה שהצלחנו, 46,000 ₪.

ו.ג.: שקל אחד לא קיבלנו החזר – לא מקופת חולים, לא מביטוח בריאות, מאף גורם, לא היה לנו עם מי לדבר.

ו.ג.: נגמר לנו הכסף והילד שלי כרגע בבית.

ו.ג.: אנחנו מחכים מהרווחה למסגרות המשך.

ו.ג.: נכון, יש, אבל כמה זמן זה לוקח?

ו.ג.: אנחנו התחלנו את התהליך של כניסה למערך דיור עוד כשהוא היה באיתנים.

ו.ג.: עברו כבר ארבעה חודשים.

ו.ג.: הניירת לא עברה, זה לא נשלח, את זה לא קיבלנו, את זה כן קיבלנו – הילד שלי כרגע בבית למעלה מחודש, נשאב בחזרה לתוך הדיכאון, נשאב בחזרה לתוך האובדנות.

ו.ג.: כל יום אומר, אני לא רוצה לחיות יותר, נמאס לי מהחיים האלה.

ו.ג.: למה אני צריכה להגיע עם הילד שלי למצב הזה?

ו.ג.: תגידו לי.

ו.ג.: זה ילד שיכול להיות רופא, זה ילד שיכול להיות מדען, זה ילד מבריק.

ו.ג.: זה לא ילד שיושב ומסתכל לתוך הקיר, זה משאב למדינת ישראל.

ו.ג.: למה אני צריכה להגיע למצב שאני כל יום צריכה לנעול בבית את כל התרופות, את כל הסכינים ולבוא בלילה לפתוח את הדלת שלו ולראות שהוא לא עשה לעצמו משהו.

ו.ג.: ואין עם מי לדבר כי כל פסיכיאטר שפונים אליו – אנחנו לא מטפלים באוטיסטים.

ו.ג.: פרופסור יואב כהן ישב מולי במחלקה באיתנים ואמר, אנחנו לא יודעים לטפל בו.

ו.ג.: אז איך זה יכול להיות?

ו.ג.: איך רפואה במדינת ישראל בין המתקדמות בעולם והפסיכיאטריה מתנהלת כמו במאה ה-19.

ו.ג.: רק חסר שיעשו להם לובוטומיה ובזה נגמר הסיפור.

ו.ג.: הוא היה מסומם מתרופות.

ו.ג.: כשהייתי מגיעה לשם הייתי יוצאת כאילו קברתי את הילד שלי.

ו.ג.: כל יום הייתי יוצאת מהלוויה שלו מאיתנים כי הוא היה מסומם, הוא לא ידע מי הוא, הוא לא ידע מה הוא.

ו.ג.: היום הוא מדבר על החוויה של האשפוז כמו על אונס.

ו.ג.: הוא אמר לי, אימא, אני עד היום לא הבנתי מה כל כך נורא באונס, היום אני מבין.

ו.ג.: כי כשנוטלים ממך את הזכות על הגוף שלך ואת הזכות על הנפש שלך ואת אף אחד לא מעניין מה אתה מרגיש וכל מה שמעניין זה להשתיק אותך ולזרוק אותך לאיזה חדר ואתה מתעורר שם אחרי שש שעות מסומם ומסטול ולא מבין בכלל מי אתה ואיפה אתה נמצא.

ו.ג.: תחשבו על החרדה.

ו.ג.: אלה ילדים אוטיסטים, הם צריכים לדעת כל חצי שעה מה הולך לקרות, כשמנתקים אותם מהסביבה הטבעית, מהבית שלהם.

ו.ג.: ואני באתי והתחננתי שיקשיבו לי, שלפחות אני אסביר להם איך לעבוד איתו נכון – אנחנו יודעים, אנחנו אנשי מקצוע.

ו.ג.: כן, הקשיבו קצת פה ושם.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: דוד, בבקשה.

דוד בן דור: אני אגיד ממש בשני משפטים כי רוב הדברים נאמרו.

דוד בן דור: אני מנהל מחלקת נוער בבית חולים גהה.

דוד בן דור: אני יכול להגיד שיש עלייה דרמטית במספר המאושפזים מתוך 30 המיטות שהם סובלים מ-ASD על הרצף.

דוד בן דור: כמובן שזה מנעד מאוד רחב ואי אפשר להשוות את הקצוות.

