הוועדה המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, מזרח והבלקן, כנסת 20, פרוטוקול מספר 53, 2018-10-23 12:30

נורית קורן: בוקר טוב לכולם.

נורית קורן: היום יום שלישי, י"ד בחשון התשע"ט, 23 באוקטובר 2018, השעה 12:40.

נורית קורן: אנחנו מקיימים היום דיון בנושא: גזלת רכושם של יהודי תימן עם עלייתם ארצה.

נורית קורן: הדיון שאני מקיימת היום הוא לעילוי נשמתו של הרב שלמה קורח ז"ל, שנטל חלק פעיל באיתור ספרי הקודש.

נורית קורן: אני צריכה גם לומר שהוא ניסה לאתר את אחותו והוא היה פעיל בנושא של ילדי תימן, מזרח והבלקן החטופים, ועל כך אני מוקירה את זכרו ואני מודה לו על כל מה שהוא עשה למען העדה, למעני גם ולמען אנשים אחרים.

נורית קורן: אחד מגדולי הרבנים שידעה יהדות תימן, ואני מבכה על לכתו.

נורית קורן: אני באמת רציתי לבטל את הישיבה אבל מצד שני אמרתי שזה דווקא לזכרו, דווקא שכל כך הרבה אנשים הגיעו היום לדיון, היה חשוב לי לקיים את הדיון ואני באמת מרכינה ראש על לכתו.

נורית קורן: אתמול, בבני ברק, הוכרז יום אבל.

נורית קורן: אני אומרת לכם שגם לי, אישית, זה מאוד מאוד קשה שהוא איננו ושהוא הלך ושאני לא יכולה להתייעץ אתו.

נורית קורן: ועכשיו נעבור למה שהתכנסנו בשבילו פה: במסגרת דיוני הוועדה, אנחנו קוראים את כל דיוני החקירה של ועדת כהן-קדמי, שנפתחו ב-26.12.2016.

נורית קורן: אמנם נפתחו הרבה מאוד מסמכים, כ-400,000 מסמכים, ואנחנו לאט לאט פותחים עוד נושא ועוד נושא.

נורית קורן: נשארו חמישה אחוז מהחומרים שלא נפתחו אבל גם אותם אנחנו כל הזמן מבקשים לפתוח.

נורית קורן: אני צריכה להזכיר את הפעילות המאוד חשובה שלנו בנושא של קלטות אודיו שצולמו בוועדת החקירה, ואנחנו מבקשים לקבל אותן ולחשוף אותן, ולא נשקוט עד שנקבל אותן.

נורית קורן: אנחנו ממשיכים בפעילות הזאת וגם לפתוח חומרי חקירה שחסויים עדין בהגנת הפרטיות אבל בודקים, וכל דבר שאפשר לפתוח אנחנו פותחים.

נורית קורן: צריך גם לציין שהגנז דיווח שחסרים לו 78 תיקים, ונעשה שם סדר בעקבות דיון שערכנו, ומתוך 78 תיקים נשארו רק 38 תיקים שהם לא יודעים מה עלה בגורלם אבל לאט לאט.

נורית קורן: הגנז עושה עבודה וכל פעם נחשפים עוד ועוד דברים וגם אותם אנחנו דורשים לפתוח.

נורית קורן: בחלק מהמסמכים מצאנו תיקים שמדברים על רכוש של ילדי תימן.

נורית קורן: זה התיק.

נורית קורן: יש עוד תיק נוסף, ואנחנו דפדפנו בו ולתדה

נורית קורן: מתי הגדולה אנחנו מגלים פה מסמכים וחלופת מכתבים מזעזעת.

נורית קורן: היא מספרת פה על גזל, ממש גזל, של כל החפצים – אם זה רכוש אישי, אם זה ספרי תורה, אם זה תכשיטים.

נורית קורן: חפצים אישיים של משפחות שלמות שנלקחו ולא הוחזרו לבעליהם.

נורית קורן: הסיפור שכולם עוד מעט יספרו פה יהיה שביקשו מכולם להוריד את התכשיטים מעליהם או לתת את ספרי התורה או לשים את המזוודות כי בעליה למטוס, המטוס לא ימריא מרוב הכובד.

נורית קורן: ערמו את כל הדברים בשלוש ערימות - זה מה שסבא וסבתא שלי סיפרו.

נורית קורן: הם ערמו את הכל בערימות, ומחלופת המכתבים שאנחנו מוצאים פה, הג'וינט כותב לסוכנות שהם כבר מילאו שתי אניות, את "לוצ'ה" ואת "לוק", והם מבקשים עוד שלוש אניות.

נורית קורן: תראו כמה רכוש היה.

נורית קורן: עוד שלוש אניות שיסיעו את כל הרכוש של יהודי תימן לארץ.

נורית קורן: מהתכתובת אנחנו יודעים ששתי האניות האמורות הגיעו – "לוצ'ה" לנמל אילת ו"לוק" הגיעה לנמל יפו בתל-אביב.

נורית קורן: אנחנו יודעים שהן הגיעו.

נורית קורן: יש כאן רשימות מסודרות של מי שנתן ספרי תורה ומי שנתן רכוש.

נורית קורן: יש פה תעודות מסודרות, יש רשימות מסודרות.

נורית קורן: לצערי הרב, לא רואים אותן כל כך טוב אבל יש פה רשימות של אנשים, מדויקות.

נורית קורן: כך שאם יש טענה שאי אפשר לאתר את האנשים, זו טענה לא נכונה.

נורית קורן: לא נכונה.

נורית קורן: אפשר היה לאתר את האנשים, זו לא בעיה, נתתם פה מספר סידורי והייתם מסודרים, אתם יכולים להחזיר.

נורית קורן: זאת טענה אחת שלי.

נורית קורן: יש טענה נוספת שחשבו שהספרים האלה הם רכוש ציבורי.

נורית קורן: אפשר לעשות בהם מה שרוצים ולכן, אנחנו רואים כאן, יש לנו פה את הג'וינט שכותב לאדון בשם רפאל ממחלקת העלייה של הסוכנות, שהסתבר שהוא ניהל את כל הנושא של הרכוש, והוא כותב: "הנדון – ספרי תורה וספרי קודש של העולים התימנים.

נורית קורן: הנני מסתמך על שיחותינו הקודמות ועל חילופי המכתבים שהיו בינינו בעניין הנ"ל.

נורית קורן: עם הגיע המטען לאילת באנייה "לוצ'ה", הגיע עתה הזמן להרכבת ועדה שדובר עליה בינינו" – אני מצטערת שאני קוראת לאט, זה לא ברור – "כפי שהוסכם, צריכה ועדה זו להיות מורכבת מבאי כוח של הסוכנות היהודית, הג'וינט, מרכז התאחדות התימנים וההסתדרות, הוועד הפועל של ההסתדרות - הוועדה לענייני תימן, המכון למדעי המזרח שליד האוניברסיטה העברית והמכון לחקר קהילות ישראל במזרח התיכון שליד האוניברסיטה העברית.

נורית קורן: ברור שאין כל צורך לשתף את הוועדה במסירת המטען הפרטי של עולי עדן או של עולי תימן במידה שהמטען הזה אינו כולל ספרים, חפצים פרטיים אלה, תוכל הסוכנות למסור בדרך הרגילה.

נורית קורן: מאידך, חשוב שתינתן לוועדה, ובפרט לבא כוח, למכון למדעי התורה ולמכון לחקר קהילות ישראל במזרח התיכון, לבדוק את הספרים אפילו אם הם רכוש פרטי כי לפעמים יוכל להימצא בספר פרטי חומר היסטורי או מדעי אחר בעל ערך רב.

נורית קורן: אין הכוונה כמובן להחרים ספרים פרטיים אלא לתת את האפשרות לעמוד על תוכנם ולהשתמש בהם בצורה מדעית הולמת.

נורית קורן: יש איפוא לדאוג לכך שהארגזים הכוללים ספרים לא יפתחו אלא בנוכחות הוועדה שתורכב.

נורית קורן: " בקיצור, זה אומר בדיוק את רוח הדברים שהספרים, יש להם ערך היסטורי אבל יש להם גם ערך היסטורי וסנטימנטלי גם לאנשים הפרטיים שזה היה שלהם אז זו ממש גזלה.

נורית קורן: זה ממש גזלה לקחת ולהחליט שאפשר לעשות בהם הכל.

נורית קורן: אני רוצה עכשיו את משה שרת – עד עכשיו הראיתי שמה שקורה כאן, שהסוכנות והג'וינט עשו בספרים מה שהם רוצים אבל מכתב אחד שפשוט הכעיס אותי הכי הרבה זה מכתב שנשלח על ידי שר החוץ, משה שרת.

נורית קורן: משה שרת, להזכירכם, לימים היה ראש הממשלה בישראל.

נורית קורן: הוא כותב לשר הדתות והוא אומר לו: "כיון שהיתה למשרד החוץ יד בהבאת אנייה לחוף אילת, אשר פרקה שם את המטען היחיד במינו של 300 ספרי תורה מגלות תימן, הריני נוטל רשות לעצמי להפנות את תשומת לב כבודו לעניין.

נורית קורן: אין לי ספק כי משרד הדתות הוא המוסד היחיד המוסמך לטפל באוצר זה ולהביאו אל מנוחתו ונחלתו.

נורית קורן: חזקה שיש בין ספרי התורה גווילים עתיקי ימים הראויים לשמירה מיוחדת.

נורית קורן: כן הובאו באותה אנייה הרבה סדורים, מחזורים, ספרי ש"ס ושאר ספרי קודש הראויים אף הם לטיפול מיוחד.

נורית קורן: הנני מציע כי משרד הדתות יתקשר באופן ישיר עם יו"ר ועדת הנגב, מר יצחק צ'יזיק, כדי לדאוג להעברת כל הכבודה הזאת למקום הדרוש.

נורית קורן: הוצאות הסעת האנייה מעדן ועד אילת שולמו על ידי הג'וינט ואילו ההובלה מאילת לפנים הארץ היא על חשבון המדינה.

נורית קורן: אני מניח כי לא יקשה על משרד הדתות לשאת בהוצאות אלו והנני מציע לכבודו להתקשר גם בנדון זה עם ועדת הנגב.

נורית קורן: " ואני שואלת אתכם: לא היה ראוי להחזיר את הספרים האלה לבעלים שלהם?

נורית קורן: למה היה צריך לקחת אותם משרד הדתות?

נורית קורן: הרי היו ספרים שהיו עליהם סימונים.

נורית קורן: מה הולך כאן?

נורית קורן: למה היה צריך ועדת נגב?

נורית קורן: למה הוועדה שמטפלת, הוועדה הזאת היתה אמורה לטפל בעולים ובישובים בנגב.

נורית קורן: מה לה ולספרים?

נורית קורן: ולמה הם צריכים להגיע לטיפול ראוי ושמירה מיוחדת?

נורית קורן: איפה?

נורית קורן: לא אצל הבעלים שלהם?

נורית קורן: חברים, מי שחתום פה הוא משה שרת.

נורית קורן: אז אני אומרת לכם: תדעו לכם שהכל נעשה, זה פשע מאורגן בצורה של גניבה לכאורה בחסות המדינה.

נורית קורן: אנחנו כאן היום מקיימים את הדיון שוב, לעילוי נשמתו של הרב שלמה קורח, ואני אפתח את הדיון ואתן לרב רצון ערוסי לפתוח בדברים.

נורית קורן: בבקשה כבוד הרב, רבה של קרית אונו.

הרב רצון ערוסי: כבוד חברת הכנסת נורית קורן, כבוד כל היושבים במליאה, מגיע לך יישר כוח חזק מאוד על פעילותך הענפה והמתמדת בכל הנושא המאוד מאוד טראגי, כאוב, לאומי, ברמה של חרפה.

הרב רצון ערוסי: יישר כוחך ותמשיכי כך אבל יישר כוח על כך שמצאת לנכון לקיים את הישיבה היום, לא למרות פטירתו של הרב שלמה קורח אלא בגלל פטירתו של הרב שלמה קורח.

הרב רצון ערוסי: אין גלעד יותר אמתי ונכון בכך שאנחנו ממשיכים לפעול מכוח זעקתו, זעקה מלב ונפש, שהוא זעק לא רק על ילדי תימן הנעדרים לרבות אחותו אלא ובעיקר על גניבת הספרים.

הרב רצון ערוסי: הייתי מקורב אליו ושמעתי את הזעקה הזאת.

הרב רצון ערוסי: הזעקה הזאת גם באה לידי ביטוי בעיתונות ובתקשורת וכולי.

הרב רצון ערוסי: לכן, זה דבר מאוד מאוד חשוב.

הרב רצון ערוסי: הרב שלמה קורח, אם יורשה לי לומר, עלה לארץ ילד אבל כבר הבין מתוך התובנה שלו, שאנחנו נמצאים בפלנטה אחרת מאשר תימן ולכן, כבר בהיותו בחור בן ישיבת "פונוביץ'", ארגן ארגון רבני ישיבות של יוצאי תימן, כדי שתהיה להם גאוות יחידה.

הרב רצון ערוסי: הם היו כל כך מושפלים.

הרב רצון ערוסי: הוא הוציא ביטאון "המסילה" כדי לבוא ולומר שיש לנו דרך.

הרב רצון ערוסי: יש לנו את עולם התורה בארץ, יש לנו את מורשת האבות בהמשך דרכנו.

הרב רצון ערוסי: זה ייאמר לזכותו שלמרות גדלותו בתורה, הוא פעל רבות מאוד למען העדה על מנת לקדם את ענייניה.

הרב רצון ערוסי: תהיה נשמתו צרורה בצרור החיים אבל עלינו לדעת – במדרש נאמר: "בכה תבכה בלילה ודמעתה על לחיה".

הרב רצון ערוסי: יש שתי בכיות - יש בכיה על חורבן בית ראשון ויש בכיה על חורבן בית שני.

הרב רצון ערוסי: בית ראשון, זה אותם ילדים נעדרים והרכוש הגזול, בעיקר הספרים הקדושים.

הרב רצון ערוסי: בית שני, אנחנו מאבדים את צמרת ההנהגה הרוחנית כמו הרב שלמה קורח וכל קודמיו, מארי יחיא אלשיך זצ"ל, מארי סאלם עוזרי זצ"ל, שהם היו קורבנות של הגניבה הזאת, והם מוחים למה עדין אין פתרון לתעלומה הזאת.

הרב רצון ערוסי: לכן, זוהי בכיה כפולה.

הרב רצון ערוסי: עלינו לשקוד ולא לנוח עד לפתרונה.

הרב רצון ערוסי: אומר לכם מאריי ורבותי: בנוגע לספרים, היה מארי סאלם עוזרי, רבה של זנוח.

הרב רצון ערוסי: מאוחר יותר היה רב בקרית אונו, צדיק יסוד עולם.

הרב רצון ערוסי: איבד גם בן, חלל צה"ל, ונכד נעדר בצוללת "דקר".

הרב רצון ערוסי: איבד את מאור עיניו בערוב ימיו.

הרב רצון ערוסי: הזמין אותי כשהוא כבר איבד את מאור עיניו בערוב ימיו לסעודה שלישית אחרי השיעור שאני מקיים בבית הכנסת ונעתרתי.

הרב רצון ערוסי: גמרנו את הסעודה השלישית והוא בוכה בדמעות שליש ואומר לי: אתה יודע כבוד הרב שאבד לי בן, אבל לי נכד ובכיתי הרבה מאוד.

הרב רצון ערוסי: אבל על הספרים הקדושים אינני מפסיק לבכות, ובכה כמו תינוק.

הרב רצון ערוסי: זאת אומרת, אצל יהודי תימן, גניבת הספרים הקדושים האלה היתה מכה קשה מאוד, יותר מן הבנים.

הרב רצון ערוסי: לא שהבנים זה לא כאב.

הרב רצון ערוסי: עד כדי כך יהדות תימן קשורה למורשת ולאוצרות הרוחניים הללו.

הרב רצון ערוסי: סיפרתי זאת לפרופסור יהודה רצהבי זצ"ל, והוא היה בארצות-הברית בשנת שבתון וגילה את אחד הספרים של הרב שלום עוזרי בספרייה באמריקה.

נורית קורן: אתה יודע להגיד לנו איפה?

הרב רצון ערוסי: הנכד נמצא, יאיר נמצא והוא יאמר לכם את כל הפרטים.

הרב רצון ערוסי: הוא גילה את הספר הזה, כתב לי: אכן מצאתי ספר אחד.

הרב רצון ערוסי: כמובן מארי סאלם כבר נסתלק ואמרתי לאביו זכרונו לברכה, שגם הוא כבר נסת

הרב רצון ערוסי: לק מן העולם וכך הבן, לאחר שנים רבות הנכד גאל את הספר הזה והוציא אותו לאור עולם אבל עד כדי כך הוא בכה.

הרב רצון ערוסי: נמצא כאן הנכד של מארי יחיא אלשיך זצ"ל, אנחנו מדברים על מסמכים מתעדים.

הרב רצון ערוסי: יש לי כאן מסמך של מארי עוזרי משנת תשי"ג שמדבר על השריפה המבוימת של הספרים.

הרב רצון ערוסי: נמצא כאן נכדו של מארי אלשיך שהיא צדיק יסוד עולם ביושרו וגאונותו, חתן התנ"ך העולמי ויש לו מסמכים בידיו שהוא כותב על תביעה שהוא רוצה לתבוע.

הרב רצון ערוסי: המדינה רצתה לתבוע אותו והוא רצה לתבוע את המדינה על שני ספרי תורה שגזלו ממנו.

נורית קורן: הוא ידע איפה הם?

הרב רצון ערוסי: את זה הנכד יספר.

הרב רצון ערוסי: הוא קיבל, אגב, אירוע מוחי בגלל זה.

הרב רצון ערוסי: מארי יוסף קאפח ז"ל, גאון עולם, כותב הרבה הערות על גניבת הספרים הללו.

הרב רצון ערוסי: לכן, מוריי ורבותיי, אני מברך על המעמד הזה, מברך את כל הפעילים, ויש כאן ארגונים – יישר כוחם, מברך את הצוות שלך אבל לא לנוח ולא לשקוט עד להוציא: א.

הרב רצון ערוסי: את התעלומה.

הרב רצון ערוסי: ב.

הרב רצון ערוסי: התנצלות ברורה כי זו חרפה לאומית.

הרב רצון ערוסי: אסור שעם ישראל היושב בציון בשנות ה-70 עוד לא נותן מענה לפרשה הנוראית והעגומה הזאת.

הרב רצון ערוסי: התנצלות ברורה והתחייבות לשפות את הפרשה העגומה הזאת, ויש דרכים נאותות איך לשפות.

הרב רצון ערוסי: השם יהיה בעזרך ובעזר כל הפעילים.

נורית קורן: תודה רבה כבוד הרב.

נורית קורן: אני מאוד מודה לך על הדברים.

נורית קורן: העלית פה את הנושא שהרבה אנשים סיפרו לי וגם קראתי בכמה מקומות, שביימו שריפה של המחסן ביפו והציתו אותו בארבע פינות, ובאחד המסמכים שמצאתי כאן, מצאתי מישהו שאומר שהוא מבקש לדעת מה נעשה באפר של הגווילים.

נורית קורן: הוא מבקש לדעת מה נעשה, הוא מבקש להביא את זה לקבורה.

נורית קורן: אז אתם רואים שאנשים באו והתריעו, אנשים כתבו, אנשים אמרו את הכל.

נורית קורן: למה לא שמעו אותם?

נורית קורן: למה לא נתנו מענה לכל הדברים הללו?

נורית קורן: אני תכף אתן לשני הנכדים אבל אני רוצה לתת כאן למשה נחום קודם.

נורית קורן: בבקשה משה, אני נותנת לך את רשות הדיבור.

נורית קורן: אני רק מבקשת בתמצית כדי שאוכל לתת לכולם.

נורית קורן: בסדר?

נורית קורן: בבקשה.

משה נחום: אצלי זה עבודת מחקר ואת לא יכולה לתמצת.

משה נחום: אם את רוצה לדעת את האמת, איך גנבו, לאן גנבו, איפה אחסנו, איך ביימו את השריפה – זה מחקר שלם.

נורית קורן: בסדר.

נורית קורן: אני מבקשת בקול.

משה נחום: זה נושא שאני חקרתי אותו בגלל שאבי המנוח, בהירותו ירדה לתהום ברגע שהוא לא יכול היה לקבל את ספרי הקודש אבל כדי שנדע את גנבו את ספרי הקודש: יצחק בן צבי שהיה נשיא – סבי, הרב יחיאל נחום זצ"ל, בדק את הרבנים והסוחרים בכל ארץ תימן.

משה נחום: בשנת 46 הופיעה אנייה בנמל תל-אביב ולקחה אותו ואת חיים צדוק.

משה נחום: חיים צדוק – בן-גוריון ביקש מסבי לקחת אותו אתו לתימן.

משה נחום: הוא נסע באנייה עם אשתו ושוטטו בתימן שנתיים, משנת 46 עד 48.

משה נחום: הג'וינט, כשישבתי אתם, עם יחיאל, מתברר שהם העלו 58,000 ולא 48,000.

משה נחום: שאלתי: מדוע הפסקתם את העלייה?

משה נחום: אמרו לנו: כי בן-גוריון אמר רק 10,000 ופתאום הגישו לנו חשבון על 58,000 אז הפסקנו את העלייה.

משה נחום: סגרו את העלייה ב-54 טוטאלית.

משה נחום: בכל אופן, ב-47, הרב שלום סעדיה גמליאל, נשיא מכון שלום לשבטי ישורון – זה היה מכון מחקר אקדמי שהאוניברסיטה נעזרה בו.

משה נחום: הנשיא גמליאל כתב 38 ספרים.

משה נחום: אדם מבריק, ידע את השפה הארמית על בוריה, היה ממונה על איסוף הכספים של ה"ג'זיה", של כופר הנפש - -

נורית קורן: תתמקד בבקשה.

משה נחום: אני אגיע לזה אבל צריך לדעת איך זה קרה.

משה נחום: הוא שכנע את התימנים בעדן למסור את הספרים, ספרי הקודש, לידי אנשי הסוכנות.

משה נחום: דיברתם על הרב יחיא אלשיך.

משה נחום: אני לא יודע אם דיברתם אתו אישית.

משה נחום: אני הייתי בקשר אתו, הוא היה תלמיד של סבי המנוח.

משה נחום: 55 ספרי קודש היו לו בהיכל.

משה נחום: 18 ארגזים מטר על מטר היו עמוסים בספרי קודש, כתבי יד עתיקים.

משה נחום: אני אמרתי שבשנת 52 נמצא בגרמניה, רכשו ספר של כתבי יד עתיקים והם שילמו בשבילו רבע מיליון דולר.

משה נחום: הוא נמצא בשטוטגרט, ביודאיקה של האוניברסיטה.

נורית קורן: ואתה ראית אותם שם?

משה נחום: אני ראיתי בשטוטגרט.

משה נחום: שאלתי את המדריכה: Wie viel hast du bezahlt fur die Bucher?

משה נחום: היא ענתה לי: שילמנו רבע מיליון דולר.

משה נחום: רבע מיליון דולר שילמו על סידור תפילה אחד.

משה נחום: אז, בשנת 50, כשזה נמכר.

משה נחום: אני הייתי שם בשנת 56, כשיצאה משלחת מהארץ כדי לתכנן את הקשרים בין גרמניה לישראל.

משה נחום: היינו בקלן ולא בבון.

משה נחום: הנקודה החשובה, שנבין: יש פה אישה שבעלה היה מספר לי על זה שהוא ארז ארבע ספרי תורה של בית הכנסת בשני ארגזים מלאים שהעמיס אותם על החמורים עם כתבי יד עתיקים וספרי קודש.

משה נחום: זאת אומרת, התימנים יודעים כמה ספרים הם הביאו אתם.

משה נחום: ביום השריפה, זה אני גיליתי כי הייתי נוכח שם על הגבעה וכתבתי את זה בספר שלי, ותיארתי איך הרב יחיא אלשיך זצ"ל מתפלש בעפר לרגל השריפה הזאת.

משה נחום: אני קפצתי מעל הגדר וכמעט נהרגתי ואני גם מתאר את זה, ונתתי את השם של יוסף קלדרון, שהרים אותי מהכביש.

משה נחום: לא התמהמהתי, לקחתי שק רפיה, הרטבתי אותו, לקחתי דלי של מים ונכנסתי למחסן.

משה נחום: קודם כל, מעל הגבעה אני רואה מחסן נשרף בארבע פינות.

משה נחום: איך יכול להיות דבר כזה?

משה נחום: ראיתם פעם שריפה שעולה מארבע פינות המחסן?

משה נחום: מחסן ענק.

משה נחום: וכתוב שם: והאנשים, הסוורים והדיילים אומרים: הרכוש של יהודי תימן עולה באש.

משה נחום: מה קרה לכם?

משה נחום: זה הצגה יומית מטופשת אבל כך התנהגו אלינו, התימנים.

משה נחום: לומר לכם שהרב אלשיך שבע נחת מכל זה או הרבנים התימנים, הרב חוברה וסבי המנוח ואבי המנוח, לראות מחסן עולה באש.

משה נחום: עשינו את ההצגה הזאת שנית עם עמיקם שוסברגר בשביל ערוץ 10.

נורית קורן: ראיתי את התחקיר הזה שהיה בערוץ 10 ב-2010.

משה נחום: ראית את זה?

נורית קורן: כן.

נורית קורן: אני אתן לך בהמשך, חשוב מאוד כל מה שסיפרת עכשיו.

נורית קורן: אני רוצה להמשיך עוד קצת.

נורית קורן: יש עוד משהו חשוב?

משה נחום: בטח.

נורית קורן: קצר אבל.

נורית קורן: קצר כדי שאמשיך לתת לעוד אנשים.

נורית קורן: את רוצה לשמוע על מחקר או שאת רוצה לשמוע סיפורים אישיים?

נורית קורן: אנחנו רוצים לשמוע גם וגם.

משה נחום: תביני, היו אנשים שלנו בסוכנות היהודית שפיתו את התימנים להאמין באנשי המשלחות.

משה נחום: זו הבעיה שלנו, שנתנו אמון.

משה נחום: להתנער מזה, זה דבר הכי קשה ואני חושב שצריך לחקור מי אלה התימנים שהיו בתוך העסקה הזאת.

נורית קורן: אנחנו רק התחלנו את הדיון.

נורית קורן: אנחנו נקיים עוד ישיבות בנושא ואני רוצה לקבל את הכתובת שאתה אומר בגרמניה, ופה הרב אמר בלונדון, ואנחנו ניסע למקומות האלה ונראה את הספרים.

משה נחום: עוד נקודה אחת חשובה: שלמה גמליאל, יהודי בן 90, ישב שלוש וחצי שנים והקליט את כל העבודה של ועדת החקירה הממלכתית.

משה נחום: בספרי, אני חתרתי להקמתה.

משה נחום: היא הוקמה בגלל החתירה שלי ואף אחד לא הקים את הוועדה הזאת כי זה מופיע על שמו של משה נחום.

משה נחום: אז לא לטעות.

משה נחום: אז הוא אומר לי כך: ב-1907 הופיעו כמה אשכנזים בצנעא וביקשו מהדוד שלי, שהיה ממשפחת - - -, לרכוש ספר או סידור תפילה או חומש, שהיה בכתב יד עתיק על קלף וגוויל, שהיה מדישונים ומאיילים.

משה נחום: הציעו לו 80,000 ריאל - אני רציתי להביא אותו לכנסת – והם סירבו.

משה נחום: שימו לב, בתימן, 80,000 ריאל בזמן שהפועל היה מרוויח חצי ריאל לחצי שנה, ופה נותנים לו 80,000 ריאל והוא מסרב.

משה נחום: את זה גם כן גנבו לו.

נורית קורן: תודה רבה.

נורית קורן: אנחנו נמשיך עם יאיר עוזרי, בבקשה.

נורית קורן: אחר כך דוקטור משה גברא.

יאיר עוזרי: אני יאיר בן חיים עוזרי ז"ל, נכד למארי וזקני רבי שלום בן אברהם עוזרי, בן יחיא עוזרי, שאת זעקתו שנפרשה על פני כל ה-32 שנים שהיה בארץ, מאז שעלה בינואר 1950 אודות הגזלה של הספרים, כפי שהזכיר כבר הרב רצון ערוסי.

יאיר עוזרי: אבל מה שחשוב זה שיש לי את המסמך האוטנטי שאותו גם צילמתי לוועדה, ואני רוצה להקריא בקצרה: "אברך את השם אשר יעצני אף לילות יסרוני כיליותי על האבידה אשר אבדה עלי בעלותי ארצה בשולחי את הספרים שלי – זה כתב ידו של סבי משנות ה-50 – בשולחי את הספרים שלי וספרי אנשים אחרים עם ספרי בית הכנסת בתוך ארגז עד שהגיעו לנמל יפו תל-אביב, וטענו פקידי הנמל שנעשית שריפה במחסן הנמל, ואחרי טרחה גדולה ויגיעה רבה עד שניתן לי רשות חמישה, שישה רגעים לחפש במחסן, ומצאתי סידור תפילה אחד ממה שהיה בתוך הארגז שכבר הוא שרוף בקצותיו.

יאיר עוזרי: " והוא אומר: "מי יודע איך היה בהפעלת הדליקה במחסן.

יאיר עוזרי: " הוא מטיל ספק כי הוא מרגיש שהיה פה איזה ביום.

יאיר עוזרי: "כלל ליבי בוער כאש יוקדה על ספר מלחמות השם, העסקת ידיד, ותכף אני אדבר בקשר אליו, "שיהיה תקציב מתוך כתב יד מארי ורבי הישיש, הרב יחיא בן שלום אגסי..." וכולי וכולי.

יאיר עוזרי: וזה הוא כותב בעקבות כתובות שהוא מצא אצל חבר שלו בארץ.

יאיר עוזרי: כשהוא כבר הגיע לארץ, אחרי שהיה מספר חודשים בעין-שמר, הוא הלך והקים את הישוב זנוח.

יאיר עוזרי: הוא הקים את זה עם הקבוצה שלו מאנשי - - - ואז הוא חבר לרבי שלום סעיד ג'מאל, שהזכירו אותו פה, שהוא היה מנהל המדור ב - - - והיה אחראי על פרוזדור ירושלים.

יאיר עוזרי: הוא כותב לו בג' אייר התשי"ג: "הנני להודיעך שהבאתי ספרים מתימן, שלי ושל אחרים ושל בית הכנסת, ושלחתי אותם במסמך אורגינל על ידי אליהו שלום - - -, והודיעני מהם שהגיע ונשאר לי ארגז אחד לאחר מאמצים רבים עד שנתנו לי אישור להיכנס למחסן בנמל יפו, ולא מצאתי ארגז שנשאר לי ומצאתי ספר אחד משל אחרים.

יאיר עוזרי: הוכר לי שכבר נשרף ארגז אבל אמר לי המנהל של המחסן הנ"ל שמה שנשאר מהשריפה, אספו אותם בתוך ארגזים, ולא רצה לפתוח אותם לחפש מה שנשאר לי.

יאיר עוזרי: הוא פונה עכשיו למארי סאלם סעיד ג'מאל: "בעקבות תורתו שעשה נציג עולי תימן שתתעזר בעדי" – תראו איזו לשון יפה יש לו – "ותמליץ שיפתחו לי הארגזים לחפש מה שנשאר לי ולאחרים לפי שיש לי בתוכם ספרדים נחמדים ושות' – שאלות ותשובות בחיי מארי הישיש זצ"ל וכולי.

יאיר עוזרי: "אני מבקש, אין לי לפנות לעזרה זולת לשם יתברך על ידך, שכרך כפול מן שמיים בזה ובבא".

יאיר עוזרי: זה מתשי"ג.

נורית קורן: זה לא יאמן שהמסמכים האלה נשמרו וזה מה שהוא כתב.

נורית קורן: זה המכתבים שהוא כתב.

נורית קורן: פשוט לא להאמין.

יאיר עוזרי: סבי נפטר בסוף שנת 81, ועלה לי הרעיון וביקשנו רשות מהמשפחה לאסוף את כל החומר שנשאר בעיזבונו, ואכן מצאתי עולם שלם וזה חלק מהדברים.

יאיר עוזרי: לאחרונה הוצאתי את כל התיעוד על פי המסמכים בספר שמונה 610 דפים, שהוצא במסגרת "מכון מש"ה", ומי שירצה יוכל לעיין.

יאיר עוזרי: שם הספר: "עוז ושלום".

יאיר עוזרי: אבל זה רק ההתחלה של הדברים.

יאיר עוזרי: מסתבר שפרופסור רצהבי, שהזכירו אותו פה, מפרסם ב"ידע עם" בתשמ"ב על קינה על מראות צנעא בשנה קשה, והוא אומר שהקינה הזאת כלולה בקונטרסט תימני בן 14 דפים שרכשה ספריית הסמינר לרבנים בניו-יורק, ומסתבר שזה הקונטרסט של סבא שלי.

יאיר עוזרי: הוא פה לא מזכיר את זה, רק אחרי ארבע שנים, שתביני, וזה התגלה לו חמש שנים קודם אבל כנראה שהוא לא זיהה את החותמת ורק אחרי ארבע, חמש שנים הוא מזהה את הכתב של סבא שלי.

יאיר עוזרי: ובאמת, הרב אבירן יצחק הלוי היה בניו-יורק והיה לי קשר אתו כי יש שם שאלות ותשובות של סבא שלי ושל הסבא-רבא שלו, הוא הנין של הרב יחיא יצחק הלוי, ובאמת הוא מגיע לניו-יורק והוא מספר לי: אכן אודות עזרתך מצאתי אותו ב-JEWISH THEOLOGICAL SEMINARY שבניו-יורק.

יאיר עוזרי: הוא כתב יד בן 28 עמודים ולא יותר.

יאיר עוזרי: לא נמצא שם חומר נוסף ממנו.

יאיר עוזרי: הוא מציין שהמספר המצוי בידך הוא זה וזה, מספר הרכישה - - -

נורית קורן: תן לי בבקשה את ההעתק של זה.

נורית קורן: יש לנו כאן עוד כתובת.

יאיר עוזרי: עוד שני משפטים: בזמנו פגשתי את פרופסור רצהבי ואמרתי לו: פרופסור רצהבי, תן לי את המקור, אני רוצה לתבוע.

יאיר עוזרי: הוא ענה אולי בתום ואולי בהיגיון: תשמע, מי שקנה, רכש ביושר.

יאיר עוזרי: זה עבר כמה יעדים ואין לך אפשרות לתבוע אותם.

יאיר עוזרי: דבר נוסף: לפני שנתיים, שלוש אני מקבל דרך חבר מכתב מארצות-הברית, והם מספרים לי שעומד למכירה פומבית – יש פה את הפרסום באנגלית, אני אתן לך העתק של חברת "קסטנבאום", שמוכרת במכירה פומבית כתב יד.

יאיר עוזרי: היא אומרת שכתב היד הזה של רבי שלום בן אברהם עוזרי.

נורית קורן: שלכם.

יאיר עוזרי: כתב היד הזה, שסבי מתלונן עליו, שהוא בוכה עליו ושהוא מזכיר את זה.

יאיר עוזרי: מכירה פומבית רשמית, מפרסמים את זה במשך שבוע ימים - -

נורית קורן: פשוט לא ייאמן.

יאיר עוזרי: רציתי להשיג את זה אבל לא הצלחתי.

יאיר עוזרי: מסתבר שזה נמכר בעילום שם, אחרי חודש נודע לי, ב-26,000 דולר לאספן שכנראה רכש את זה בעילום שם.

הלל שמריהו: אולי בשריפה זה עלה והגיע לניו-יורק?

יאיר עוזרי: בבקשה, אם יש פה עורכי דין שיכולים לעזור לנו להשיג את הספרים חזרה, אנחנו נשמח.

נורית קורן: עכשיו יש כאן באמת דברים יצוקים.

נורית קורן: אנחנו רואים כתובות, אנחנו רואים הכל.

נורית קורן: אני אבקש מיושב ראש הכנסת שהוועדה שלנו תגיע למקומות האלה ותראה במה מדובר, ונראה איך אפשר לעזור או לקבל את הכתבים חזרה.

נורית קורן: צריך לראות איך אנחנו עושים את זה.

יאיר עוזרי: אני אומר שיש פה תיאורים של - - - כל הדברים האלה, שגנבו אותם באירופה והצליחו לקבל אותם חזרה היורשים שלהם, ואת אלה, שהם ספרים יותר חשובים מאשר הצילומים והתמונות, את זה אי אפשר להחזיר?

יאיר עוזרי: למה?

נורית קורן: אנחנו נראה מה לעשות, אנחנו רק התחלנו לפתוח את תיבת הפנדורה.

יאיר עוזרי: יותר מזה – אומר לי עורך דין: עוד יתבעו אותך שאתה מפרסם את הקובץ הזה, כי פרסמתי את זה בספר כי קיבלתי העתקים וזה לא שלי, זה שלהם.

יאיר עוזרי: עוד יתבעו אותי.

נורית קורן: טוב.

נורית קורן: אנחנו נראה.

נורית קורן: אנחנו נתייעץ בלשכה המשפטית שלנו, נראה מה אנחנו יכולים לעשות.

נורית קורן: נבקש מיושב ראש הכנסת להגיע למקומות שאתם מציינים ולכן, כל מסמך מאוד חשוב והישיבה הזאת מאוד חשובה.

נורית קורן: אני אתן לנכד השני, בבקשה.

איתמר אלשיך: אני הנכד של הרב מארי יחיא אלשיך, שהרב רצון הזכיר אותו.

איתמר אלשיך: לנו לא צריך לספר סיפורים.

איתמר אלשיך: אני אמנם רק בן 40 אבל הכרתי את סבי במשך 20 שנה, וראיתי בן אדם שנגמר במהלך החיים.

איתמר אלשיך: כשאני ראיתי אותו ב-20 השנים האחרונות שלו, רק מהסיפור הזה.

איתמר אלשיך: בבית לא היה מעולם שבכינו אותו על שום דבר, הוא לא בכה על שום דבר, על כל צרה שעברה עליו.

איתמר אלשיך: כשראינו אותו מיילל, שמענו אותו מהסלון מיילל, סבתא שלי מהמטבח היתה צועקת:

איתמר אלשיך: מי הזכיר לו את הספרים?

איתמר אלשיך: והיתה הולכת לשם ומגרשת את האנשים – אל תזכירו לו את הספרים.

איתמר אלשיך: אני זוכר אותו ארבע שנים לפני שהוא נפטר, יושב בסלון.

איתמר אלשיך: הוא עבר כמה אירועים מוחיים.

איתמר אלשיך: כתוב במכתבים, יש פה מכתבים אותנטיים ממנו, שהוא תולה את האירועים המוחיים, זה היה ברור, בכל הצער שלו מה...

איתמר אלשיך: אני רואה אותו יושב בסלון ותולש את הזקן ואומר: מה עם הספרים?

איתמר אלשיך: את זה ראיתי בעיניי.

איתמר אלשיך: מה עם הספרים?

איתמר אלשיך: מדובר על 50 שנה בערך אחרי.

איתמר אלשיך: אני רוצה להקריא פה, ברשותכם, שני מכתבים:

איתמר אלשיך: האחד שהוא כתב לסוכנות, בתוך כמה חודשים אחרי הגניבה.