דוד בן דור: אני יכול להגיד שכמחלקה אנחנו משתדלים לעשות את המקסימום אבל אין ספק שצריך יותר תקינה, יותר כוח אדם, יותר תנאים פיזיים.

דוד בן דור: אני יכול להגיד, נאמרו פה כמה דברים, לא זכור לי מקרה אחד, ואני הרבה שנים במחלקה, שמישהו היה בהגבלה פיזית, בקשירה, לאורך זמן ממושך ובטח שלא קיבל נזעי חשמל.

דוד בן דור: למרות שנזעי חשמל יכול להיות טיפול מאוד יעיל למי שזקוק.

דוד בן דור: אז אני מבקש שלא נשפוך את התינוק עם המים - -

תמר בן דוד יונה: גם רבע של קשירה זה טראומה.

דוד בן דור: מסכים.

דוד בן דור: עדיף שלא.

דוד בן דור: אני יכול להגיד במחלקה שהניסיון, ואני יכול להגיד את זה באופן אישי, לתת יחס כמה שיותר אישי, כמה שיותר טוב.

דוד בן דור: אין ספק שצריך הכשרה, צריך כוח אדם, צריך תנאים וצריך שהקהילה תהיה ערוכה לקבל את אלה שיכולים להשתפר.

מירב בן ארי: תודה.

ת.פ.: אני אימא לע., אני מביאה פה פן קצת יותר צעיר – הוא עוד מעט בן שש.

ת.פ.: אני רק רוצה לספר שע.

ת.פ.: הוא בתפקוד בינוני נמוך ולפני שנה התחילו אצלו התקפי אלימות קשים כלפי הסובבים אותו וכלפי עצמו.

ת.פ.: את דיברת על פסיכיאטריה בקהילה ואני באמת רציתי לקום קודם ולצעוק כי פשוט לא היה לנו אף אחד לדבר איתו.

ת.פ.: ניסינו דרך קופת חולים, ניסיתי יום אחרי יום.

ת.פ.: חודשיים המתנה לפסיכיאטר.

ת.פ.: הילד כרגע פצע את אחותו ואני לא יודעת מה לעשות.

ת.פ.: נדרשנו ללכת לרופא פרטי, 1000 ₪ לביקור.

ת.פ.: לך אחרי זה גם תמצא אותו כי גם כשכבר הגעת לפסיכיאטר, צריך לקבוע תור אחרי זה כי אולי התרופה לא מתאימה ואחרי שבוע צריך להחליף.

ת.פ.: בסופו של דבר אחרי שלושה פסיכיאטרים פרטיים, אלפי שקלים, כי לא מצאנו מענה בקופת חולים, אנחנו הגענו לקנאביס רפואי ושם גם זה כרגע לא הפתרון המוחלט.

ת.פ.: אין אף אחד שמתכלל את הטיפול הקונבנציונלי, שלא ממש קיבלנו, ואת הטיפול האלטרנטיבי שהמדינה בעיקרון מקדמת אבל אין לה אנשי מקצוע שיעזרו ללוות אותו.

ת.פ.: ואנחנו היום כבר שנה וחצי תקועים במערך שאנחנו לא יודעים איך לצאת ממנו.

ת.פ.: אחותו, שהיא סובלת בעצמה עכשיו מאיזשהו סוג של פגיעה נפשית ממה שהיא עברה, אמרו לי בקופת חולים שאני צריכה לחכות חצי שנה לפסיכולוג בשבילה, לדבר איתו.

ת.פ.: חצי שנה הילדה ספגה אלימות בבית ואני צריכה לחכות.

ת.פ.: אז שאף אחד לא יספר פה שיש מערך תמיכה, לא דרך קופת חולים ולא דרך הקהילה.

ת.פ.: אין שום דבר שנותן ברגע האמת, וצריך לקדם את הילדים האלה.

ת.פ.: ברגע האמת שצריך טיפול צריך להיות מענה ואין את זה בשום מקום.

ת.פ.: וזה מה שאני באתי להגיד.

מירב בן ארי: תודה ת.פ..

מירב בן ארי: ראשית אני חייבת לומר שזה אחד הדיונים הקשים שהיו לי, ואני בערך ה"כלבויניק" של הכנסת, אני חברה בשבע ועדות, אני מחליפה יו"רים כל יום, אתמול ניהלתי שלוש שעות את הרווחה.