איתמר אלשיך: מכתב שהוא כתב לסוכנות, יש לי את כתב היד אצלי, לא הבאתי אותו, לא הספקתי להביא את הצילום אבל אני יכול להעביר אותו לוועדה.

נורית קורן: כן, אחר כך נצלם את זה.

איתמר אלשיך: ומכתב שני שהוא כותב כמה שנים אחרי שהוא עבר את האירוע המוחי הראשון, שזה בסביבות תש"ן, לפני 29 שנים.

איתמר אלשיך: המכתב הראשון לסוכנות: "לכבוד הנהלת הסוכנות היהודית, מדור הגביות, ירושלים.

איתמר אלשיך: " הם כותבים לו פה איזו תביעה של תשלום חוב של העלייה, מה שהרב הזכיר פה.

איתמר אלשיך: אני לא יודע בדיוק מה זה.

איתמר אלשיך: "הייתי מוכן לשלם מרצון טוב אך אני דורש תחילה שיגיע לידיי מה שמגיע לי, ואז כל מה שתחייב אני אשלם.

איתמר אלשיך: " מה מגיע לו?

איתמר אלשיך: אז הוא כותב: "אני תובע לקבל הרכוש המשפחתי שהגיע לנמל יפו ולא נודע עוד איפה מקומו.

איתמר אלשיך: הרכוש הזה כלל: 24 ספרי תורה ויותר מאלפים או אלפיים ספרי קודש", אני לא יודע למה הוא מתכוון פה, "ובהם עשרות כתבי יד עתיקים שתאריך זמן כתיבתם קרוב ל-800 שנה.

איתמר אלשיך: "

נורית קורן: לא יאמן.

איתמר אלשיך: "מאות אלפי זהובים אינם שווים כערכו של הרכוש הזה".

איתמר אלשיך: אז הוא כותב פה: "שאלותיי הן איפה הרכוש?".

איתמר אלשיך: זה מכתב אחד.

איתמר אלשיך: המכתב השני שהוא כתב אחרי שהוא עבר את האירוע המוחי הראשון, שבגלל זה כל יהדות תימן הפסידה אותו.

איתמר אלשיך: מארי יחיא אלשיך היה ידוע.

איתמר אלשיך: אפשר לשאול פה הרבה מהנוכחים פה.

איתמר אלשיך: הזיכרון שלו היה לא יאומן כי יסופר.

איתמר אלשיך: הוא העיד פעם בפני מישהו מהמשפחה אצלנו, שעד הסיפור של הגניבה הוא לא ידע מה זה שכחה.

איתמר אלשיך: הוא ראה שמדברים על אדם שלומד ושוכח.

איתמר אלשיך: הוא אמר: אני לא ידעתי מה זה אבל כשגנבו לו את הספרים הוא נכנס לצער והוא התחיל לשכוח, יהודי שידע לקרוא מהסוף להתחלה.

איתמר אלשיך: יש עליו סיפורים...

איתמר אלשיך: אני רוצה לקרוא את המכתב השני, שזה פשוט שובר את הלב לראות אותו.

איתמר אלשיך: הוא כותב לאיזה ידיד שלו, שהוא פתח איזו ישיבה בבית אלשיך על שם בית הכנסת.

איתמר אלשיך: אז הוא כותב: "אני חושב שסיפרתי לך בקיצור, אתה זוכר אולי יותר ממני, כמה היתה בית הכנסת שלנו עשירה מאוד בספרי הקודש.

איתמר אלשיך: היו בה קרוב ל-50 ספרי קודש עתיקים וספרי תורה של בית הכנסת 22", זה מה שהיה הרכוש הפרטי שלהם, "ויש ביניהם ספרי תורה מ-900 שנה ואולי מ-1000 שנה.

איתמר אלשיך: " מה שאמרתי קודם, קרוב ל-800 שנה זה כתבי היד העתיקים של ש"ס, של תלמוד ומשניות.

איתמר אלשיך: "ספרי תורה של בית הכנסת, עשינו להם כלים מפחים חדשים והכנסנו שניים בכל כלי", שזה מי שיושב לידי פה, רבי אברהם אלשיך, הוא מאלה שארזו את זה בכלים, "והלחמנו אותם מכל המקומות ולקחנו אותם".

איתמר אלשיך: מכל המקומות הם סגרו.

איתמר אלשיך: והספרים העתיקים, שזה כתבי היד, משניות, ספרי הרמב"ם, המדרש הגדול – מי שיודע איזה רכוש זה.

איתמר אלשיך: כתב יד, "נור אלצ'לאם", זה "מאור האפלה" והרבה - -

נורית קורן: יש לך שם ממש רשימה שלמה של כל הדברים.

איתמר אלשיך: יש פה רשימה של הספרים, חלק מכתבי היד שהיו.

איתמר אלשיך: "תיג'אן", מי שלא יודע מה זה, זה חמישה חומשי תורה.

איתמר אלשיך: בלשון יחיד זה "תאג'", בלשון רבים זה "תיג'אן", שעליהם סמכו התימנים במסורת הידועה שלהם, על הדיוק שלהם.

איתמר אלשיך: דברים כאלה מלפני 500 או 600 שנה, אין להם ערך.

איתמר אלשיך: אחד הוא הצליח להציל או שניים.

איתמר אלשיך: כשאני הבאתי את זה לאיזה סוחר עתיקות, הוא רצה – היום זה נמצא באיזה מקום – הוא רצה להציע לי על זה 800,000 דולר עוד כשסבי היה חי, לפני 24 שנים.

איתמר אלשיך: זה הערך.

איתמר אלשיך: אני חייב לקרוא איך הוא מסיים את המכתב: "כשהגיעו ליפו, שלחנו אותם דרך עדן באניות כדי שיבואו דרך הים כי הם רבים מאוד.

איתמר אלשיך: כשהגיעו ליפו אחרי שישה חודשים בערך, נתפלאו עליהם.

איתמר אלשיך: הלכנו לקבל אותם והיו מחזירים אותנו ריקם.

איתמר אלשיך: פעמים אומרים לנו: לא יתכן שכל אלה הם של בית כנסת אחד.

איתמר אלשיך: פעמים אומרים לנו: איפה תניחו אותם?

איתמר אלשיך: פעמים אומרים לנו: תביאו ראיה ממשרד הדתות שהם שלכם, ובכל יום אומרים דבר אחר.

איתמר אלשיך: ובכן, נשארנו עד שאמרו שנשרפו באש.

איתמר אלשיך: ובכן, הלכנו כמה פעמים ולא רצו שניכנס לראות אותם, ונשארנו ג' חודשים (שלושה חודשים) עד שליקטו אותם.

איתמר אלשיך: אחר כך הביאו לנו ארון אחד ואמרו: אלו שנשארו ולא יותר.

איתמר אלשיך: פתחנו את הארון הזה והם כבר קראו את התכולה.

איתמר אלשיך: וכמה ספרים נשארו משם, ממה שאמרו לנו שנשאר מהשריפה.

איתמר אלשיך: " הזכירו את הרב שלמה קורח.

איתמר אלשיך: אתמול אמר לי הרב שהרב שלמה קורח אמר לו, ויש את האח של הרב שלמה קורח שגם היה עד לזה - -

נורית קורן: כן, צריך להגיד שגם מאיר קורח היה צריך להיות פה אבל אנחנו נעשה ישיבה נוספת ואני כבר אומרת שלא יהיה לנו מספיק זמן לתת לכולם, נעשה ישיבה נוספת.

איתמר אלשיך: ברשותכם, אני אקרא עוד כמה שורות מהמכתב - -

נורית קורן: רק תזדרז.

איתמר אלשיך: "ובכן, נשארנו כל השנים בוכים ומבכים עליהם, ולפני ארבע שנים חליתי ונכנסתי לבית חולים, ושכחתי הרבה מלימודי.

איתמר אלשיך: " כך הוא מסיים את המכתב.

נורית קורן: כואב הלב.

נורית קורן: אדם גדול ובאמת רב גדול, ואחד מעמודי התווך של העדה שלנו וממש כואב הלב.

נורית קורן: באמת כואב הלב.

נורית קורן: זה רק מראה שביהדות תימן היו ספרים בעלי ערך רב, של מאות שנים, ששמרו אותם ויש להם באמת ערך גדול.

נורית קורן: דוקטור משה גברא, בבקשה.

נורית קורן: אני מתנצלת מראש, כמה שאתה יכול לקצר.

נורית קורן: בבקשה.

משה גברא: אני לא רוצה לדבר על ההיבט האישי, סיפורים אישיים יש הרבה, רק אולי טיפה.

משה גברא: אמא שלי היתה רודפת אחרי אחי הגדול גם לשירותים אחרי השמועות שארבעה ילדים ממשפחת גברא נעלמו.

משה גברא: זה רק בשביל לקבל.

משה גברא: .. והסיפור של אמא שלי, שלקחו לה את התכשיטים בעלייה למטוס.

משה גברא: אבל אני רוצה יותר להתמקד במחקר שלי.

משה גברא: אני עוסק כבר 37 שנים במחקר.

משה גברא: כתבתי 20 ספרי מחקר על יהודי תימן, בעיקר התרכזתי בתימן ולא על העלייה לארץ.

משה גברא: אני רואה שרוב התיאורים כאן הם על הגניבה ובעיקר אי ההחזרה של הספרים, אז אני רוצה להתמקד דווקא בתכשיטים ובכתבי היד.

משה גברא: אני אולי אתן תמונה קצת כוללת בשביל לקבל רקע שישלים את מה שנאמר כאן:

משה גברא: אני ראיינתי כ-2,000 עולים.

משה גברא: מתוך כל הדברים עולה שהעולים שהגיעו לארץ, הם הגיעו כמעט ללא רכוש.

משה גברא: וכשניתי לתהות מה קרה בדרך, הסתבר שהיו כמה שלבים.

משה גברא: השלב הראשון – זה קודם כל עוד שבתימן המוסלמים נישלו את היהודים, זה כפי שמופיע גם בספר של הרב שלום מנצורה, על העלייה והמוסלמים.

משה גברא: זה לא קשור לוועדה אז אני לא רוצה לפרט.

משה גברא: מה שקשור בשלב השני – בדרך לעדן היו 10 תחנות מכס שהשבטים המוסלמים הציבו.

משה גברא: בכל תחנה 10% מהכסף, כך שיצא שהעולים הגיעו למחנה העולים "חאשד" ללא כסף.

נורית קורן: אבל עם רכוש אחר.

משה גברא: זאת אומרת, את הרכוש של הבתים הפסידו כבר בעיר המוצא, את הכסף הפסידו בתחנות המכס - -

נורית קורן: אבל לא כולם.

נורית קורן: אי אפשר להגיד שכולם.

משה גברא: ברור.

משה גברא: אני מדבר על הרוב כמובן כי תמיד היו כמה שהצליחו.

משה גברא: הם הגיעו למחנה העולים חולים וממש במצב קשה מאוד גם בגלל בעיה של סופות חול, שלא היו רגילים, מגיפות ולא ניכנס לזה כרגע.

משה גברא: הרכוש כמעט היחיד שנותר לעולים במחנה היה ספרי קודש, ספרי תורה, כתבי תורה, שעל זה מדברים כאן הרבה, והתכשיטים.

משה גברא: רוב מוחלט של הנשים העולות למעשה מתארות סיפור כמעט אחיד.

משה גברא: לפני העלייה למטוס אמרו להן: תורידו את התכשיטים כיוון – והיו שלושה נימוקים שפחות או יותר סיכמתי את כל התיאורים של העולים: תיאור אחד – שהמטוס לא יעלה.

משה גברא: זה חוזר על עצמו אצל הרבה מאוד נשים.

משה גברא: המטוס לא יעלה עם תכשיטים.

משה גברא: נשים שפעם ראשונה בחיים שלהן רואות מטוס, לא יודעות מה המשמעות וכולי.

משה גברא: זה סיפור אחד.

משה גברא: הטעם השני שאמרו להם – שארץ ישראל היא ארץ הקודש, וכל התכשיטים הם טמאים, של ארץ תימן, ולכן הם יטמאו את ארץ הקודש ולכן צריך להוריד את זה.

משה גברא: הנימוק השלישי שהיה – שאמרו לאנשים להתרחץ מדרך הטבע וכדומה, ואז הם החליפו להם את הבגדים.

משה גברא: מה הסתבר?

משה גברא: שהנשים הרבה פעמים החביאו את התכשיטים ואת הכסף בתוך הבגדים, בתוך השמלות.

משה גברא: אני ראיינתי את גברת מאשה פרידמן, שהיתה אחות ראשית במחנה העולים.

משה גברא: היא מספרת לי סיפורים משעשעים אפילו.

משה גברא: היא אומרת לי ככה: נשים הלכו להתרחץ, הורידו את הבגדים.

משה גברא: במקום להחזיר להם את הבגדים עם התכשיטים, לקחו להם את זה או שרפו או עשו מה שהם רוצים, ובתמורה נתנו להם אפילו שמלות של נשפים כי מה שהג'וינט ארגן, תרומות בגדים מארצות-הברית, אז תרמו להם כל מיני, כולל שמלות נשף.

משה גברא: הרוב היו בגדים לא צנועים שהם לא היו רגילים וכולי.

משה גברא: אז זה לגבי התכשיטים.

משה גברא: ויש בספר שכתבתי תיאורים על העלייה הגדולה מתימן, ספר שזכה אגב לפרס ראש הממשלה לפני שנה וחצי.

משה גברא: זה לגבי התכשיטים, שזה פחות או יותר תמונה אחידה.

משה גברא: מעט מאוד מהנשים הצליחו להעלות איתן לארץ את התכשיטים.

משה גברא: כלומר, גם מה שהיה על הגוף, גם את זה הצליחו לקחת.

משה גברא: לגבי הנושא של כתבי היד - -

משה נחום: מי לקח?

משה נחום: המוסלמים או - - -

משה גברא: לא, בארץ.

משה נחום: מאיפה אתה מביא את הסיפורים האלה?

משה גברא: לפי הסיפורים זה פעילי העלייה.

משה גברא: כולם היו שותפים.

משה נחום: מאיפה הסיפורים האלה?

נורית קורן: הוא ראיין אנשים.

משה נחום: זה לא נכון.

משה נחום: אני אומר לך שזה לא נכון.

נורית קורן: מר משה נחום, הוא מספר מה שהוא דיבר עם האנשים, אנחנו שומעים כל אחד.

משה נחום: הוא ראיין אנשים?

משה נחום: אנשים יאמרו לו שלקחו להם את התכשיטים בדרך.

נורית קורן: מר משה נחום, התור שלו לדבר, בבקשה סבלנות.

נורית קורן: בבקשה דוקטור משה גברא.

משה גברא: אני רוצה לומר גם כמה מילים לגבי כתבי היד: למיטב ידיעתי, אני בדקתי את הכמות הגדולה ביותר של כתבי יד תימנים.

משה גברא: 37 שנה בדקתי קרוב ל-10,000 כתבי יד, ואני יכול לומר לכם מהניסיון שלי מה שאני מצאתי.

משה גברא: אז קודם כל, הרבה מאוד כתבי יד בספרייה הלאומית, כולל גם מכון לתצלומי כתבי יד כי יש שתי מחלקות.

משה גברא: המכון לכתבי יד, שיש להם כתבי יד ממש - -

נורית קורן: איפה?

משה גברא: בספרייה הלאומית כאן, ויש להם גם מחלקה לתצלומי כתבי יד.

משה גברא: כלומר, הם מצלמים כתבי יד שנמצאים בספריות בעולם, או כתבי יד פרטיים או - -

נורית קורן: כתבים של תימנים שנמצאים בעולם?

משה גברא: כן, רק על תימנים אני מדבר.

משה גברא: יש להם גם מארצות שונות אבל שתי מחלקות יש בספרייה הלאומית שהן של כתבי יד תימנים.

משה גברא: אז ככה: לגבי כתבי היד המקוריים שנמצאים בספרייה הלאומית – יש להם כמות גדולה מאוד של כתבי יד תימנים שעליהם גם כתוב במפורש מי הבעלים, מתי רכשו אותם וכדומה, ויש גם הרבה כתבי יד שלא כתוב שום דבר.

משה גברא: יש עוד אוסף אחד שנקרא "אוסף אילת", שאני בזמנו, לפני 20 שנה, כשבדקתי אותם באופן שיטתי, לא נתנו לי לראות אותם אפילו.

משה גברא: אז אמרו שאסור לראות אותם, זה לא קיים בכלל - -

נורית קורן: מה, רק יש כותרת?

משה גברא: זה "אוסף אילת", ככה זה נקרא או במילים פשוטות שלנו – האוסף הגנוב.

משה גברא: זה מה שמדובר כאן שהגיע עם אניות לאילת, ומאילת העבירו את חלקו לספרייה הלאומית וזה נקרא "אוסף אילת".

הלל שמריהו: אגב, מי שחשף את זה לראשונה הוא דוקטור נתן שיפריס.

שלמה סמרה: - - -

נורית קורן: בסדר, אוקי.

נורית קורן: חברים, אנחנו לא רבים פה על קרדיט, בבקשה נא לא להפריע.

משה גברא: עכשיו ככה: בכמות הגדולה – גם בארץ יש לנו אוספים גדולים ואנחנו יודעים מה הם.

משה גברא: יש גם בספריות בחו"ל הרבה מאוד כתבי יד שלא כתוב עליהם שום דבר.

משה גברא: צריך לדייק, ואני רוצה גם לתת תמונה מלאה: יש הרבה כתבי יד שנקנו ביושר ונקנו עוד בתימן וחלקם נקנו גם בארץ.

משה גברא: ביושר.

משה גברא: אמנם במחיר זול וכולי, אבל זו שאלה אחרת.

משה גברא: אי אפשר לומר שכל כתבי היד גנובים, ברור שיש כתבי יד שנקנו ביושר ובהגינות, ויש כתבי יד שנגנבו - -

נורית קורן: אין שום בעיה.

נורית קורן: שיראו לנו איפה קנו, מה רכשו.

נורית קורן: צריכות להיות תעודות, שיראו לכולם קבל עם ועדה.

משה גברא: נכון.

אבנר פרחי: הם לא ב"אוסף אילת".

נורית קורן: לא "אוסף אילת".

משה גברא: "אוסף אילת" זה האוסף של כתבי היד המקוריים.

משה גברא: מה שאנחנו עוד יכולים לראות הוא שכתבי היד העתיקים ביותר לא נמצאים בארץ בכלל.

נורית קורן: זה הכי חמור בעיני.

משה גברא: הם נמצאים בספרייה – יש איזה 20 ספריות בארצות-הברית, קנדה.

משה גברא: כמעט כל ספרייה בעולם שיש בה כתבי יד, יש להם גם כתבי יד תימנים.

משה גברא: וכתבי היד הקדומים ביותר נמצאים בעיקר בארצות-הברית, בכמה ספריות בארצות-הברית, ברלין ולונדון.

נורית קורן: אז אנחנו נשמח לקבל ממך כתובות ולהגיד לנו איזה ספריות, ואנחנו ננסה לנסוע לשם.

נורית קורן: דוקטור יגאל בן שלום, בבקשה.

נורית קורן: תודה רבה דוקטור גברא.

יגאל בן שלום: תודה רבה.

יגאל בן שלום: קודם כל, אני שוב רוצה לברך את חברת הכנסת נורית קורן, אני חושב שזה מפעל חשוב ילדי תימן, והישיבה של היום היא ישיבה מאוד חשובה.

יגאל בן שלום: אני הייתי רוצה להתרכז רק בשתי נקודות מהעבר כדי לא להוסיף על מה שאמרו קודמי עם ידע רב אלא אני רוצה להציע דרכי פעולה לעתיד.

יגאל בן שלום: אז קודם כל, יש לי הוכחה עקיפה על כך שבאמת הורידו את התכשיטים וספרי התורה בעלייה למטוס.

יגאל בן שלום: לפני חצי שנה הבאתי לארץ את הטייס שהעלה את עולי תימן לפני שהג'וינט והסוכנות נכנסו לתמונה.

יגאל בן שלום: זאת אומרת, הוא היה טייס מתנדב בחברת "אלסקה", והוא מספר לי – אלג'ין לונג – הוא היה בארץ, הוא היה אורח שלי - -

נורית קורן: לצערי הרב, לא יכולנו לקיים אתו דיון, הוא היה חולה באותו יום.

יגאל בן שלום: אני גם עומד לפגוש אותו בעוד שבועיים, אני נוסע לארצות-הברית.

יגאל בן שלום: מה שהוא סיפר זה שהוא באמת ראה את העולים שם, זה לא היה במחנה מסוים, זה בחולות, והוא ראה את המטען שלהם והוא לא אמר להם להוריד את המטען אלא הוא הוציא כיסאות מתוך המטוס והעלה אותם עם המטען שלהם.

יגאל בן שלום: זה היה לפני הפעילות המסודרת של הג'וינט והסוכנות.

יגאל בן שלום: זה דבר אחד, חשוב שנדע את זה.

יגאל בן שלום: הדבר השני – כל הסיפורים ידועים ומוכרים.

יגאל בן שלום: יש לנושא הזה גם הוכחות.

נורית קורן: ועכשיו בייתר שאת.

יגאל בן שלום: בייתר שאת.

יגאל בן שלום: יש לנו מלומדים שיושבים גם פה, שמחתתים את רגליהם לספריות בעולם, וכדי לבצע מחקרים על יהודי תימן הם משלמים מכספם כדי לצלם.

יגאל בן שלום: יש באמת בספרייה הלאומית כתבי יד.

יגאל בן שלום: במקביל לישיבה שלנו פה, יש ישיבה של ה-GA.

יגאל בן שלום: GA זה ישיבה של כל הפדרציות היהודיות בארצות-הברית, הם יושבים עכשיו בתל-אביב.

יגאל בן שלום: גם הסוכנות וגם הגו'ינט – אני דיברתי בזמנו עם מנכ"ל הג'וינט על הנושא הזה והוא אמר לי: תשמע יגאל, זה לא בזמני, זה לא בתקופתי - -

נורית קורן: כמו התשובות שאנחנו מקבלים, זה בסדר.

יגאל בן שלום: - - זה הסוכנות.

יגאל בן שלום: אנחנו צריכים לעמוד על כך שהג'וינט והסוכנות יקימו קרן.

יגאל בן שלום: אני גם דיברתי אתמול עם יו"ר הספרייה הלאומית בלומברג, על כתבי יד.

יגאל בן שלום: רציתי שתהיה סריקה של כתבי יד שנמצאים בכל העולם, אני יודע גם איפה, ושיסרקו.

יגאל בן שלום: זה עולה הרבה הרבה כסף.

יגאל בן שלום: אני מציע את הדבר הבא מבחינת פעולה: שהג'וינט והסוכנות יקימו קרן.

יגאל בן שלום: כמו שיש קרן שנקראת איל"ר – קרן להשבת רכוש של יהודי אירופה – קיימת קרן כזאת, יש שם מיליוני דולרים, יקימו קרן לשני דברים: גם להשבת רכוש אבל יש היום השבת רכוש וירטואלי.

יגאל בן שלום: מה זאת אומרת?

יגאל בן שלום: יכול להיות שאת כתבי היד עצמם לא נוכל להשיג כי הם נמכרו ביושר או לא נוכל להוכיח שהם נגנבו אז אפשר לצלם אותם, לסרוק אותם ולהקים פה, בספרייה הלאומית, מאגר של כתבי היד התימנים מכל העולם, וזה יהיה לרשות כולנו ולרשות החוקרים.

יגאל בן שלום: זה דבר שצריך לעשות על חשבון המדינה, הסוכנות והג'וינט.

יגאל בן שלום: למה אני אומר את זה?

יגאל בן שלום: אני, כמו רבים אחרים, מנסה לגייס כספים לפעילות שלנו.

יגאל בן שלום: אז אני פונה גם לפדרציות בארצות-הברית – יש פדרציית סן-פרנציסקו ויש פדרציית טורונטו וכולי.

יגאל בן שלום: רבותי, אני אומר ביושר ובגלוי: הכספים של היהודים בעולם מגיעים לישראל, חלק.

יגאל בן שלום: הם לא מגיעים לפעילות של כל העמותות שלנו ביחד שעוסקות ביהודי תימן.

נורית קורן: זה בדיוק למה שאני חותרת, שצריך לקבל - -

יגאל בן שלום: רגע, נורית.

יגאל בן שלום: אני מדבר עם ראשי פדרציות ובאמת, יש פעילות לרב ערוסי, של - - -, של משה נחום.

יגאל בן שלום: פעילות יוצאת מן הכלל, לא שונה מפעילויות אחרות.

יגאל בן שלום: לא מגיע שום דבר לפעילות שלנו.

יגאל בן שלום: ולכן, מה שאני אומר, שאת צריכה לדעתי לדבר עם יושב ראש הסוכנות, בוז'י הרצוג, - -

נורית קורן: זה בהמשך.

נורית קורן: אנחנו עושים הכל.

נורית קורן: עכשיו זו היתה ישיבת פתיחה.

נורית קורן: אתה צודק.

נורית קורן: תודה רבה.

יגאל בן שלום: - - על דרכי פעולה.

יגאל בן שלום: תודה רבה.

נורית קורן: תודה רבה ליגאל בן שלום.

נורית קורן: חברים, עוד טיפה סבלנות, יש כאן סדר מסוים שאני עושה ונותנת לאנשים.

נורית קורן: יש כאן כמה אנשים שצריכים לצאת, אני פה, אני אתן לכולם.

קריאה: לפני שנשכח, תרשמי בבקשה את הכתובת של מכון שלום לשבטי ישורון, ברחוב נחלת צדוק 17.

נורית קורן: בסדר.

נורית קורן: שירלי, גשי אליו וקחי ממנו את הכתובת.

נורית קורן: יגאל יוסף, בבקשה.

נורית קורן: הרב רצון ערוסי צריך לצאת אז ממש עוד חמש דקות, תכף אשמע את כולם.

יגאל יוסף: אני למעלה מ-30 עסוק בסיפור של יהודי תימן כי אחותי נעלמה והרבה שותפים יש למאבק הזה.

יגאל יוסף: אבל סבי נפטר בשנת 1980.

יגאל יוסף: הוא היה מורה בבית-ספר בחסות משפחת בנין בעדן, 15 שנים.

יגאל יוסף: כשהוא נפטר, אני מצאתי בתוך החומרים שלו מכתב מהסוכנות היהודית ביפו, איפה שנשרף המחסן עם כל הדברים שלו, והוא טיפוס שכל חייו אסף דברים.

יגאל יוסף: כל מיני ספרים חשובים וכל מיני דברים כאלה.

יגאל יוסף: אני לא יודע מה הערך של זה.

יגאל יוסף: אני לא התעסקתי עם זה עד היום כי היה חשוב לי יותר להתעסק עם הסיפור של ילדי תימן ולא בזה אבל לצערי הרב, אני רוצה לומר משהו לכולנו, לציבור שלנו: את זרקת איזה משפט כרגע על מלחמת קרדיטים.

יגאל יוסף: את תצליחי להוביל את התהליך הזה בתנאי אחד – שכולנו נדע שאנחנו נעבוד אתך, נביא את החומרים, את המחקרים - -

נורית קורן: תודה רבה.

יגאל יוסף: - - את כל הנושא.

יגאל יוסף: שיהיה מישהו מטעם הממסד - -

נורית קורן: שהכל ירוכז בוועדה.

נורית קורן: כל אחד יכול לעשות את העניינים שלו אבל בסוף, לרכז הכל בוועדה.

יגאל יוסף: - - נכון.

יגאל יוסף: חוקרים שיחקרו, כל מי שיש לו מסמכים שיביא מסמכים, בלי מאבקים על קרדיטים.

יגאל יוסף: זה מה שעשה לנו - - - בסיפור של ילדי תימן, ובזה נפסיק ונהיה מאוחדים, יתייחסו אלינו יותר ברצינות.

יגאל יוסף: כשאני רואה את האחרים המגחכים לסיפורים, הם עדין נשמעים כמו אבותינו.

נורית קורן: ברוך השם.

נורית קורן: ברוך השם.

נורית קורן: יהיה בסדר.

נורית קורן: תודה רבה.

נורית קורן: דוקטור הלל שמריהו, בבקשה.

הלל שמריהו: דקה אחת אני אגזול מזמנכם: אני משתתף בשבתות עיון בכל מיני מקומות כי המקצוע שלי תנ"ך ופילוסופיה.

הלל שמריהו: לפני שנה קיימתי איזה סמינריון עם טוביה סולמי בקיבוץ שפיים וקבוצה מרמת-גן, שם התפללתי כ-14 שנים.

הלל שמריהו: גרתי שם ונתתי שיעורים ב"מרכז כדורי" של יהדות בבל.

הלל שמריהו: קמו קבוצה של תימנים שיצאו לטיול אישי והגיעו לקנדה - וכאן אני כבר נותן לך את הכתובת – ומצאו, ואני מתקשר עכשיו לטייס הזה שבא לארץ מ"אלסקה" וכולי וכולי.

הלל שמריהו: הם אומרים שבמסגרת הטיול הגיעו לבית חב"ד באלסקה, ובמקום שכוח אל מצאו שם ביום שבת ספרי תורה, תכשיטים - -

קריאה: איפה?

הלל שמריהו: בקנדה.

הלל שמריהו: יש לי אח חב"

הלל שמריהו: דניק בקנדה, ביקשתי ממנו שאכן יבדוק גם הוא בדרכו שלו.

הלל שמריהו: בשבת זו, האחרונה, לפני יומיים, ובזה אסיים כי אמרתי דקה, היתה שבת עיון בקיבוץ שפיים עם עמותת "קהלני" מרחובות.

הלל שמריהו: היות וידעתי שאם הרב יהיה כאן, פגשתי את שלום יהב, ראש הקבוצה שהוא בעל מסגרייה, איש עתיר ממון, שיצא לטיול.

הלל שמריהו: אמרתי לו: תקשיב, האם אתה יכול לבוא ולתת עדות שראית?

הלל שמריהו: הוא אומר: אני מוכן בכל עת ובכל זמן.

הלל שמריהו: ובכן, אם ניקח את הטייס הזה מאלסקה וחב"ד מאלסקה והרכוש שם, זה המקום.

רצון ערוסי: אחד המקומות.

יגאל בן שלום: יש שם מוזיאון יהודי, ובמוזיאון יש גם תכשיטים וגם ספרי תורה.

יגאל בן שלום: הייתי שם.

נורית קורן: יגאל, כמו שאמרתי, אני אבקש מיושב ראש הכנסת במיוחד לנסוע ולראות את כל הכתבים.

נורית קורן: אנחנו ניקח אנשים שמבינים בכתבים הללו, אנחנו ניקח הוכחות מהאנשים, יש דברים שרשומים עליהם שמות ואנחנו נתחיל להתחקות.

נורית קורן: יש לנו גם רשימה, ותכף יישב כאן דיוויד.

נורית קורן: יש לנו רשימה של מי נתן את הספרים לסוכנות, ואנחנו ננסה להשתמש באיזו טכנולוגיה כדי להשוות את הספרים.

נורית קורן: אז כבוד הרב, תודה רבה שהיית אתנו.

ערוסי רצון: בשל מחויבויות קודמות אני נאלץ להיפרד מכם.

ערוסי רצון: וינעם השם עלינו ועל מעשה ידינו, אמן.

קריאות: אמן.

נורית קורן: אמן, אמן.

נורית קורן: תודה רבה.

נורית קורן: אנחנו ממשיכים.

נורית קורן: אני אתן לכולם.

נורית קורן: אני רק רוצה התייחסות של הסוכנות עכשיו אז עד שכבוד הרב ייצא – כבוד הרב, תודה רבה.

נורית קורן: אני רוצה התייחסות של הסוכנות.

נורית קורן: הם שמעו מספיק דברים עד עכשיו.

נורית קורן: לא הרבה אבל את החלק הארי שמעתם, יהיו כאן עוד עדויות.

נורית קורן: אז אני מבקשת מהסוכנות תגובה.

נורית קורן: יהודה שרף, בבקשה.

יהודה שרף: אז כך – בסוגריים, מישהו כאן העיר על שלושת הקופים.

יהודה שרף: אנחנו רחוקים מאוד מלהיות שלושת הקופים.

יהודה שרף: ..

נורית קורן: סליחה?

יהודה שרף: זו היתה הערה כאן למישהו שאמר שאנחנו שלושת הקופים.

נורית קורן: אל תתייחסו.

נורית קורן: אני מבקשת לשמור על כבוד לכל אחד.

נורית קורן: בבקשה.

יהודה שרף: תודה.

יהודה שרף: אני הקשבתי רוב קשב למה שנאמר כאן.

יהודה שרף: אני חייב לומר – אני מנהל המחלקה לעלייה וקליטה בסוכנות היהודית, שומע חלק מהדברים בפעם הראשונה.

נורית קורן: כמה שנים אתה מנהל את המחלקה?

יהודה שרף: בשבע השנים האחרונות.

יהודה שרף: אני הגעתי לסוכנות בכלל מהצבא, אני לא נולדתי בסוכנות.

יהודה שרף: ברשותך, חברת הכנסת קורן, אם נוכל לקבל העתק של המכתבים ושל האנשים כדי שנוכל לגשת לארכיון שלנו, להתחקות ואז נוכל לתת תשובה.

יהודה שרף: אין לי אפשרות לתת כרגע תשובה.

קריאה: למה?

קריאה: - - -

נורית קורן: יהודה תשמע, אני רוצה לומר שבתחילת הפרשה, כשהתחלתי ואפילו כשכבר הקמתי את השדולה, ייאמר לזכותו של יושב ראש הסוכנות דאז, נתן שרנסקי וגם ג'וש שוורץ, ששניהם אמרו לי: אנחנו ניתן לך כל מסמך שיש, ובאמת קיבלנו מסמך של רשימה של אנשים שנפטרו וזה נמצא אצלנו.

נורית קורן: מה שקרה עד עכשיו, שנאמר לי שאין יותר מסמכים.

נורית קורן: אז אני ממש מבקשת ממך – אני קודם מודה לך על שיתוף הפעולה אבל אנחנו חייבים לדבר עם קודמך.

נורית קורן: אם אתה יכול לברר מי יצא לגמלאות, מי היה הקודם שלך.

נורית קורן: אם נמצא מי שבגמלאות כדי שבאמת נוכל לחקור את העניין ולרדת לשורש העניין.

נורית קורן: הסוכנות פה, יש לה תפקיד מאוד מאוד חשוב.

נורית קורן: היא הביאה את העולים והיא ניהלה את המחנות.

נורית קורן: אני רוצה להזכיר לך – אמנם אני לא קושרת כי ילדים זה משהו אחר והספרים זה משהו אחר אבל שני הדברים מאוד מאוד כאובים - -

יהודה שרף: אין לנו ויכוח.

נורית קורן: - - והסוכנות היתה אחראית על כל המעברות, ומסתבר עכשיו, מכל הניירת, גם על הרכוש.

יהודה שרף: גברתי, המנכ"ל האחרון שייבדל לחיים ארוכים הוא דוד לוין, הבן של אבי האסירים.

יהודה שרף: לפניו, לצערי, הם כבר לא אתנו.

יהודה שרף: אני אקשר ביניכם.

נורית קורן: אנחנו נקבע פגישה מסודרת ונעביר לכם רשימות, ואנחנו נבקש התייחסות.

נורית קורן: אם יש ארכיון מסוים, כבר להודיע לנו ולהעביר לנו מסמכים.

נורית קורן: תודה.

נורית קורן: מהג'וינט הגיעו?

נורית קורן: לא, מהג'וינט לא הגיעו.

נורית קורן: אני מבקשת אנשים ממשרדים.

נורית קורן: יש לנו אנשים מהספרייה הלאומית?

נורית קורן: בבקשה אורן.

אורן וינברג: צהרים טובים.

אורן וינברג: אני אתייחס לגבי שתי נקודות שעלו לגבי כתבי יד שנמצאים בספרייה הלאומית: אחד מהם, אני סיפרתי לך בזמנו כשנפגשנו בנושא אחר, "אוסף אילת" שהוזכר כאן.

אורן וינברג: למיטב ידיעתנו, מה שאנחנו יודעים הוא שבשנות ה-50 – האמת שהערכנו עד עכשיו שזה היה בשנות ה-50 המאוחרות אבל זה כנראה הגיע בתחילת שנות ה-50 ואני אסביר מדוע: הגיעו שקים מהסוכנות עם כ-450 כתבי יד.

אורן וינברג: לפי מה שאנחנו יודעים, ולכן זה מסומן כ"אוסף אילת", מתוך הדברים שהגיעו מאילת באניות, והם הועברו לספרייה.

אורן וינברג: האוסף הזה, והיום שוחחנו עם מישהי מוותיקות הספרייה, לא טופל במשך תקופה ארוכה ואפילו לא התלהבו במיוחד לקחת אותו מהסוכנות, כנראה בגלל שהבינו את המקור של האוסף.

אורן וינברג: הוא ישב זמן רב ללא טיפול עד שקוטלג, תועד בתיעוד, שהוא תיעוד ממוחשב - -

נורית קורן: כלומר השק הזה נשאר סגור, אף אחד לא נגע בו, אף אחד לא ראה אפילו אם יש שמות פרטיים של אנשים כדי להחזיר את זה לאנשים?

אורן וינברג: אני לא יכול להעיד.

נורית קורן: אתה לא יודע אבל אני שואלת אותך.

נורית קורן: ..

אורן וינברג: אני אומר שלא רצו לגעת במשך תקופה.

נורית קורן: למה הם לא רצו לגעת?

נורית קורן: למה הם לא רצו לגעת בזה?

נורית קורן: מה היתה הסיבה?

אורן וינברג: כנראה שהבינו שהמקור הוא - -

נורית קורן: תשמע, אני לא מאשימה אותך, אני מדברת על המוסד עצמו.

אורן וינברג: אני עוד לא נולדתי אז.

נורית קורן: בדיוק.

נורית קורן: איך יכול להיות שמגיע אליהם משהו שהסוכנות אומרת להם: בואו קחו.

נורית קורן: לא בסוכנות ולא בספרייה הלאומית אומרים רגע, נפתח את הכל, נראה מה יש בפנים, נראה אם זה שייך לאנשים ונחזיר לאנשים.

אורן וינברג: אני אסביר: בשנות ה-60 האוסף התחיל להיות מטופל.

אורן וינברג: אגב, באותן שנים היו הרבה מאוד אוספים שהגיעו לספרייה, לא רק מתימן אלא גם מאירופה - -

נורית קורן: אני יודעת, הרבה מאוד אנשים בעקבות האנשים מקהילות אחרות מתלוננים גם הם.

אורן וינברג: אני לא בטוח שזה החלק של הספרייה אבל בכל מקרה, בשנות ה-60 התחילו לטפל באוסף.

אורן וינברג: האוסף רשום, מתועד, כולל כל השמות שמופיעים בתוך אותם כתבי יד.

אורן וינברג: מי שמכיר כתבי יד תימנים, בכתבי יד רבים מופיעים שמות של מעתיקים, לאו דווקא של בעלים.

אורן וינברג: מעתיקים, זה אומר שזה יכול להיות השתלשלות של דורות רבים, והשמות מופיעים במקרה שיש בעלים.

אורן וינברג: האוסף הזה מקוטלג וממוחשב.

אורן וינברג: כלומר, כל אדם יכול להגיע לאותם פרטים ולראות את כתב היד.

אורן וינברג: מדובר בסך הכל, רק להבין, ב-450 כתבי יד.

אורן וינברג: ההערכה שלנו – דברו כאן על הרבה מאוד מספרים.