מירב בן ארי: וזה אמנם משעשע שאני עושה את זה, אבל אני הרבה זמן לא הייתי בדיון כזה.

מירב בן ארי: אני אומרת לכם, זה מזעזע.

מירב בן ארי: יש כאן כמה דברים ספציפיים שאני לוקחת על עצמי לסייע כדי לשחרר פה כמה חסמים.

מירב בן ארי: אבל זה לא יסתיים כאן, אני אדבר גם עם יו"ר הוועדה, אנחנו נעשה כאן דיון המשך.

מירב בן ארי: העניין הזה של הטרום אשפוז אל מול אשפוז אל פוסט אשפוז, מה המערכת, מה הרצף.

מירב בן ארי: הצלחנו לעשות את זה בתחומים מסוימים.

מירב בן ארי: דיברתי איתכם בהתחלה על צעירים חסרי בית – הצלחנו לעשות שם מהפך.

מירב בן ארי: הצלחנו לבנות שלטרים לחסרי הבית, הוסטלים לטיפול, דירות מעבר וסיוע בשכר דירה.

מירב בן ארי: יש רצף.

מירב בן ארי: צעיר שמגיע מהרחוב, וצעיר מעל גיל 18, כי זה היה ואקום, שנמצא ברחוב, הולך לקורת גג מקבל מים, אמבטיה, אוכל וכו'.

מירב בן ארי: מתחיל תהליך – עובר להוסטל שיקומי שעובר תהליך של שנה וחצי, מסיים את ההוסטל ועובר לדירת מעבר.

מירב בן ארי: בדיוק בשבוע שעבר כתבתי על זה שבמקרה מצאתי בחור כזה, פגשתי אותו בסופר, קופאי, סיפר לי, והוא עכשיו בסיוע בשכר דירה שגם את זה עשינו.

מירב בן ארי: אז זה אפשרי.

מירב בן ארי: זה קורה, זה קרה.

מירב בן ארי: גם פנינה דיברה על זה.

מירב בן ארי: הדברים האלה, יש רצף, הם יכולים להשתנות.

מירב בן ארי: אבל חייבים אנשים מגויסים.

מירב בן ארי: אני חייבת לומר לך ממשרד הבריאות, אני אדבר עם המנכ"ל היום.

מירב בן ארי: אני אומרת לך, אני מנהלת מלא דיונים, זה פשוט תחושה מזעזעת.

מירב בן ארי: אני בכלל לא מדברת על מה ששמענו כאן על איתנים שזה צריך דיון בפני עצמו.

מירב בן ארי: אני בכלל לא נכנסת אל מול הקשיים שאמרו כאן האמהות – מזעזע.

מירב בן ארי: אלה תופעות שאנחנו צריכים לשמוע, על קשירות?

קריאה: להתייחס - - -

מירב בן ארי: לא אני לא יכולה אפילו להתייחס לזה, אבל אני אדבר עם יו"ר הוועדה ולדעתי צריך לעשות כאן דיון המשך לפחות על המסגרות.

פנינה תמנו: ואיזה אמהות אמיצות שבאו ו- - - למרות צנעת הפרט.

מירב בן ארי: יש כאן כמה דברים שיצטרכו דיון המשך בנפרד שלהם.

מירב בן ארי: יש כאן דברים שאני אקח על עצמי לטפל.

מירב בן ארי: אני אדבר גם היום עם המנכ"ל.

מירב בן ארי: מה שאנחנו נוכל לעשות אנחנו נעזור.

מירב בן ארי: יהיה כאן דיון המשך כי זה לא נגמר כאן.

מירב בן ארי: אני רוצה להודות למשרדים.

מירב בן ארי: אני חייבת לציין את משרד הרווחה שבא והגיש כאן, דיבר כאן על כל התכניות שלו.

מירב בן ארי: וגם אני מבינה שאת מדברת עם ו.ג.

מירב בן ארי: לבוא ולנסות - - - תודה רבה כי זה חשוב.

מירב בן ארי: אני רוצה להודות למבקר המדינה על הדוח החשוב הזה.

מירב בן ארי: כל כך קריטי שהעליתם את הנושא הזה.

מירב בן ארי: אני באמת מודה שלא האמנתי על כמה המצב קטסטרופלי.

מירב בן ארי: אני נועלת את הדיון אבל מבטיחה לכם שעוד יהיה המשך.

מירב בן ארי: תודה רבה לכולם.