אורן וינברג: אני אומר באופן יחסי למספרים שעלו - -

קריאה: תגדיר שזה "אוסף אילת" 450.

אורן וינברג: אני מדבר על האוסף שיש אצלנו כרגע, שזה "אוסף אילת".

אורן וינברג: מניחים שהוא במסגרת אותם דברים שנעלמו.

אורן וינברג: עוד פעם, אנחנו לא עשינו על זה מחקר היסטורי - -

נורית קורן: בסדר, אבל אתה אומר שיש רשימה.

נורית קורן: יש רשימה מה יש בדיוק שאנחנו נוכל לראות אבל יש לי שאלה - -

אורן וינברג: שניה רגע, אני רק אסיים: במשך השנים היו מקרים שהגיעו אנשים פרטיים, הביאו את כתב היד וקיבלו אותו חזרה.

נורית קורן: אתם יכולים לתת לנו שמות של אנשים שקיבלו?

אורן וינברג: יש לנו בספרי האינוונטר ההיסטוריים, יש כאן מקרים שקיבלו באותם שנים - -

נורית קורן: איך הם הוכיחו שזה שלהם?

אורן וינברג: זאת שאלה טובה.

אורן וינברג: זאת אחת הבעיות הגדולות לזהות קודם כל אם אכן הבן אדם הוא הבעלים.

אורן וינברג: דבר שני, ככל שהשנים חולפות, כמובן שהשאלה מי הבעלים, כשיש משפחה ויש יורשים וכולי.

אורן וינברג: לנו אין בעיה להחזיר כמובן, הבעיה היא למי להחזיר.

אורן וינברג: עכשיו, מדוע אני אומר לגבי התאריכים?

אורן וינברג: התיעוד הראשון שמופיע אצלנו הוא משנת 51, שמישהו קיבל את כתב היד או מישהו בא וביקש את כתב היד וקיבל אותו כבר ב-51.

אורן וינברג: האחרון שיש לנו הוא מ-93.

נורית קורן: מעניין.

אורן וינברג: אם יהיה מכתב שיעניין אתכם עם הסיפור שחזר כאן לגבי נושא של גניבה – כלומר, הוא סיפר לספרייה את הסיפור של הגניבה, כתב מכתב, הגיע, הוזמן, מצא את כתב היד, הוכיח בעלות וקיבל אותו חזרה.

נורית קורן: אתה מדבר על שנת?

אורן וינברג: 93, זה האחרון.

נורית קורן: אבל היה עוד אחד בשנת 51?

נורית קורן: אז זה בעצם העסקים שכן פתחתם.

אורן וינברג: כנראה שאפשר היה לגשת אליהם ולמצוא אותם.

נורית קורן: כן.

נורית קורן: זה ממש מעניין כי אתה יודע, אני רוצה להגיד לך שכל החומר הזה, יש פה מלא מכתבים של אנשים שאומרים: תחזירו לנו, בשנות ה-50.

אורן וינברג: מכתבים לסוכנות.

נורית קורן: כן, לסוכנות.

נורית קורן: אני רוצה לומר לכם שפשוט מה שקורה – אני כל הזמן אומרת איך זה?

נורית קורן: זה פשוט כמו פשע מאורגן.

נורית קורן: באמת, פשע מאורגן שנעשה שגם הספרים, גם הילדים, זה פשוט נורא - ממשלת מפא"י.

נורית קורן: ואתם יודעים מה?

נורית קורן: מי יושב היום בראש הסוכנות?

נורית קורן: יצחק הרצוג.

נורית קורן: בוז'י הרצוג.

נורית קורן: נצר לכל המפא"יניקים שלכאורה הגזלה הזאת, זה פשוט מזעזע אותי.

יהודה שרף: גברתי, עם כל הכבוד, מה הקשר?

יהודה שרף: אני חניך תנועת בית"ר, מה הקשר?

נורית קורן: אני מאשימה פה את ממשלת מפא"י.

נורית קורן: אני מאשימה פה – משה שרת חתום על הדברים.

נורית קורן: אני מאשימה פה את ממשלת מפא"י.

נורית קורן: הם ניהלו את הכל.

קריאות: - - -

אורן וינברג: אני רוצה להוסיף עוד שתי נקודות – אני לא מומחה לכתבי יד, ומה שאני אומר כאן זו השערה של אנשים שכן מתעסקים בכתבי יד: אותם כתבי יד ב"אוסף אילת" שהגיעו לספרייה באותה תקופה, לא נחשבים ואני לא מתכוון לפגוע באף אחד, ככתבי יד חשובים מבחינת הערך המחקרי וכנראה גם לא הערך הכספי.

אורן וינברג: ההנחה שלנו – קודם כל, אמרנו שכל מי שיבוא - -

נורית קורן: בסדר, אנחנו נארגן את הכל בצורה מסודרת.

אורן וינברג: אנחנו מניחים שמה שהגיע אלינו זה מה שנשאר אחרי שכל השאר, מה שאף אחד לא רצה.

אורן וינברג: אחרת זה לא היה מגיע גם לספרייה הלאומית.

אורן וינברג: נקודה אחרונה - -

קריאה: - - -

נורית קורן: רגע, הוא לא היה.

נורית קורן: הוא בסך הכל שבע שנים בתפקיד.

אורן וינברג: אני אומר שוב: אני לא נולדתי אז.

אורן וינברג: עלה כאן הנושא של צילום כתבי יד, סריקת כתבי יד בכל העולם.

אורן וינברג: אז קודם כל, זה רעיון מצוין רק שאנחנו - -

נורית קורן: בסדר, אנחנו נדבר על פתרונות אחר כך.

אורן וינברג: - - שנייה.

אורן וינברג: אנחנו עושים את זה כבר.

אורן וינברג: יש בעולם – דוקטור אביעד סטולמן הוא ראש אגף האוספים, וכדאי שכולם ידעו את זה כי זה יכול גם לעזור.

נורית קורן: בבקשה.

נורית קורן: אבל לפני שאני נותנת לך לדבר, יש כאן שאלה ליועץ המשפטי שלנו.

נורית קורן: בבקשה.

דן מרזוק: הייתי שמח אם תעשה לנו סדר בכל מה שנמצא אצלכם היום.

דן מרזוק: כמה בקשות הוגשו אליכם עד היום לקבל חזרה כתבי יד?

אורן וינברג: לפי מה שאנחנו יודעים, בין שניים לשלושה מקרים.

אורן וינברג: אגב, בחלק מהמקרים אנשים לא רצו לקחת את כתב היד.

דן מרזוק: אני רוצה להבין: לספרייה הלאומית הוגשו עד היום שתיים או שלוש בקשות לקבל חזרה כתבי יד?

דן מרזוק: זה מה שאתה אומר לנו פה?

אורן וינברג: נכון.

קריאה: אתה מאמין לזה?

נורית קורן: רגע, לא להפריע, זה מה שהוא יודע.

נורית קורן: בבקשה אביעד.

נורית קורן: בוא תגיד לנו בבקשה על הסריקה.

אביעד סטולמן: אגב, יכול להיות בהקשר לשאלה שלך, שהסיבה שלא הרבה אנשים ניגשו וביקשו בגלל שהרבה מאוד מכתבי היד האלה, אין להם שום אלמנט שיכול לזהות.

אביעד סטולמן: יש שם העתקות – אורן הזכיר שכתבי היד האלה הם בדרך כלל לא ספרים מאוד מאוד ידועים, אוטוגרפים של חכמי תימן אלא העתקות, כמעט כולן מהמאה ה-19 ואולי מהמאה ה-20.

אביעד סטולמן: זאת אומרת, יש שם עשרות סידורים, אנשים שפשוט העתיקו.

אביעד סטולמן: אז היכולת של מישהו לבוא ולומר: זה שלי - אגב, באחד המקרים שאנחנו כן החזרנו את זה ב-94, היה כתב יד שהיו לו שני חלקים והיה לו חלק אחד, אז הוא היה יכול להוכיח בהסתברות מאוד גבוהה ולכן הספרייה נתנה לו את זה.

דן מרזוק: היו אגב מקרים בודדים שהגיעו אליכם, שסירבתם להחזיר?

אורן וינברג: אנחנו לא יודעים.

אורן וינברג: אין לנו היסטוריה של תיעוד מהסוג הזה.

אורן וינברג: אני אומר עוד פעם: היו מקרים שאנשים באו והשתכנעו שהמקום הנכון זה הספרייה הלאומית והשאירו אותם.

אורן וינברג: אגב, בחלק מהמקרים הם הביאו לנו סריקות של ספרים שיושבים אצלם, וקיבלו סריקות של כתבי היד שנמצאים בספרייה.

נורית קורן: תודה.

נורית קורן: בבקשה, דוקטור אביעד סטולמן.

אביעד סטולמן: לגבי הפרויקט הזה שאורן הזכיר - הספרייה הלאומית עוסקת כבר הרבה מאוד שנים בצילום של כל כתבי היד העבריים בעולם.

אביעד סטולמן: יש בערך 100,000 כתבי יד מכל הגלויות כאשר אני לא זוכר להגיד כמה כתבי יד תימניים יש אבל בעצם יש לנו מאגר מידע שכל כתב יד תימני בכל מקום שהוא נמצא כולל בגרמניה, פרט כמובן לכתבי יד שנמצאים בידיים פרטיות, אנשים פרטיים שלא נתנו לנו צילום ולא נתנו לנו את המידע.

אביעד סטולמן: אז יכול להיות שחלק מכתבי היד שנגנבו ונמכרו, שנמצאים בידיים פרטיות, אין לנו פירוט אבל רובם של כתבי היד, אני מניח שיש לנו.

אביעד סטולמן: אז אפשר לבצע מחקר, וכמו שהוזכר פה יש מטא-דאטה.

אביעד סטולמן: כלומר, מידע שעל בסיסו – אנשים אגב יכולים להיכנס לאתר של הספרייה הלאומית - -

נורית קורן: כן, אבל תראה באיזו אוכלוסייה מדובר.

נורית קורן: אתה רואה באיזו אוכלוסייה מדובר?

אורן וינברג: אנחנו מוכנים לעזור למי שיתקשר אלינו.

נורית קורן: אנחנו נעשה פגישה ונראה.

נורית קורן: אני רוצה להודות לחבר הכנסת מיכאל מלכיאלי שנכנס, אני תכף אתן לך לדבר.

נורית קורן: אני מבקשת ממוטי חרמון, אנחנו עוד מעט סוגרים את השידור שלנו ולכן חשובה לי עוד נקודה אחת, ואנחנו נשארים.

נורית קורן: בבקשה, מוטי חרמון.

מוטי חרמון: שלום לכם.

מוטי חרמון: שמי מוטי חרמון ואני הגעתי מאילת במיוחד.

מוטי חרמון: קודם כל, כמו שכבוד הרב אמר, אני רוצה להודות לחברת הכנסת נורית קורן על הכתפיים הצרות שלה, לקחת מטלה כזאת של לטפל בילדי תימן הגנובים ובספרי הקודש הגנובים - -

נורית קורן: ברוך השם שזיכני להיות שליחה של כל העדה.

מוטי חרמון: אז לכן, על מנת שתתקדמי במלוא הכוח, אני פונה לכל הגופים ולכל אותן עמותות לשלב ידיים כי מהקרעים האלה, אחרים נבנים והם מנצלים את זה.

מוטי חרמון: אז אני מבקש מכם - -

נורית קורן: כמה זה נכון.

מוטי חרמון: - - זו פגישה חשובה.

מוטי חרמון: אנא מכם, עזבו את האגו.

מוטי חרמון: אני לא בן העדה התימנית, אני נראה תימני.

מוטי חרמון: אני מרוקאי, ואני אספר איך הגעתי לשלב הזה שהוזמנתי על ידי גברתי היושבת ראש לפגישה הזאת.

מוטי חרמון: כשם ששם הוועדה לטיפול בילדי תימן והבלקן החטופים, אני מאז ומתמיד ידעתי שיש ילדי תימן גנובים, לא ידעתי שיש גם ילדי מרוקו גנובים, שאני התוודעתי וגיליתי שיש לי הרבה חברים שגנבו להם.

מוטי חרמון: מן הסתם, השם נפתח והורחב לילדי מזרח ובלקן.

מוטי חרמון: אז אני רוצה לקלקל את המסיבה ואת הסיבה הזאת שלשמה אנחנו נפגשים פה כי לפני שלוש, ארבע שנים קיבלתי טלפון מבן אחותי והוא אמר לי: מוטי, כנס לאינטרנט, לעמוד זה וזה.

מוטי חרמון: נכנסתי.

מוטי חרמון: ואני מגלה את סבא-רבא שלי מופיע, ולא האמנתי.

מוטי חרמון: מה סבא-רבא שלי, שנפטר לפני עשרות עשרות שנים במרוקו מופיע באינטרנט?

מוטי חרמון: וחיפשתי ומצאתי שהוא היה אב בית הדין הרבני של העיר מרקש במרוקו.

מוטי חרמון: גיליתי שהוא כתב ספר.

מוטי חרמון: בזמנו, כאב בית הדין, היו שולחים אליו שאלות והוא היה עונה תשובות, וקראו לזה ספר שאלות ותשובות, וכל זה כינסו תחת ספר שאלות ותשובות של יהדות מרוקו.

מוטי חרמון: המשכתי לחקור וגיליתי שהספר של סבא-רבא שלי נמצא באוניברסיטת בר-אילן.

מוטי חרמון: לקחתי מטוס, המראתי והגעתי לתל-אביב, והגעתי לאוניברסיטת בר-אילן.

מוטי חרמון: ואכן, הציעו לי את הספר.

מוטי חרמון: אני מתרגש כשאני מספר את זה.

מוטי חרמון: ספר של סבא-רבא שלי, כולו כתב יד רש"י.

מוטי חרמון: שאלתי את הגנז שם איך הספר של סבא-רבא שלי ממרוקו הגיע לאוניברסיטת בר-אילן?

מוטי חרמון: והוא מספר לי שיהודי אמריקאי מכר לאוניברסיטה מלאי של ספרי יודאיקה.

נורית קורן: אבל איך זה הגיע אליו?

מוטי חרמון: אין לי מושג.

מוטי חרמון: אני לא יודע, אני לא יכול להעיד על זה אבל הספר נמצא היום באוניברסיטת בר-אילן.

מוטי חרמון: אני צילמתי אותו.

מוטי חרמון: אני צילמתי גם את כתב רש"י וגם את הספר המתורגם, אז כך שאני, גברתי היושבת ראש, אם אפשר להרחיב את שם הוועדה לא רק לספרי תימן שנגנבו אלא להרחיב את זה כי מן הסתם את תקבלי עוד הרבה מידע על דתות, על היהודים משכבות אחרות, מאוכלוסיות אחרות במדינות אחרות שגם רכושם נגנב.

מוטי חרמון: לפני שלוש שנים אני התוודעתי לאיזו שהיא כתבה של יהודי תימני שנסע לאנגליה, ובמסגרת הטיול הזה הוא רואה בחלון ראווה ספר תורה בכתב יד תימני שעומד למכירה.

מוטי חרמון: הוא מגלה שזה ספר תורה של המשפחה, והוא מספר שם בכתבה ב"ידיעות אחרונות" על הספינה "לוצ'ה" שהגיעה לנמל אילת.

מוטי חרמון: אני בעברי הייתי עובד חברת "צים", אז אני מכיר קצת את נבכי האניות.

מוטי חרמון: התקשרתי למנהל נמל אילת וביקשתי לפגוש אותו כי הוא גם חבר שלי.

מוטי חרמון: פגשתי אותו, והוא הפנה אותי לרב-חובל הנמל.

מוטי חרמון: נפגשתי עם רב-חובל הנמל – אני לא רוצה עכשיו למסור יותר מדי מידע כיוון שיושבים ארגונים שעלולים בעתיד להפריע לי להגיע למידע הזה.

נורית קורן: בסדר, אנחנו נעזר בך לקבל עוד ועוד מידע.

מוטי חרמון: אני קיבלתי ספר מתנה ממנכ"ל נמל אילת שנקרא: יובל לנמל אילת.

מוטי חרמון: כידוע, העיר אילת נכבשה ב-49, לא ב-48.

מוטי חרמון: הספר מספר על ההיסטוריה של נמל אילת בשנת 49 ולא להאמין – שנת 50 חסרה.

מוטי חרמון: שנת 50 זו השנה של הספינה "לוצ'ה", שהגיעה לנמל אילת וחנכה את נמל אילת כי היא היתה האנייה הראשונה שהגיעה לנמל אילת.

מוטי חרמון: ואיך אפשר שהספינה הזאת נעדרת מספר כל כך חשוב?

מוטי חרמון: מה שאני רוצה להגיד זה שלא עצרתי פה.

מוטי חרמון: התכתבתי עם חברת "לוידס".

מוטי חרמון: מי שיודע, חברת "לוידס" היא חברת הביטוח הבינלאומית שקיימת כבר כמעט 300 שנה, שמבטחת אניות.

מוטי חרמון: שלחתי שלשום אי-מייל ללונדון וביקשתי לקבל פרטים על האנייה "לוצ'ה" שהגיעה לנמל אילת כיוון שהם, לא כמו ששמעתי מנציג הסוכנות, שהם היו אבות אבות המועלים, ואני אבקש מגברתי להפסיק להשתמש בשפה דיפלומטית.

מוטי חרמון: הגניבה היתה גניבה.

מוטי חרמון: גנבים ישנם, מוסדות גונבים ישנם.

מוטי חרמון: כולנו יודעים שזה מן המפורסמות שאיזו שהיא תמונה של יהודי שנגנבה באירופה במלחמת העולם השנייה, מדינת ישראל, כל הגופים הבינלאומיים - -

נורית קורן: אנחנו נעשה הכל כדי להשיב את הדברים.

מוטי חרמון: - - כל העולם עומד נגד אותה מדינה, והתמונה לא נמכרת בסוף.

מוטי חרמון: עכשיו, אני מבקש לשאול שאלה את נציג הארכיון הלאומי, הספרייה הלאומית: שמענו מהדוקטור המכובד שיושב שם, שאני לא זוכר את שמו, והוא אמר שהוא ביקש לראות את "אוסף אילת" ולא נתנו לו.

מוטי חרמון: ואתה מספר שהגיעו אנשים וראו וקיבלו.

מוטי חרמון: זאת אומרת, שכן חשפו את המידע.

מוטי חרמון: אז אני רוצה לדעת האם המידע הזה אכן נחשף או שהמידע הזה לא גלוי?

נורית קורן: אז נעשה פגישה אתם, ואנחנו נראה מה יש בידיהם.

נורית קורן: אחר כך אנחנו גם נעשה ישיבה נוספת והם יבואו.

מוטי חרמון: גברתי, אני רוצה להציע הצעה קטנה אחת: אנחנו יודעים שהיה אסון בעם ישראל ב-1938, מה שנקרא "ליל הבדולח".

מוטי חרמון: כולנו יודעים מה קרה באותו ערב, זו שואה אמתית.

מוטי חרמון: זה ליל אחד שבו נשרפו ספרים, בתי כנסת וחלונות ראווה של היהודים נופצו.

מוטי חרמון: בהיסטוריה של עם ישראל ידוע ליל הבדולח.

מוטי חרמון: לילה אחד ידוע.

מוטי חרמון: אני מבקש מגברתי דבר אחד, ואני מאמין שכולם יסכימו: לאירוע הזה של הגניבה של 70 שנה לתת שם.

מוטי חרמון: לתת שם למען הדורות הבאים, שהנכדים שלנו ימשיכו לחקור ולגלות מי עומד אחרי הפשע הגדול הזה.

נורית קורן: תודה רבה.

נורית קורן: אני רוצה לתת לחבר הכנסת מלכיאלי.

נורית קורן: אני תכף אתן לכולכם, אני פה.

נורית קורן: אנחנו לא הולכים, אני נותנת לכולם.

נורית קורן: חבר כנסת מלכיאלי, בבקשה.

מיכאל מלכיאלי: צהרים טובים לכולם.

מיכאל מלכיאלי: גברתי היושבת בראש, אני רוצה קודם כל להודות לך שאת לא מרפה בכנסת הזאת - -

נורית קורן: אני לא ארפה.

מיכאל מלכיאלי: - - ולהעלות את הנושא.

מיכאל מלכיאלי: אני רוצה לומר לכל מי שנמצא כאן, התימנים ולאו דווקא, שנורית עושה עבודה – כשהיא התחילה את הקמת הוועדה, אני אמרתי לעצמי ככה בראש, הלוואי וזה יצליח.

מיכאל מלכיאלי: מאוד לא האמנתי בזה אבל התרומה שלך להצפת הנושא והמידע שעולה כאן, עוד הרבה הרבה דורות ידברו על זה ומגיע לך הרבה הרבה תודה רבה.

מיכאל מלכיאלי: בטח דיברו על הפטירה של הרב קורח אתמול.

מיכאל מלכיאלי: אני חושב שזה כל כך מתאים - -

נורית קורן: אנחנו פתחנו עם זה את הישיבה.

מיכאל מלכיאלי: - - שביום כמו שעם ישראל ולא רק העדה, מתאבל על אחד מגדולי בעלי הרוח של העדה, כשמדברים על אוצר הספרים העשיר כל כך שהיה של העדה התימנית.

מיכאל מלכיאלי: אני חושב שאם ניכנס היום להיכלי בית המדרש, לישיבות ולכוללים ונחפש הרבה ספרות של יהדות תימן, אנחנו לא נמצא הרבה.

מיכאל מלכיאלי: אני חושב שהיה מישהו שיכול להיות שבמכוון, כמו במדינות אחרות שרצו להשמיד את העם היהודי, אז קודם כל נגעו ברוח, נגעו בספרים.

מיכאל מלכיאלי: ואני לא רוצה להשוות חלילה אבל אני חושב שהפשע שעשו כאן, שהעלימו את חיי הרוח של יהדות תימן בספרים, בתרבות, בגאונות, שהרי כשיש ספר בית המדרש, זה עובר מעל - - -.

מיכאל מלכיאלי: שירה יכולה להימחק, להישכח אבל ספר שמסביר את התורה והגמרא יישאר לנצח נצחים.

מיכאל מלכיאלי: עד היום הבן שלי לומד את מה שאבא שלי למד וזה במשך מאות שנים.

מיכאל מלכיאלי: והספרות הזאת שנעלמת, אני חושב שזה פשע ואני חושב שאנחנו פה קואליציה ואופוזיציה, צריכים לקרוא לכל מוסדות המדינה להפסיק את הטירוף הזה ולהציף את הכל מחדש ולהעלות את החומר האדיר הזה.

מיכאל מלכיאלי: ואני אסיים: סבא שלי ז"ל עלה מאירן.

מיכאל מלכיאלי: והוא סיפר וכאב על זה כל ימיו, שאת הספרים שהוא כתב, פירוש על התורה, לקחו ממנו בכניסה לארץ.

מיכאל מלכיאלי: הוא ניסה לשחזר פה וזה לא הלך.

מיכאל מלכיאלי: הם באו לפה, גם פרנסה לא היתה להם - -

נורית קורן: היו צרות אחרות שהוא היה צריך לטפל בהן.

מיכאל מלכיאלי: - - היו צרות אחרות שהיה צריך להתמודד איתן, לא פשוט.

מיכאל מלכיאלי: עד יומו האחרון הוא תמיד אמר לי: כתבתי ספרים על התורה והכל נעלם.

מיכאל מלכיאלי: אמרו שיחזירו, יש משלוח, עד היום תכלס זה לא נמצא.

מיכאל מלכיאלי: ואין ספק שהתורה האדירה של יהדות תימן נמחקה בגלל פשע של אנשים שנמצאים, חלקם חיים, אבל המוסדות עדין חיים.

מיכאל מלכיאלי: אני אסיים שוב ואחזק אותך על הפעילות שתמשיכי.

מיכאל מלכיאלי: אנחנו אחריך, ותמשיכי להציף את הנושא הזה עד שנביא קודם כל לסיום תפיסתי.

מיכאל מלכיאלי: אמרתי פעם אצלך בוועדה שאני, כילד, התייחסנו לעוזי משולם כמו לא נורמלי, כמו מטורף, ואמרתי שראש הממשלה צריך לקרוא רחוב על שמו.

מיכאל מלכיאלי: צריך להתנצל בשם מדינת ישראל ולהנציח אותו.

קריאות: - - -

נורית קורן: תציפי את הנושא ותביאי להישגים.

נורית קורן: תודה רבה.

נורית קורן: תודה רבה, בעזרת השם.

נורית קורן: תודה רבה על התמיכה, התמיכה חשובה מאוד.

נורית קורן: אני רוצה לתת למבוגרים בינינו.

נורית קורן: כולם ידברו.

נורית קורן: לא סגרתי את הדיון.

נורית קורן: אברהם חביב, בבקשה.

אברהם חביב: אני עליתי לארץ כשהייתי בגיל 17.

אברהם חביב: יצאנו מתימן, מצנעא, ביום שני.

אברהם חביב: הגענו לג'בל ביום שישי.

אברהם חביב: אמרו לנו: אם אתם לא זזים, היום, תישארו שלושה חודשים פה.

אברהם חביב: ישבו הרב מוגהז, הרב צברי, ואמרו: נחלל שבת, ניסע.

אברהם חביב: הגענו למחנה חאשד בצהרים.

אברהם חביב: הכרנו אחד שהיו קוראים לו יוסף צברי, היה שומר בשער.

אברהם חביב: הוא אומר לנו: תזהרו, יש פה משהו לא בסדר אבל לא אמר לנו מה.

אברהם חביב: נכנסנו.

אברהם חביב: הנשים נכנסו להתרחץ, נתנו להם שמלות ולקחו להן כל מה שהיה עליהן.

אברהם חביב: זו עדות.

אברהם חביב: אני עד לזה.

אברהם חביב: באותה שבת התפללנו בצהרים, הוצאנו ספר תורה והכל.

אברהם חביב: נשארנו בחאשד בערך חודש ימים.

אברהם חביב: לפני שבאנו לארץ אמרו לנו: אם אתם תיקחו דברים כמו כסף או זהב או ספרים, המטוס ייפול.

אברהם חביב: אני ואחי – לאחי היה ספר תורה ואני גם כן, "תכלאל".

אברהם חביב: אני לקחתי את ה"תכלאל" שכתוב עליו יום ההולדת שלי.

נורית קורן: כן, איפה שכתוב השם שלך.

נורית קורן: צריך להגיד שבדרך כלל ההורים כתבו מתי נולדו הילדים בתוך הספר.

אברהם חביב: אבי ז"ל כתב את יום ההולדת שלי.

אברהם חביב: אני מדבר בקיצור: כשעלינו למטוס, המטוס היה ללא כיסאות והכניסו אותנו כמו עדר של כבשים, אחד עם השני.

אברהם חביב: לא בכלל כיסאות.

אברהם חביב: אני לקחתי את ה"תכלאל" ואחי לקח את הספר תורה.

אברהם חביב: אמרנו ייפול מטוס, לא ייפול מטוס, אנחנו לוקחים את זה, יהיה מה שיהיה.

אברהם חביב: נכנסנו.

אברהם חביב: הגענו לשדה התעופה בן-גוריון.

אברהם חביב: מישהו שקיבל אותנו שם אומר לי: אני רוצה לפתוח את הספר.

אברהם חביב: פתח את הספר ואמר לי: אתה יכול לקרוא מתוך הספר הזה?

אברהם חביב: ספר תורה שלנו.

אברהם חביב: קראתי.

אברהם חביב: הוא התלהב מהקריאה שלי, בחור כזה צעיר שיודע לקרוא בספר תורה.

אברהם חביב: אני לקחתי את ה"תכלאל" ומסרתי את הספר תורה לאמא שלי, אמא חורגת שלי.

אברהם חביב: נתתי לה את הספר תורה, עלינו לשם ונעלם לנו הספר בשדה התעופה.

אברהם חביב: העלו אותנו למשאיות, זרקו אותנו בראש העין.

אברהם חביב: אמא, איפה הספר.

אברהם חביב: היא אמרה: אני לא יודעת, נכנסנו בתוך האוטו, אין עם מי לדבר.

אברהם חביב: התגייסתי לצבא ב-30.4.51.

אברהם חביב: בשנת 53 הלכתי לטייל בתל-אביב ברחוב אלנבי ואני רואה באחת החנויות את התיק של הספר תורה.

נורית קורן: וואו.

נורית קורן: תנו לו מים אבנר.

אברהם חביב: נכנסתי לחנות, אמרתי לו: אני רוצה לקנות.

אברהם חביב: הוא אומר לי: יש לך כסף?

אברהם חביב: אתה חייל.

אברהם חביב: אמרתי לו: זה ספר תורה שלי.

אברהם חביב: הוא אמר:

אברהם חביב: אם אתה לא תסתלק מפה אני אזמין לך משטרה.

נורית קורן: תשתה קצת מים, תירגע.

נורית קורן: לאט לאט.

אבנר פרחי: אני יכול להעיד מהסיפור הזה כי הוא משפחה, שזה הקופסה לבד של התיק, יותר מ-1000 שנה.

אברהם חביב: כן.

אברהם חביב: היה תיקון, איך אני הכרתי את התיק הזה שלנו?

אברהם חביב: הציר שלו נסדק, ובינתיים היו מומחים ללכת לסדר, זה תיק מאוד מיוחד.

אברהם חביב: קוראים בערבית "מזייבק", ואני הכרתי אותו בגלל התיקון הזה.

אברהם חביב: אני לא יודע אם הספר תורה היה בפנים.

אברהם חביב: כשאמרתי לו: מה אתה מגרש אותי, יש לי כסף, אני רוצה לקנות.

אברהם חביב: הוא אמר: יש לך 7,000 דולר?

אברהם חביב: בשנת 53.

נורית קורן: זאת היתה חנות שמכרה יודאיקה?

אברהם חביב: כן.

אברהם חביב: חנות ענתיקות.

נורית קורן: אברהם, סיימת את הסיפור שלך?

נורית קורן: תודה רבה.

נורית קורן: זו עדות חשובה מאוד.

נורית קורן: זו עדות שתישאר עכשיו כאן, בכנסת, הכל מוקלט.

נורית קורן: הכל יישאר פה.

נורית קורן: אני מודה לך מאוד.

נורית קורן: אברהם אלשיך, בבקשה.

אברהם אלשיך: אני גדלתי בתימן.

אברהם אלשיך: עליתי ארצה בגיל 16.

אברהם אלשיך: אני גדלתי בתימן בבית הכנסת אלשיך, בית הכנסת שלנו.

אברהם אלשיך: אבא שלי היה אחראי על בית הכנסת.

אברהם אלשיך: לפני העלייה, אני אקצר, לא ארחיב – לפני העלייה תכנן איך להעביר את הספרים.

אברהם אלשיך: איך לארוז אותם.

אברהם אלשיך: אני הייתי יחד אתו, יד ביד.

אברהם אלשיך: קודם כל, בית הכנסת אצלנו, קראו לה "האוצר".

אברהם אלשיך: בבית הכנסת היו 58 ספרי תורה.

אברהם אלשיך: חלק גדול של המשפחה והיתר של הציבור.

אברהם אלשיך: יש כאלה שכבר הלכו לעולמם.

אברהם אלשיך: בקיצור, מה עשה אבא ז"ל?

אברהם אלשיך: הזמין קופסאות מיוחדות לארוז את הספרים.

אברהם אלשיך: כל קופסה מכילה שני ספרי תורה.

אברהם אלשיך: אני ישבתי אתו כמעט יומיים רק לארוז ספרי תורה.

אברהם אלשיך: הקופסאות האלה 18 במספר.

נורית קורן: הם היו ספרים של בית הכנסת שהשתמשו?

אברהם אלשיך: היו גם ספרים של בית הכנסת.

אברהם אלשיך: הספרים של בית הכנסת, עד כמה שאני זוכר, בקופסאות האלה ארזנו בעיקר את הספרים של בית הכנסת אבל ספרים אחרים, מי שהיה עוד חי, לקח את הספר.

אברהם אלשיך: ומי שכבר הלך לעולמו ואין כבר יורשים, אז זה נשאר.

אברהם אלשיך: אבא שלי הזמין 18 קופסאות.

אברהם אלשיך: בכל קופסה נכנסים שני ספרי תורה.

אברהם אלשיך: ישבנו לרפד את הקופסה מבפנים.

אברהם אלשיך: יש כאלה ספרים שיש להם מעין מעיל כזה.

אברהם אלשיך: שמנו את המעיל, שמנו עוד כמה מטפחות, הכנסנו את הספרי תורה, שמנו עליהם עוד פעם בכדי שלא יזוזו, לרפד אותם.

אברהם אלשיך: שמנו למעלה עוד מטפחות וסגרנו ובדקנו שאין תזוזה בכלל.

אברהם אלשיך: לקח לנו יומיים.

אברהם אלשיך: 36 ספרי תורה אני ארזתי עם אבא שלי בשיטה הזאת.

אברהם אלשיך: לאחר זאת, אומר לי אבא: אבל איך נשלח אותם?

אברהם אלשיך: אמרתי לו: נראה תכף, קודם נברר.

אברהם אלשיך: הוא אומר לי: איך עכשיו נארוז את ספרי הקודש.

אברהם אלשיך: היה לנו למעלה מ-2,000 ספרי קודש, ביניהם לפחות לפחות, בלי להגזים, אולי 25% מהספרים האלה כתבי יד עתיקים בני 800 שנה, למעלה מ-800 שנה, כל הספרים האלה.

אברהם אלשיך: ישבתי עם אבא שלי לארוז את הספרים האלה, ספרי קודש, שבועיים.

אברהם אלשיך: שבועיים אני ואבא יום יום, יום יום.

אברהם אלשיך: ולאחר זאת, הוא גילה לי שהם יישלחו על ידי משפחת יצחק, זה שאבא שלהם היה פעם רב ראשי בצנעא בתימן.

אברהם אלשיך: בקיצור, אחד מהבנים, קראו לו שלמה, היה בא אלינו הביתה לקחת את השכר.

אברהם אלשיך: בלי סוף כסף של בית הכנסת, כסף של הבית של אבא שלי אישית, שתי חנויות מכר וגם את הכסף הזה, רק בשביל המשלוח של הספרים.

אברהם אלשיך: הספרים האלה, לאחר זאת, כשהגיעו לארץ, הגיעו ליפו.

אברהם אלשיך: אבא שלי הלך בפעם הראשונה לראות, אמרו לו: שמע, זה לא הספרים שלך.

אברהם אלשיך: כתוב על הספרים האלה משפחת יצחק.

אברהם אלשיך: אין אלשיך פה.

אברהם אלשיך: הוא אומר: כן, זה שלנו.

אברהם אלשיך: כל צנעא יעידו מה היה לנו בבית הכנסת, קראו לבית הכנסת שלנו "האוצר".

אברהם אלשיך: אמרו לו, נסע אולי למעלה מ-20 פעם, והם התחייבו שזה יגיע לרב רפאל אלשיך, פה בארץ ישראל.

אברהם אלשיך: הוא גר ביפו, הוא עלה בשנת 1920 אני חושב.

אברהם אלשיך: הם אמרו שרשמו את על שמם, משפחת יצחק, ובזה נגמר הסיפור.

אברהם אלשיך: אני לא רוצה להרחיב כי זה ממש מזעזע.

נורית קורן: הסיפור הזה שלך מאוד חשוב, אני רואה גם כמה זה כואב לך.

נורית קורן: סיימת?

אברהם אלשיך: בכל אופן, התחלנו לברר, אלה התחמקו, משפחת יצחק, כנראה שיש להם גם יד...

אברהם אלשיך: אחי, יותר גדול ממני בארבע שנים, התפלל באותו בית כנסת שהם התפללו פה בארץ.

אברהם אלשיך: אנחנו לויים.

אברהם אלשיך: הזמינו אותו בתור לוי לקרוא בספר תורה.

אברהם אלשיך: בדרך כלל, כל עולה תימני קורא בספר תורה, אז הזמינו אותו בתור לוי.

אברהם אלשיך: ודווקא אחד מהספרים של המשלוח נפתח באותה שבת.

אברהם אלשיך: הלך למנחה, במנחה פותחים ספר תורה אז הם פותחים את ההיכל.

אברהם אלשיך: פתחו את ההיכל, הספר הזה לא קיים, נעלם.

אברהם אלשיך: נעלם מההיכל.

אברהם אלשיך: סיפור שני: אני הייתי עם אבא שלי אצל אחד האחים, קוראים לו שלמה.

אברהם אלשיך: הייתי אצלו בבית, וראינו שיש לו ספר בבית.

אברהם אלשיך: אבא שלי ז"ל בא לדבר אתו ופתאום מגלה שיש לו ספר בבית.

אברהם אלשיך: אבא שלי הסתכל על הספר, הוא אומר: זה שלנו.

אברהם אלשיך: הייתי עם אבא שלי, אמרתי לו: אבא, תזמין משטרה עכשיו, אנחנו נפתור את הבעיה.

אברהם אלשיך: הוא אומר: לא, אנחנו נסתדר.

אברהם אלשיך: הם ילדים של רב ראשי ולא ירמו אותנו, ופה נעלם הכל.

אברהם אלשיך: אני לא רוצה להרחיב.

נורית קורן: אני מודה לך, תודה רבה.

נורית קורן: תודה.

נורית קורן: אני מתנצלת – נו, בבקשה.

אברהם חביב: אני הייתי באיזה טיול במינכן, לקחו אותנו לבית כנסת שם, והיה ארון כזה עם זכוכיות והיה ספר תורה של תימנים.

אברהם חביב: אז היא סיפרה לנו שזה מ...

אברהם חביב: אבל אמרתי לה: אבל כתוב גם בעברית וגם בתרגום וגם בערבית.

אברהם חביב: איך יכול להיות שזה – האשכנזים מדברים אידיש אבל זה.

אברהם חביב: ..

נורית קורן: אם תדע מה השם של בית הכנסת, אנחנו ננסה לברר.

נורית קורן: חברים, אני ממש מתנצלת, יש לי כאן עוד אנשים.

אברהם אלשיך: רציתי להוסיף רק מילה קטנה: כשאמרו שנשרפו הספרים והכל, השאירו חלק של דפוס, שכנראה לא היה להם צורך, אז אלה חזרו ואין שום זכר של שריפה, של ריח של כלום.

אברהם אלשיך: באחד הספרים יש לנו את החותמת של בית הכנסת.

נורית קורן: תודה.

נורית קורן: אני ממש מתנצלת בפני כולם אבל עוד טיפה סבלנות, אני אתן לכולם.

נורית קורן: אני רוצה לתת לדייוויד הוא מדבר על טכנולוגיה.

נורית קורן: שמענו כאן גם מהספרייה הלאומית, יש כאן את "יד בן צבי", גם לך עוד מעט אתן.

נורית קורן: אתה רוצה לספר לנו ממש בקצרה על הטכנולוגיה, ולראות איך אנחנו יכולים בכל זאת להתחקות אחרי הדברים.

דוד ליטוב: בסדר.

דוד ליטוב: לא ניכנס יותר מדי לעומק בנושא הטכנולוגי.

דוד ליטוב: אני מייצג את ענף הטכנולוגיה.

דוד ליטוב: אני מייצג חברה אמריקאית בשם Basis Technology בארץ.

דוד ליטוב: כששמעתי את הסיפורים קורעי הלב על מה שקורה כאן, קודם כל עם ההיעלמות של ילדי תימן ועכשיו גם עם הנושא של הרכוש, פנתה אלי יושבת ראש הוועדה וגם אשת תקשורת שאנחנו עובדים אתה, רותם, שיושבת מאחורי, ושאלו איך אנחנו יכולים לעזור.

דוד ליטוב: התשובה היא שאנחנו בהחלט ננסה לעזור, וכל מה שאנחנו יכולים לעשות כדי לתקן את העוול אנחנו ננסה לעשות.

דוד ליטוב: אחת מהטכנולוגיות שיש לנו, ואני לא אכנס לפרטים, היא טכנולוגיה שיודעת לעשות השוואת שמות ולכן, אם לכם ולכן יש שמות של אנשים - -

נורית קורן: יש רשימות.

דוד ליטוב: - - של יהודי תימן.

נורית קורן: תסתכל, אלה הרשימות שיש מתוך מה שכתוב ומה שנאסף, ויכול להיות שאנחנו כן נוכל איך שהוא לסדר את זה.

דוד ליטוב: הרשימות האלה הן בעברית אני רואה.

דוד ליטוב: אז לנו יש טכנולוגיה שאם יש לכם שמות של אנשים, יהודים מתימן, באנגלית או בערבית, אנשים שלקחו מהם רכוש, אנחנו יכולים לקחת את השמות האלה ולהצליב את זה למאגרי מידע שיש גם בארץ וגם בעולם, ולמצוא אפשרות שאולי האנשים האלה מסרו רכוש במקומות שונים, גם בארץ וגם בחו"ל.

דוד ליטוב: אנחנו בהחלט מוכנים להירתם למשימה ולנסות לעזור לאתר את הרכוש דרך טכנולוגיה של הצלבת שמות.

נורית קורן: יופי.

נורית קורן: תודה רבה רבה.

נורית קורן: אני עכשיו אליך זהרה, עוד לא סגרתי את הדיון.

נורית קורן: אני רוצה שתספרי לנו, זהרה, על התכשיטים ועל איך שעלית למטוס ומה קרה אבל זהרה, ממש קצר כדי שאני אתן פה לעוד אנשים.

זהרה חמדי: כן, הבן שלי ממהר.

זהרה חמדי: בשנת 50 באנו מתימן עשירים, שמחים.

זהרה חמדי: נסענו ברגל כל יום מקום אחר, כל יום רצינו להגיע לארץ ישראל רוקדים, שמחים, עשירים, מלאים על חמארים.

זהרה חמדי: אני כלה, חודש ימים אחרי הנישואים, כל הבגדים, כסף, תכשיטים, הכל.

זהרה חמדי: חודש ימים נסענו.

זהרה חמדי: הגענו לחאשד, חיכינו לאווירון, הכל טוב ויפה.

זהרה חמדי: ממש עשירים, שמחים, כל הזמן, כל ערב שרנו ורקדנו והכל.

זהרה חמדי: הכל ברגל ולא הרגשנו בכלל הדרך, שאנחנו מהבוקר עד שלוש, ארבע, ברגל.

זהרה חמדי: מגיעים אנשים חולים.

זהרה חמדי: בבוקר משעה ארבע, נוסעים, אותו דבר.

זהרה חמדי: מהשמחה להגיע לארץ ישראל השארנו את כל הרכוש שלנו, השולחנות בבתים מלאים כל טוב, לא מכרנו כלום.

זהרה חמדי: עושר.

זהרה חמדי: בבית של בעלי, שהיה עשיר מאוד, היה בית ארמון.

זהרה חמדי: היה בנוי - - - היה הבית של בעלי, משפחת קהלני, ארמון.

זהרה חמדי: הכל שיש.

זהרה חמדי: הם היו בנאים.

זהרה חמדי: בעלי היה ארגזים של כסף.

זהרה חמדי: הוא וגיסי היו בונים בבית - - -.

זהרה חמדי: היה לנו פחים של כסף, גרוש, לא כסף של ניירות.

זהרה חמדי: כסף, מוהר, הביא לי את התכשיטים, את הצמידים, את ה - - - את הכל.

זהרה חמדי: ואמא שלי רקמה לי את כל הבגדים של כלה.

זהרה חמדי: חודש ימים אחרי הנישואים הגענו לחאשד, מחכים לאווירון.

זהרה חמדי: הגיע האווירון, הדוד שלי היה עשיר מוחלט.

זהרה חמדי: היו לו ארגזים מפה עד הודעה חדשה, ספרי קודש.

זהרה חמדי: לא היו לו ילדים.

זהרה חמדי: היו לו ספרי קודש, תורה, נחושת, הכל.

זהרה חמדי: - - - נחושת והכל.

זהרה חמדי: קוראים לו אהרון - - -.

זהרה חמדי: הוא נפטר, הוא ואשתו, יש לו נכדים, שתי בנות היו לו, אחת נפטרה ואחת עוד בחיים.

זהרה חמדי: בקיצור, אמרו לו: תשאיר את הכל פה, יבואו באנייה.

זהרה חמדי: נתנו לנו בגדים של בית סוהר, פסים כאלה.

זהרה חמדי: תשאירו הכל כאן, יבוא באנייה.

זהרה חמדי: לקחו לנו את התכשיטים, את הכל.

זהרה חמדי: אני אומרת לבחורה: בת הדוד שלי, משפחת חמדי קוראים לה, והתימני שלמה בדיחי, שניהם שלחו מהסוכנות, שניים אשכנזים ושניים תימנים, אחת בחורה ואחד בחור.

זהרה חמדי: תשאירו הכל פה, יבוא באנייה.

זהרה חמדי: אני מבקשת תביא לי תחתונית, תביא לי שמלה משלי, קר לי.

זהרה חמדי: לא, לא, אי אפשר, אי אפשר לפתוח.

זהרה חמדי: ואני בוכה מזמן שלקחו לנו, עלינו לאווירון, היה עוד חגור עם כסף לבעלי.

זהרה חמדי: לא, לא, אומר לו בדיחי, לך תוריד את זה שם בפינה.

זהרה חמדי: הוא ירד מהאווירון עם עוד כלה תימניה מהכפר, היה לה "לאזם" כזה עד כאן.

זהרה חמדי: "לאזם" זה יקר מאוד, הרבה כסף.

זהרה חמדי: אמרו לה: תרדי שם עם בעלי.

זהרה חמדי: ירדו שם, שמו את הכל בפינה ועלו.

זהרה חמדי: אז בדיחי, הבחור, שם את זה בקיטבג שלו ועלה.

זהרה חמדי: ואנחנו רואים שהוא שם את הכל בתיק שלו ועלינו.

זהרה חמדי: הגענו לראש העין, אין לנו שקל אחד.

זהרה חמדי: אין לנו בגדים.

זהרה חמדי: שלושה ימים לפני ראש השנה, אין לנו שקל.

זהרה חמדי: בא גיסי מראשון – תביא הבגדים של החתונה.

זהרה חמדי: ואני בוכה כל הלילה, קר לי, אני קופאת מקור, הייתי חולה ממש.

זהרה חמדי: את הבגדים לקחו לנו בחושך, לא נתנו לנו.

זהרה חמדי: מה?

זהרה חמדי: מי לקח לכם?

זהרה חמדי: אמרנו: אמרו האווירון לא יתרומם.

זהרה חמדי: מה?

זהרה חמדי: אווירון לא יתרומם?

זהרה חמדי: לוקח טנקים, לוקח...

זהרה חמדי: מי בא אחריכם עכשיו?

זהרה חמדי: אמרתי לו: ההורים שלי, הרבה עולים.

זהרה חמדי: זה בשנת 50, הרבה עולים מהכפרים, מצנעא, מכל המקומות.

זהרה חמדי: שלח לאבא שלי מכתב, בדיוק אבא שלי הגיע בחמורים וגמלים וכל הרכוש שלו, ספר תורה וכלי זוהר, נחושת, הכל היה לאבא שלי.

זהרה חמדי: שלח לו מכתב רשום שהם יבואו אליך, כפתור אחד אל תיתן להם.

זהרה חמדי: איך שאבא שלי הגיע, אמרו לו בדיוק כמו שאמרו לנו: תשים את הכל כאן ויבוא באנייה.

זהרה חמדי: אבא שלי היה חזק וגיבור, אומר לו, לבדיחי: קודם נתן לו שתי סטירות, שמאל וימין.

זהרה חמדי: אמר לו: כלב בן כלב, אתה תיקח את הדברים?

זהרה חמדי: לא מספיק שלקחת לבת שלי את הכסף והבגדים, בעלה היה עשיר מאוד, לקחת להם את הכל?

זהרה חמדי: שקל אחד אתה לא תיקח ולא תיגע בדברים שלי.

זהרה חמדי: ממש השאיר אותו עומד בין האנשים כמו אבן, שנתן לו שתי סטירות על שמאל וימין.

זהרה חמדי: יש מכתב למשפט בירושלים, כשאתה מגיע.

זהרה חמדי: משפט למעלה ומשפט למטה בירושלים.

זהרה חמדי: אתה לקחת לכולם את הבגדים ואת הכסף ואת הכל.

זהרה חמדי: ההוא רק ראה את המכתב, אמר לו: טוב, טוב.

זהרה חמדי: אבא שלי עלה אחריו, כולם עלו עם כל הרכוש שלהם, ואבא שלי זכה להיכנס לארץ ישראל עם כל הרכוש שלו.

זהרה חמדי: ואני אומרת לכם: נכנסנו, לא היה לנו שקל לקנות בבוקר שום דבר.

זהרה חמדי: מזלנו שהיתה לנו משפחה בראשון, בא ולקח אותנו לחג.

זהרה חמדי: קנו לי בגדים ולחמותי ולגיסי ולבעלי, לקחו אותנו לתל-אביב לקנות לנו בגדים.

זהרה חמדי: נשארנו אצלם חודש ימים לאכול ולשתות.

נורית קורן: תודה זהרה, תודה רבה רבה.

נורית קורן: תודה.

נורית קורן: העדות שלך פשוט נוראית.

נורית קורן: אבנר, ממש שניים שלושה משפטים כי יש לי פה את נציגת מכון "בן צבי", אני רוצה לתת לה לדבר.

נורית קורן: יש לי את נסים מנצורה.

נורית קורן: בבקשה, אני אתן, רק סבלנות.

נורית קורן: אני רק מבקשת שכל אחד יקצר.

אבנר פרחי: אני יושב ראש ארגון יהודי תימן בישראל.

נורית קורן: אבנר, אני קודם כל רוצה לברך אותך על הנחישות שלך לקרוא שם רחוב על ילדי תימן החטופים, והצלחת סוף סוף לעשות את זה בשבוע שעבר.

נורית קורן: ברכות.

אבנר פרחי: גברתי חברת הכנסת נורית קורן, אני חושב שכל העדה התימנית ורבניה מצדיעים לך היום.

נורית קורן: תודה רבה אבל לא צריך להצדיע לי, אני עושה את עבודתי.

אבנר פרחי: כן, אבל בניגוד למה שעסקה הוועדה לילדי תימן, שהיו עוד גורמים שהתעסקו בזה, פה רק המאמץ שלך יכול לפתוח את הדברים האלה ובאמת, תבואי על הברכה.

אבנר פרחי: אני רוצה להעיד כאן מעדות ממקור ראשון, עדות שראיתי על שני דברים: במסגרת עבודתי ההתנדבותית בוועדת החקירה הממלכתית הגעתי עם עורך דין יוסיפוב לארכיון הציוני.

אבנר פרחי: היה שם תיק שנקרא "מחנה גאולה", וכשפתחנו אותו - הפתיחה היתה לראות מה היה במחנה, כמה אנשים, לראות את ההיסטוריה, את המבנה, ופתאום אני נחשף שם למשהו שאני חושב שהוא התחיל את כל הנושא של גניבת הספרים.

אבנר פרחי: אני רואה מכתב של יצחק בן צבי, שבאותה תקופה עמד בראש מכון מחקר לשבטי ישראל בסמוך לאוניברסיטה העברית, והמברק נכתב כשהוא היה בעדן, והוא כותב ליצחק רפאל, מנהל מחלקת העלייה בסוכנות היהודית והוא אומר לו: יש פה אוצר בלום של יודאיקה שצריך למיין, לקטלג ואף לנסות לרכוש.

אבנר פרחי: מהר מאוד הוא כנראה הבין בעזרת אנשים אחרים, סייענים, למה לרכוש אם אפשר לקחת את הדברים האלה בצורה אחרת, אבל זו היתה ההתחלה, על ידי יצחק בן צבי.

אבנר פרחי: ואני, לימים, דיברתי עם הספרן שלו, אברהם, שליווה אותו מ-48, והוא באמת סיפר לי על הנושא הזה, שהגיעה האנייה והספרים נלקחו מהאנייה.

אבנר פרחי: ואז שאלתי אותו איפה אני יכול לראות את הספרים האלה שנגנבו?

אבנר פרחי: אז הוא אומר: זה נמצא בספרייה הלאומית.

אבנר פרחי: אמרתי לו: איך אני אזהה את זה?

אבנר פרחי: הוא אומר: "אוסף אילת".

אבנר פרחי: אחר כך, שמענו על הנושא הזה של השריפה - -

נורית קורן: אבל לא הלכת לספרייה לראות.

אבנר פרחי: לא הלכתי לספרייה לראות כי באותה תקופה מישהו הלך לראות וסיפר לי שלא נותנים לראות וזה סגור.

אבנר פרחי: שמענו על השריפה של המכס, ואיך שהוא הצלחנו לאתר מישהו, אני לא זוכר כרגע את שמו, הוא היה בן 17, שהעיד על עצמו שהוא בן 18 כדי שיוכל להתגייס שם לאיזה שהוא ארגון, והוא היה שומר במחסן המכס הזה, והוא סיפר שכל הסיפור של המכס זה בלוף ולא נשרפו שם ספרי תורה ולא נשרף כלום אלא שרפו את הארגזים עם כמה סידורים וספרים שאין להם ערך יודאיקה כי הם לא היו בכתבי יד.

אבנר פרחי: הדבר השני שראיתי בתיק "מחנה גאולה" זה את התכולה ואת רישום התכולה של האנייה "לוצ'ה".

אבנר פרחי: זו פעם ראשונה ששמענו על האנייה "לוצ'ה", שיצאה מאיזה שהוא מקום באפריקה והגיעה למחנה עדן, שהיה אחד הנמלים השוקקים באותה תקופה.

אבנר פרחי: בתכולה שלה היה כתוב: 323 ספרי תורה עתיקים.

אבנר פרחי: את המספר הזה אני זוכר טוב.

אבנר פרחי: 323 ספרי תורה עתיקים.

אבנר פרחי: אני שמעתי מאמא שלי, וככה אני כבר 25 שנה מספר לאנשים, שאמא שלי, אמרו לה שהבת שלה מתה, אז היא באה בוכה לצריף, איפה שסבא שלי היה, והוא אומר לה: יא בינתי, את בוכה על הבת שלך ואני בוכה על הספרים שלי.

אבנר פרחי: המכה הזאת של גניבת הספרים, כנראה שלגברים היא היתה מכה מאוד קשה כי הוא מיד אחר כך חלה ותוך כמה חודשים הוא גם נפטר.

אבנר פרחי: אמא שלי ז"ל, היתה מספרת שהתכשיטים שהורידו מהם הגיעו עד לגובה של הדלת של המטוס.

אבנר פרחי: המטוסים היו נמוכים באותה תקופה אבל ערימת התכשיטים הגיעה עד המטוס.

אבנר פרחי: אחותי יונה סיפרה שהיא ואחותי רחל, בגלל שהם עלו לארץ, לארץ הקודש, אז תפרו להן שמלות חדשות עם כובע חדש ועשו להם גם תכשיטים, טבעת, ובתוך המטוס באו והורידו להם את זה בתוך המטוס.

אבנר פרחי: משפט אחרון: אני ראיתי תכנית ב-BBC על תימן, והיה שם ילד תימני משהו כמו בגיל 14, והוא סיפר על הספרים התימנים כי בתימן, כיוון שהתימנים לא נהגו ללכת להשתטח על קברי צדיקים אז היו מוחזקים כמה ספרי תורה מפורסמים שמהם היו מבקשים ישועות, והוא מנה כמה ספרים וביניהם ספר שנקרא "בית אלפרחי".

אבנר פרחי: המכה הזאת של ספרי תורה עתיקים, כי גלות תימן היתה אלפיים שנה בתימן וצברה אגרות הרמב"ם, כתבי יד של הרמב"ם, יודאיקה בצורה לא נורמלית מבחינת הערך הכספי שלהם, וכל היודאיקה הזאת שהתימנים הביאו בערך כספי מאוד מאוד גבוה נלקחה פה על ידי מוסדות המדינה.

אבנר פרחי: על ידי יצחק בן צבי, על ידי יצחק רפאל, על ידי משה שרת, גם על ידי בן-גוריון.

נורית קורן: אבנר, תודה רבה.

נורית קורן: סליחה שהאצתי בך אבל יש לנו הרבה אנשים.

נורית קורן: פרופסור עפרה תירוש, בבקשה.

נורית קורן: היא מ"יד בן צבי".

נורית קורן: אני רק רוצה לחזק את הדברים של אבנר – אני קראתי עוד מסמך אחד כאן שבן צבי הגיע לתימן והוא התחיל לאסוף גם שם כל מיני ספרים והביא אותם.

נורית קורן: אני יודעת שאת חדשה בתפקיד, לא הרבה זמן.

נורית קורן: מה את יכולה לספר לנו?

עפרה תירוש - בקר: אני פרופסור באוניברסיטה העברית, ועיקר המחקר שלי הוא יהודי צפון אפריקה.

עפרה תירוש - בקר: אני מכהנת מזה שלושה שבועות כראשת "מכון בן צבי" לחקר קהילות ישראל במזרח.

עפרה תירוש - בקר: אז יש לי בקשה: ההזמנה לבוא הנה הגיעה אלי לפני יומיים.

עפרה תירוש - בקר: אני מאוד מבקשת שלישיבה הבאה נדע על זה לפני כדי שאוכל להתכונן.

עפרה תירוש - בקר: ביומיים שהיו לי, הספקתי לדבר עם האחראי בספרייה על כתבי היד האלה, התימניים, שיש בספריה של "יד בן צבי", והוא אמר לי שיש כ-50,60 כתבי יד שהם סרוקים ונגישים דרך אתר הספרייה הלאומית, מתוך שיתוף פעולה בין הספרייה הלאומית – שיתוף פעולה של העלאת כל כתבי היד היהודיים בעולם, של כל הקהילות, על אתר האינטרנט כדי שכולם יוכלו להשתמש בהם, ויש הרבה מאוד.

עפרה תירוש - בקר: יש כ-50,60 כתבי יד תימנים ב"מכון בן צבי", שלפי בדיקתו אין אף אחד מהם ששנוי במחלוקת לגבי הרכישה שלו או מי שתרם אותו.

נורית קורן: בסדר, אנחנו נבדוק את זה.

עפרה תירוש -בקר: אבל יש לי בקשה מעבר לזה: הדור שמטפל בדברים האלה עכשיו, במוסדות האלה כמו אורן וינברג, דוקטור אביעד סטולמן ואני ואנשים אחרים, אין לנו קשר לדורות הקודמים.

עפרה תירוש -בקר: אנחנו מנסים לעזור.

עפרה תירוש -בקר: פשוט היו כאן כל מיני קריאות.

עפרה תירוש -בקר: לצעוק עלינו?

עפרה תירוש -בקר: אין שום סיבה.

נורית קורן: לא, לא.

נורית קורן: זה לא אישי.

עפרה תירוש -בקר: לא, אני אומרת שהגופים - -

נורית קורן: אנחנו מדברים על המוסד עצמו.

נורית קורן: על הכותרת של המוסד.

עפרה תירוש -בקר: אז אנשים שנמצאים בדורנו עוד לא נולדו בתקופה ההיא ואנחנו מנסים לעזור.

עפרה תירוש -בקר: את זה אני רוצה להבהיר.

עפרה תירוש -בקר: את עושה פעולה מאוד חשובה ורוצים לעזור רק אני רוצה לומר משהו: זה שנניח מוסד כל שהוא קונה כתב יד, וזה אמרו לי, ש"מכון בן צבי" קונה או קנה כתבי יד מסוחרים מהימנים.

עפרה תירוש -בקר: בודקים תמיד ממי זה אבל יש הרי שלשלת של מכירות עוד קודם לכן.

עפרה תירוש -בקר: אני אתן לכם דוגמה: לא מזמן התגלתה – זה יותר קשור לתחום המקצוע שלי אז אני מבינה בזה יותר – התגלתה גניזה באפגניסטן.

עפרה תירוש -בקר: אני לא יודעת אם שמעתם על זה, הופיע בטלוויזיה, הופיעו פרופסורים שאול שקד וחגי בן שמאי ודיברו על זה.

עפרה תירוש -בקר: הסוחרים, אין להם אלוהים, הם ניתקו את הדפים זה מזה.

עפרה תירוש -בקר: מפרידים את הדפים זה מזה כי אז משלמים על כל עמוד ועמוד בנפרד.

עפרה תירוש -בקר: ויש סוחרים ממולחים שעושים בכתבי היד במהלך הדורות כל מיני דברים.

נורית קורן: בסדר.

עפרה תירוש -בקר: אז אני אומרת שצריך לבדוק כמה שאפשר ולנסות להתחקות אחר המקורות שמכרו את כתבי היד האלה.

נורית קורן: נכון, זאת תהיה עבודת נמלים, אני בטוחה בזה אבל ברגע שיהיה שיתוף פעולה, אנחנו נוכל לעשות את הכל.

נורית קורן: אל תשכחי שאם אמרו שאנשים תרמו, אז אני רוצה לראות גם מי תרם.

נורית קורן: צריכים להיות מסמכים.

עפרה תירוש -בקר: אין שום בעיה.

נורית קורן: אני, אחרי שהקראתי בפתיחת הישיבה את המכתב הזה, שבאים ורוצים להשתתף בפתיחה של הארגזים כדי לקחת דברים, זה בעיני נורא.

עפרה תירוש -בקר: אני גם קראתי.

עפרה תירוש -בקר: אני עשיתי שיעורי בית וקראתי את החומר הנלווה לישיבה, קראתי את המכתבים האלה.

עפרה תירוש -בקר: זה באמת נורא אבל יש אנשים שבאמת רצו, ואני מאמינה שיצחק בן צבי, עד כמה שאני שמעתי ואני אלמד את זה עוד, רצה באמת לשמר את החומר של המיעוטים ושל קהילות ישראל.

נורית קורן: אין בעיה.

נורית קורן: צריך היה לשלם לאנשים שיהיה להם מה לאכול.

נורית קורן: את רואה, זהרה סיפרה שכשהמשפחה לקחה אותם, לא היה מה לאכול.

עפרה תירוש -בקר: אני רוצה לספר לכם משהו על יצחק בן צבי.

נורית קורן: לא, לא.

נורית קורן: עפרה, בבקשה.

עפרה תירוש -בקר: רק שנייה אחת.

עפרה תירוש -בקר: יצחק בן צבי - -

נורית קורן: לא, לא.

נורית קורן: עפרה בבקשה לא.

נורית קורן: אני אעשה עוד דיון, אנחנו נדבר על זה.

עפרה תירוש -בקר: דקה אחת, אנשים פה דיברו.

עפרה תירוש -בקר: יצחק בן צבי לא הסכים שיקנו לו עוד חליפה כי זה עולה כסף למדינה אז צריך...

קריאות: אוי, אוי...

נורית קורן: תחסכי את זה מאתנו.

אבנר פרחי: אבל הוא גנב ספרים.

אבנר פרחי: גברתי, הוא גנב ספרים.

עפרה תירוש - בקר: כל הדברים צריכים להיאמר.

נורית קורן: אני מבקשת, אני צריכה לסיים.

נורית קורן: אנחנו נעשה עוד דיון וכל מי שירצה לדבר ושנתעד אותו יבוא עוד פעם.

נורית קורן: אנחנו נעשה בעוד שבועיים עוד דיון.

נורית קורן: אני רוצה לתת לאנשים המבוגרים שהגיעו, ואנשים שהפסידו יום עבודה כדי לבוא.

נורית קורן: נסים מנצורה ולידך האיש עם הבארט, אני לא שמעתי את השם.

עמיהוד סעדיה חדד: קודם כל, הערה קטנה לגבי הגברת - -

נורית קורן: לא, לא, אתם לא מעירים.

נורית קורן: אני עכשיו צריכה לסגור את הדיון.

נורית קורן: כל אחד אומר בשתי שורות את מה שיש לו להגיד ואני חייבת לסגור.

עמיהוד סעדיה חדד: בסדר, בסדר.

עמיהוד סעדיה חדד: סליחה.

עמיהוד סעדיה חדד: אני יליד העיר סדה בתימן.

עמיהוד סעדיה חדד: עליתי בגיל שש.

עמיהוד סעדיה חדד: סבי, עליו השלום, היה הרב של המקום וכמובן, הוא כתב גם ספרים ואבא גם כן בעקבותיו כתב ספרים.

עמיהוד סעדיה חדד: עלינו ארצה ביום כ"ז אלול התש"ט, שזה אומר 21 בספטמבר 49.

עמיהוד סעדיה חדד: אבא ואמא סיפרו לי תמיד, ועד סוף ימיהם סיפרו לי את הסיפור הזה וגם הרגשתי את זה על עצמי.

עמיהוד סעדיה חדד: הסיפור היה כזה: היה נציג בשם הסוכנות שקראו לו שרעבי יחיא.

עמיהוד סעדיה חדד: הוא היה איש אמיד מאוד בעיירה שלנו, וכולם סמכו עליו.

עמיהוד סעדיה חדד: אבא לקח את כל מה שיש לו כי היתה הוראה כזאת, ארז אותם בארגזים כמובן, זה ספרי תורה, המון המון כסף כי הוא עבד שנים ואסף אותם לקראת הדבר הזה, כי הם חשבו גם על הדבר הזה.

עמיהוד סעדיה חדד: זה כסף וזהב, תכשיטים, משהו שאפשר היה מאוד מאוד טוב להסתדר בארץ אילו היינו מקבלים את זה.

עמיהוד סעדיה חדד: הסיפור הוא כך: הגענו לארץ ישראל, ככה הם סיפרו, וחיכינו שנה, שנתיים.

עמיהוד סעדיה חדד: כל השנתיים האלה דיברנו עם נציג ושאלנו אותו מה קורה?

עמיהוד סעדיה חדד: הספינה לא מגיעה?

עמיהוד סעדיה חדד: אחרי תקופה מסוימת הבן אדם, נטרפה דעתו כי הוא באמת ידע את האמת ואושפז בבית חולים.

עמיהוד סעדיה חדד: אבל אחד האנשים אמר: למה אתם מחכים?

עמיהוד סעדיה חדד: כל הציוד שלכם נשרף ביפו.

עמיהוד סעדיה חדד: ככה אבא אומר.

עמיהוד סעדיה חדד: איך היה עצוב.

עמיהוד סעדיה חדד: באחד הספרים, ספר מאוד עתיק, הוא גם רשם את כל תולדות המשפחה.

עמיהוד סעדיה חדד: תאריכי לידה של כל בני המשפחה, ואחר כך בהמשך ראינו שזה היה כל כך חשוב כי אין לנו תאריכי לידה, לא יודעים מתי נולדנו בכלל.

עמיהוד סעדיה חדד: גם האבא וגם אנחנו.

נורית קורן: בעצם נתתם את כל הספרים האלה, וכשהגעתם לארץ לא קיבלתם אותם.

עמיהוד חדד: כל הספרים האלה היו ארוזים.

עמיהוד חדד: כשהגענו לארץ – בשנה הראשונה התחלנו לברר בכל מיני מקומות עם הנציג.

עמיהוד חדד: הנציג אומר: חכו, יגיע, יגיע.

עמיהוד חדד: בערך שנתיים אחרי כן הוא אומר, בא אלינו איזה מישהו, אבא לא ידע מי הוא אפילו ואמר: שמע, על מה אתם מדברים בכלל?

עמיהוד חדד: כל הציוד שלכם, כל הספרים שלכם, כל הכסף שלכם הלך.

עמיהוד חדד: אז אבא אומר לו: טוב, בסדר, הספרים נשרפו אבל הכסף לא יכול להישרף.

עמיהוד חדד: איפה הכסף והזהב?

עמיהוד חדד: בקיצור, מה שאני רוצה לומר, שאני הרגשתי את זה כשאני הייתי ילד, כשהגענו, כמו שהגברת הזאת אמרה, לא היה לנו מה לאכול.

עמיהוד חדד: שלחו אותי, ילד בגיל שבע, לנסות לעבוד, אני ואחי הגדול, וחסכנו פרוטה על פרוטה בשביל האוכל.

עמיהוד חדד: היינו זקוקים מאוד.

עמיהוד חדד: היה מטעם הממשלה, היו שולחים אתנו עם איזה פתק לאיזו שהיא מכולת בכפר סבא ואומרים: בפתק הזה תקבלו מרגרינה, תקבלו לחם.

עמיהוד חדד: היו נותנים לחם או שני מרגרינה בשביל כל המשפחה.

עמיהוד חדד: כאב לב.

עמיהוד חדד: ועד סוף ימיו הוא דיבר על הדברים האלה.

עמיהוד חדד: אני מודה לכם.

נורית קורן: תודה רבה.

נורית קורן: ניסים מנצורה, בבקשה.

ניסים מנצורה: כיוון שאני שמעתי הרבה דוברים, ומאוד חשוב היה לשמוע את כל מה שנאמר פה אבל אני, איך אומרים?

ניסים מנצורה: נעתרתי לבקשתך, נורית, ובאתי היום.

ניסים מנצורה: מי שיודע, אבי ז"ל היה מוביל העלייה של מרבד הקסמים, והיה גם ראש הרשות של העיר שלנו, של ראש העין אבל מה שהוא סיפר לי, ואני גם אפשר לומר שנוכחתי, הוא ארז שני ארגזים של כתבי יד עתיקים נדירים של שושלת המשפחה.

ניסים מנצורה: מי שיודע, הרב הראשי ליהודי תימן, שני דורות לפני הרב יחיאל יצחק הלוי היה סבא שלנו.

ניסים מנצורה: ולכן, הצטברו שם כתבי יד נדירים.

נורית קורן: הנחתי לפניך אחד מהם שהבאתם.

ניסים מנצורה: לא, זה סיפור נפרד.

ניסים מנצורה: ארז אותם בשני ארגזים וסגר אותם בפלומבה עם המשלוח.

ניסים מנצורה: הוא היה האחרון שסגר את דלת המטוס האחרון בעלייה.

ניסים מנצורה: כשהוא הגיע, הראש שלו היה יותר בעלייה ובעולים, וכשהוא הולך ליפו לבקש את מה שמגיע לו, התשובה היתה: המחסן נשרף.

ניסים מנצורה: היום אנחנו יודעים יותר אבל כבר אז אנחנו ידענו שהיו גם שיתופי פעולה של גורמים מתוכנו לכל מה שקרה שם.

ניסים מנצורה: הספרים האלה נגנבו.

ניסים מנצורה: אנחנו יודעים שחלק מהם נמצאים בארצות-הברית אבל אנחנו צריכים להגיע אליהם.

ניסים מנצורה: אני, בשנת 64, כשלמדתי פה, בבית הכרם בירושלים, הגעתי לבית הספרים הלאומי, ושם אני רואה כתב יד שכתוב עליו יהודה מנצורה.

ניסים מנצורה: אני מיד הבנתי שיש פה חלק מן הדברים.

ניסים מנצורה: סיפור אחר, בקצרה - -

נורית קורן: ממש קצר ניסים, אני חייבת לסגור את הישיבה.

ניסים מנצורה: דקה.

ניסים מנצורה: הספר הזה שאתם רואים, זה ספר חומש של ספר בראשית ושמות, כתב יד עתיק, מעל 40 שנה.

ניסים מנצורה: יש פה גם את הקולופון שאומר מתי – 400 שנה.

ניסים מנצורה: הספר הזה שייך לאבא של אשתי, והסיפור הוא כזה, איך זה נמצא?

ניסים מנצורה: היו שני כרכים, זה חומש בראשית ושמות, והיה גם עוד כרך, במדבר ודברים.

ניסים מנצורה: כשהוא בא לעלות למטוס אמרו לו: תשמע, את הספרים האלה אתה לא יכול להעלות.

ניסים מנצורה: אמר להם: תשמעו, עכשיו שבת בראשית ואני צריך לקרוא בספר, אני עולה עם זה למטוס.

ניסים מנצורה: ככה הוא הציל את זה.

ניסים מנצורה: הספר השני נעלם.

ניסים מנצורה: תודה.

נורית קורן: ניסים תודה רבה.

נורית קורן: יש כאן אישה יקרה, שולמית כהן.

נורית קורן: בואי תספרי לנו את הסיפור שלך.

שולמית כהן: אני אעשה את זה בקצרה כי כל כך הרבה דיברו על הכל.

שולמית כהן: מה שאני עברתי, חוויה בחאשד, אז הפשיטו אותנו, את התכשיטים ואת הבגדים, ואני זוכרת חוויה מאוד קשה, שכשהורידו לי את הכובעים היפים והשמלות והתכשיטים, אני זוכרת שהביאו לי חצאית אדומה כזאת קטנה, קצרה, ואני הייתי עם מכנסיים ושמלה ארוכה ושרוולים ארוכים וכובע.

שולמית כהן: אני נשארתי בלי כובע, הורידו לי את הכובע ואני עשיתי ככה ואז התחלתי לצעוק ולבכות.

שולמית כהן: אני לא יכולה, אני באתי עם כובע על הראש, אני רגילה לכובע, לשמלות ארוכות, הפשיטו אותנו והם אמרו: לא, את תלבשי את החצאית הזאת.

שולמית כהן: אמרתי: לא, מה אני אעשה עם הכיסוי ראש?

שולמית כהן: אז הביאו לי מטפחת אדומה שאני אכסה את הראש.

שולמית כהן: אז לא ידעתי אם לכסות את הרגליים, סליחה מכבודכם, או לכסות את הראש.

שולמית כהן: והיתה לי חוויה נוראית וצרחתי ובכיתי, ואותו דבר גם אמא שלי וגם אחותי.

שולמית כהן: עברתי תלאות, כמו שאומרים, ובכי וצעקות וסיפרו פה כל כך הרבה דברים, האוכל והריבה שקיבלנו.

שולמית כהן: ..

נורית קורן: שולמית, הבגדים שהיו לכם, לא החזירו לכם אותם.

נורית קורן: גם את הכובע.

נורית קורן: שום דבר.

שולמית כהן: כלום.

שולמית כהן: שום דבר.

שולמית כהן: מה שסיפרו לעלות למטוס, זה היה בחאשד.

שולמית כהן: לא עולים למטוס עם זה ואסור.

שולמית כהן: עלינו בלי שום דבר.

שולמית כהן: סיפרו כבר כל כך הרבה חוויות אבל אני עברתי חוויה אישית שבכיתי, אני רוצה לכסות את הרגליים.

שולמית כהן: באמת היתה לי חוויה מאוד קשה.

נורית קורן: תודה רבה.

נורית קורן: תודה.

נורית קורן: גברתי, במשפט אחד.

מרגלית עפרוני: הסיפור של אבא שלי כבר מסופר, ואני לא אחזור על זה, זה היה כאב לב שלו עד עומק נשמתו.

מרגלית עפרוני: בגסיסה שלו, הוא לא רצה לדבר על זה אבל סיפרתי את הסיפור הזה כשהייתי סטודנטית באוניברסיטת תל-אביב לפני פרופסור ברוור ואמרתי לו: מה עושים?

מרגלית עפרוני: הוא אמר: אני הייתי עד בעלייה, הייתי פעיל בעלייה.

מרגלית עפרוני: הם מכרו את כל הציוד שלכם, הסוכנות מכרה את כל הציוד שלכם לרוסיה כדי לממן את העלייה.

מרגלית עפרוני: זה מה שפרופסור ברוור, שהיה עד לעלייה ואני חושבת שכדאי - -

נורית קורן: אנחנו ניקח את השם וננסה לראות אם הבן אדם עדין חי.

מרגלית עפרוני: הוא חי.

מרגלית עפרוני: הוא בן מאה שנה.

מרגלית עפרוני: זה שיש לו את האטלס, פרופסור ברוור.

נורית קורן: בסדר.

נורית קורן: אנחנו תכף ניקח ממך את הטלפון.

נורית קורן: בבקשה, ממש קצר.

נורית קורן: אני רוצה לומר לכם שנעשה דיון נוסף, וכל מי שרוצה לדבר, שיבוא שוב.

נורית קורן: אז מה שאתה מעדיף.

נורית קורן: אני ממש מתנצלת.

נורית קורן: אתה תבוא שוב?

נורית קורן: אוקי.

נורית קורן: מנחם, קצר, אני חייבת לסגור.

מנחם יצהרי: אני מהוד השרון.

נורית קורן: מנחם, בבקשה קצר.

נורית קורן: על ספרי תורה ותכשיטים.

מנחם יצהרי: אני רוצה לחזק את הגברת שדיברה פה.

מנחם יצהרי: בתוך החטיפות של הילדים שיתפו פעולה גם תימנים שקיבלו תפקידים.

מנחם יצהרי: אחי, שנחטף, הוא נחטף על ידי שלושה אנשים.

מנחם יצהרי: את שמותיהם אנחנו מכירים.

מנחם יצהרי: ב-94 איתרתי את השלישי והייתי אצלו בבית, ואמרתי לו: יוסף, אתה חילקת תלושי אוכל ואתה באת עם הצוות של המרפאה בראש העין וחטפת את אחי בצהרי היום, כשאמא שלי בעבודה.

מנחם יצהרי: אמא שלי היתה בכפר סירקין ואחי למד בכיתה אל"ף ואני הייתי במעון, והיינו שני יתומים.

מנחם יצהרי: הוא סיפק להם - -

נורית קורן: מנחם, מנחם - -

מנחם יצהרי: - - הוא אמר:

מנחם יצהרי: אני הייתי פקיד קטן, עשיתי מה שאמרו לי.

מנחם יצהרי: אז שתדעו לכם שבתוך חטיפות הילדים היו סייענים מהעדה התימנית.

נורית קורן: מנחם, אנחנו יודעים.

נורית קורן: אני מבקשת סליחה מכל אלה שלא דיברו.

נורית קורן: אנחנו נעשה דיון נוסף.

נורית קורן: כל מי שרוצה לבוא לדיון הבא ולדבר, אנחנו נכבד אותו וניתן לו לדבר.

נורית קורן: אנחנו נמשיך ונפעל.

נורית קורן: אני אקיים דיון בעוד שבועיים, ואנחנו נודיע לכם.

נורית קורן: אנחנו מבקשים מכולם, כל מי שיש לו שמות, ספרים וכל מידע אודות הספרים, להעביר לוועדה.

נורית קורן: אנחנו ננסה לאתר רישומים של כל הדברים.

נורית קורן: אנחנו נדון בפתרונות ונשמע עצות נוספות מה לעשות, כמו ששמענו כאן את דוקטור יגאל בן שלום ואת דוד, וכל מי שיש לו מידע וכתובות על מקומות שבהם ראו את הספרים, אנחנו מבקשים מכם להעביר לוועדה.

נורית קורן: אני מודה לכולכם, אני נועלת את הדיון.

נורית קורן: אני מבקשת מכל המוסדות לעשות הכל.

נורית קורן: אנחנו נשב אתכם כדי שנוכל לעשות את הכל.

נורית קורן: תודה רבה.

נורית קורן: הישיבה נעולה.